ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р.
Справа № 920/1497/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М.,
суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Короєд Т.А., за дов.№2833 від
05.092014 року

відповідача - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе", м. Суми (вх.
№3693 С/3-10) на рішення господарського
суду Сумської області від 13.10.2014 року у
справі №920/1497/14

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Газенергокомплект",
м.Харків

до Публічного акціонерного товариства
"Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе", м. Суми

про стягнення 542102,77 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 13.10.2014 року по справі
№920/1497/14 (суддя О.В.Коваленко) позов
задоволено. Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" на користь
Приватного акціонерного товариства
"Газенергокомплект" 456609,60 грн.
основного боргу, 22830,48 грн. пені, 10184,86
грн. - 3% річних, 52477,83 грн. інфляційних
збитків, 10842,06 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій вважає, що судом при
прийнятті оскаржуваного рішення не в
повному обсязі з'ясовані обставини, які
мають значення для справи, невірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати частково, та прийняти нове,
яким стягнути з відповідача суму
основного боргу у розмірі 378345,60 грн., в
іншій частині позову - відмовити.

Позивач через канцелярію Харківського
апеляційного господарського суду
надав заперечення на апеляційну скаргу
(вх.11399від 28.11.2014 року), в якому проти
доводів викладених в апеляційні скарзі
заперечує, вважає, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції прийняте
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права
та всебічним дослідженням обставин
справи, просить рішення залишити без
змін, а апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Відповідач свого представника в судове
засідання не направив, про причини
неявки суд не сповістив, клопотань про
відкладення розгляду справи не
подавав, про час та місце розгляду
скарги належним чином повідомлявся,
про що свідчить штамп на зворотному
боці ухвали про призначення
апеляційної скарги до провадження, яка
є належним доказом повідомлення
учасників справи про дату, час та місце
судового засідання відповідно до
пунктів 2.6.1, 2.6.11, 2.6.15 Інструкції з
діловодства в господарських судах
України та відповідно до пункту 3.9.1.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Зважаючи на належне повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи, встановлений процесуальним
законом строк розгляду апеляційної
скарги, виходячи з того, що явка
відповідача не визнавалася
обов'язковою судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права
передбачені ст. 22 ГПК України) є правом,
а не обов'язком сторони, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги по суті за
відсутності представника відповідача
за наявними у справі матеріалами.

Крім того, матеріали справи містять
поштове повідомлення від 14.11.2014 року
про вручення представнику відповідача
18.11.2014 року рекомендованого поштового
відправлення.

Зважаючи на належне повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи, виходячи з того, що явка
відповідача не визнавалася
обов'язковою судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права
передбачені ст. 22 ГПК України) є правом,
а не обов'язком сторони, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги по суті за
відсутності представника відповідача,
за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
17.01.2011 року між акціонерним
товариством "Газенергокомплект",
надалі Приватне акціонерне товариство
"Газенергокомплект" (постачальник -
позивач у справі) та Публічним
акціонерним товариством "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" (покупець -
відповідач у справі) був укладений
договір за №11-05, відповідно до п.1.1
якого, постачальник зобов'язується
передати у власність покупцю, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити на умовах даного договору
продукцію, далі іменується товар,
кількісні та якісні характеристики
якої зазначені в специфікаціях
(додатки до договору), котрі є
невід'ємною частиною даного договору.

Датою поставки товару вважається дата,
вказана в товарно-транспортній
накладній (п.2.3 договору). Право
власності на товар та ризик переходять
від постачальника до покупця з моменту
передачі товару покупцю (п.2.6. договору).

Сторонами обумовлено у п.2.4 договору, що
постачальник надає покупцеві наступні
товаросупровідні документи:
товарно-транспортну накладну,
рахунок-фактуру з вказаною ціною,
вартістю товару та витрати в
залежності від умов поставки,
сертифікат відповідності, податкову
накладну.

Вартість договору складає орієнтовно
3600000,00 грн. в тому числі НДС (20%) 6000000,00
грн. та включає в себе вартість товару
та витрати в залежності від умов
поставки. Загальна вартість договору
встановлюється загальною вартістю
специфікацій, які є невід'ємною
частиною договору (п.3.1 договору).

