ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року Справа № 910/10139/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Коробенка Г.П. - головуючого
(доповідач), Мачульського Г.М., Шаргала
В.І.розглянувши матеріали касаційної
скарги приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Гарант-Система"на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
07.10.2014у справігосподарського суду
Київської областіза позовомприватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Гарант-Система"дотовариства
з додатковою відповідальністю
"Страхова компанія "Провіта"треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача: 1. ОСОБА_4, 2. ОСОБА_5
простягнення 3 464,48 грн. за участю
представників:

позивача: Тучкова К.В. (представник за
дов. від 12.12.2013р. № 37),

відповідача: не з'явився,

третьої особи 1: не з'явився,

третьої особи 2: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
"Страхова компанія "Гарант-Система"
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Провіта" про стягнення 3 464,48 грн.
страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем, як страховиком, було
виплачено страхувальнику, страхове
відшкодування при настанні страхового
випадку - пошкодження транспортного
засобу. Внаслідок виплати страхового
відшкодування до позивача в порядку
ст. 1191 Цивільного кодексу України та ст.
22 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" перейшло право
вимоги (регресу) в межах здійснених
фактичних витрат та ліміту
відповідальності.

Рішенням господарського суду
Київської області від 07.08.2014 у справі
№910/10139/14, залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 07.10.2014 у
задоволенні позову відмовлено.

Вказані судові рішення мотивовані
тим, що позивачем не доведено належними
та допустимими доказами, що
цивільно-правова відповідальність
особи винної у скоєнні ДТП було
застраховано відповідачем.

Не погоджуючись з прийнятим
рішенням та постановою, ПАТ "Страхова
компанія "Гарант-Система" звернулось з
касаційною скаргою до Вищого
господарського суду України, в якій
просить їх скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, мотивуючи скаргу тим, що
оскаржувані судові акти прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, зокрема ст.ст. 36,
43, 104 Господарського процесуального
кодексу України, ст. 215 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 18, 21 Закону
України "Про страхування", ст. 32 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів"; проігноровані технічні
вимоги до розміщення відтиску печатки
на документах, включаючи договори, а
саме п. 5.26 ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до
оформлення документів".

Колегія суддів, приймаючи до уваги
межі перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при винесенні
оспорюваних судових актів, знаходить
необхідним касаційну скаргу
задовольнити частково, враховуючи
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
30.04.2014 між ПАТ "Страхова компанія
"Гарант-Система" (страховик за
договором, позивач у справі) та ОСОБА_7
(страхувальник за договором, третя
особа-2 у справі) було укладено договір
№05-16/000315 страхування