Крім того, сторонами встановлено у п. 3.2
договору, що покупець здійснює оплату
на банківський рахунок постачальника в
розмірі 100% загальної вартості товару,
вказаної у рахунку, в наступному
порядку:

- передоплата в розмірі 20% від
вартості товару (партії товару) на
банківський рахунок постачальника на
протязі 5 днів з моменту отримання від
постачальника рахунку (копії) на товар;

- оплата 60% від вартості товару
(партії товару) на банківський рахунок
постачальника на протязі 10 днів з дати
поставки товару;

- оплата 20 % від вартості товару
(партії товару) на банківський рахунок
постачальника на протязі 10 днів з
моменту підтвердження органами
податкової служби заявленого покупцем
відшкодування ПДВ, оплаченого покупцем
до ціни товару, придбаного у
постачальника.

Сторона, винна у невиконанні або
неналежному виконанні зобов'язань за
даним договором, зобов'язана в повному
обсязі відшкодувати другій стороні
спричиненні збитки (п.6.1 договору).

Також у п.6.3 договору сторони
передбачили, що в разі прострочки
платежу по договору покупець сплачує
постачальнику пеню в розмірі 0,2 %
простроченого платежу за кожен день
прострочення, але не більше 5% вартості
простроченого платежу.

Одночасно сторонами, на виконання
умов договору, було погоджено та
підписано ряд сертифікацій, відповідно
до яких зобов'язаними сторонами було
узгоджено найменування товару, строк
поставки товару та ціну договору. Дані
специфікаціє є невід'ємною частиною
договору.

Здійснив аналіз матеріалів справи,
колегія суддів встановила, що в рамках
укладеного між сторонами договору
позивачем поставлено, а відповідачем
отримано товар на загальну суму 565066,80
грн., що підтверджується підписом
уповноваженого представника
відповідача та печаткою підприємства
відповідача на видаткових накладних та
довіреностях на отримання цінностей.
Крім того, відповідач не спростував той
факт, що він не отримував товар.

Однак, відповідач в порушення умов
договору зобов'язання щодо повної та
своєчасної оплати товару належним
чином не виконав, вартість
поставленого товару позивачу сплатив
частково, внаслідок чого утворилась
заборгованість у сумі 456609,60 грн.

З метою досудового регулювання спору
на адресу відповідача була направлена
претензія (вих.№ГЭК-703) від 28.02.2014 року
про сплату заборгованості, що
утворилась внаслідок не належного
виконання останнім зобов'язань за
договором. Дана претензія відповідачем
залишена без відповіді.

Надалі, позивачем 02.06.2014 року повторно
направлена до відповідача претензія за
вих. № ГЭК-1748 (а.с.168) з вимогою щодо
сплатити заборгованість за товар, який
був переданий останньому за умовами
договору.

Враховуючи, що відповідач не виконав
взяті на себе зобов'язання по оплаті
суми заборгованості, позивач був
змушений звернутися до господарського
суду для відновлення своїх порушених
прав і інтересів.

Господарський суд, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що факт
поставки позивачем та прийняття
відповідачем товару повністю
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, а відповідач, в свою
чергу, в порушення вимог ст. 526, 629 ЦК
України, статті 193 ГК України, за
отриманий товар не розрахувався,
доказів оплати отриманого товару - не
подав.

Колегія суддів апеляційної інстанції
цілком погоджується із висновком суду
першої інстанції, вважає його
правомірним, обґрунтованим та таким, що
базується на належних доказах, які
містяться в матеріалах справи.

З огляду на ст. 509 Цивільного кодексу
України вбачається, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України договір - є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Положення ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачають, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків.

З приписів ст. 3 Цивільного кодексу
України вбачається, що однією із
загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

З огляду на ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України вбачається, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами; сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу
України).

Правові позиції втілені у до ст. 638
Цивільного кодексу України визначають,
що договір вважається укладеним, коли
між сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди за
всіма істотними умовами. Істотними є
умови про предмет договору, а також ті,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також усі ті умови, щодо яких за заявою
однієї зі сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами склалися господарські
відносини на підставі укладеного між
сторонами договору, які породили
взаємні обов'язки: обов'язком позивача
стало передача товару, а обов'язком
відповідача - оплата вартості
поставленого (переданого) товару в
порядку та на умовах, визначених
договором.

Як встановлено ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

З умов договору вбачається, що сторони
обумовили покупець здійснює оплату на
банківський рахунок постачальника в
розмірі 100% загальної вартості товару,
вказаного у рахунку, в наступному
порядку: передоплата в розмірі 20% від
вартості товару (партії товару) на
банківський рахунок постачальника на
протязі 5 днів з моменту отримання від
постачальника рахунку (копії) на товар;
оплата 60% від вартості товару (партії
товару) на банківський рахунок
постачальника на протязі 10 днів з дати
поставки товару; оплата 20 % від вартості
товару (партії товару) на банківський
рахунок постачальника на протязі 10
днів з моменту підтвердження органами
податкової служби заявленого покупцем
відшкодування ПДВ, оплаченого покупцем
до ціни товару, придбаного у
постачальника (п.3.2 договору).

Статтею 610 Цивільного кодексу України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 456609,60 грн.
відповідачем суду не надано.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Враховуючи, що факт поставки та
отримання відповідачем товару є
підтвердженим належними доказами -
первинними документами
бухгалтерського обліку, а саме
видатковими накладними, довіреностями,
у відповідача виникло зобов'язання по
оплаті отриманого товару в розмірі
456609,60 грн. на умовах договору.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від
17.07.2012 за № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права», підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Проведення будь-якої господарської
операції підприємства фіксується і
підтверджується первинними
документами, на основі яких і ведеться
бухгалтерська звітність. У свою чергу,
відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» на даних
бухгалтерського обліку ґрунтуються
фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності. Тобто первинні
документи є основою і для податкового
обліку.

При цьому, слід зазначити, що
передбачена умовами договору
транспортна документація підтверджує
лише операції з надання послуг з
перевезення вантажів, а не факт
придбання товару, а тому за наявності
документів, що підтверджують фактичне
отримання товару і його використання у
власній господарській діяльності.

Неподання товарно-транспортна
накладної не може бути підставою для
невизнання витрат з придбання
товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, твердження відповідача
про відсутність у нього обов'язку з
оплати отриманого товару не мають
належного документального та
матеріального обґрунтування, а його
посилання на факт відсутності в
матеріалах справи
товарно-транспортних накладних є
безпідставними, оскільки умовами
договору та положеннями ст. 692
Цивільного кодексу України чітко
встановлено, що факт поставки товару,
який в даному випадку є доведеним та
підтвердженими підписаними сторонами
видатковими накладними, є підставою
для проведення розрахунків.

Колегія суддів констатує, що судом
першої інстанції правомірно
встановлено той факт, що відповідач не
здійснив оплату товару у повному
обсязі, у встановлені договором строки.
Таким чином, факт порушення
відповідачем зобов'язання за договором
підтверджується матеріалами справи, у
зв'язку з чим у позивача є всі правові
підстави вимагати стягнення з
відповідача пені.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором.

Положеннями статті 216, частини першої
статті 218 Господарського кодексу
України визначено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Одним з видів
господарських санкцій згідно з
частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесені
штраф і пеня (частина перша статті 230
Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання, або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Крім того, ч. 2 ст. 343 ГК України
передбачено, що платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 2.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду Країни від
17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» за приписом
статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
частини другої статті 343
Господарського кодексу України розмір
пені за прострочку платежу не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

У відповідності до вимог ч. 6 ст.231
Господарського кодексу України -
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Така позиція узгоджується з викладеним
у п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від 17
грудня 2013 р. - сторони можуть домовитися
про збільшення або зменшення
встановленого законом розміру пені,
зазначивши про це в договорі, за
винятком випадків, коли згідно із
законом зміна розміру штрафних санкцій
за погодженням сторін не допускається
(абзац третій частини другої статті 551
ЦК України, частина перша статті 231 ГК
України).

Тож, враховуючи, що розмір пені
обмежується вищеназваним спеціальним
Законом України та Господарським
кодексом України, однак, в договорі
сторони встановили пеню в розмірі 0,2%
від суми заборгованості за кожен день
прострочки, але не більше 5% від
вартості товару, яка є більшою ніж та,
що передбачена Законом України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та ч. 2
ст. 343 ГК України, то колегія суддів
вважає, що відповідач повинний
сплатити позивачеві пеню, яка
обчислена із врахуванням подвійної
облікової ставки Національного банку
України, яка діяла за період
прострочення та складає суму у розмірі
22830,48 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір відсотків.

Тобто, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох відсотків річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

З огляду на викладене колегія суддів
зазначає, що стягнення 3% річних та
збитків від інфляції є самостійним
способом захисту цивільних прав і
забезпечення виконання цивільних
зобов'язань, що може реалізуватись
шляхом подання окремого позову, не
пов'язаного з позовом про стягнення
боргу.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. У застосуванні
індексації можуть враховуватися
рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ, викладені в
листі Верховного Суду України від
03.04.1997 року № 62-97р.

Згідно зазначеного листа, а також
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-06/928/2012
від 17.07.2012 року індекс інфляції
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
заборгованості. При цьому сума боргу,
яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Розглядаючи вимоги про стягнення як
інфляційних втрат, так і трьох
відсотків річних, суд попередньої
інстанцій дослідив правильність
проведеного позивачем розрахунку сум
інфляційних втрат та трьох відсотків
та встановив періоди за які вказані
суми повинні нараховуватись, що є
беззаперечним дотриманням судом
першої інстанції вимог ст. 43 ГПК
України щодо всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

Таким чином, місцевий господарський
суд правомірно задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 52477,83
грн. інфляційних втрат та 3% річних в
сумі 10184,86 грн.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне відмітити, що у платіжних
дорученнях, на які посилається
скаржник як на підставу зменшення суми
основного боргу, оригінали яких надані
до матеріалів справи, чітко вказано
призначення платежу, передплата за
світильники договір №11-05 від 17.01.2011
року.

Як закріплює стаття 7 Закону України
«Про Національний банк України»
систему, порядок і форми платежів
визначає Національний банк України.

Відповідно до п.3.8 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21 січня 2004 р. №22,
реквізит "Призначення платежу"
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи,
на підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.

Однак, здійснивши аналіз позовної
заяви та доданих до неї документів
колегія суддів встановила, що вище
зазначені платіжні доручення взагалі
не стосуються предмета спору, оскільки
передплата здійснена скаржником
згідно рахунків, які не розглядалися
ані в суді першої інстанції, ані в суді
апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що позивачем доведено
суду факту порушення своїх законних
прав та інтересів з боку відповідача, а
також правових підстав для виконання
відповідачем зобов'язань з оплати за
договором № 11-05 від 17.01.2011 року, колегія
суддів вважає, що місцевий
господарський суд дійшов вірного
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та визнав їх такими, що
підлягають задоволенню.

Отже, відповідач ані під час вирішення
спору у господарському суді Сумської
області, ані під час розгляду його
апеляційної скарги не надав жодного
матеріального доказу обґрунтованості
та правомірності заявлених вимог.
Наведені ним в апеляційній скарзі
доводи про порушення судом норм
матеріального та процесуального права
нічим не обґрунтовані та не
узгоджуються з наявними у справі
матеріалами, його позиція не
підтверджена належними та допустимими
доказами. Тому вимоги відповідача, що
зазначені в апеляційній скарзі, не
підлягають задоволенню, а наведені на
їх підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Сумської області.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Сторона або прокурор
у разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
43 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
Сумської області від 13.10.2014 року
прийняте при належному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи
та у відповідності до норм
матеріального та процесуального права
та відсутні підстави для його
скасування, в зв'язку з чим, апеляційна
скарга відповідача не підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе", м. Суми
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 13.10.2014 року у справі №920/1497/14
залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 04 грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Горбачова Л.П.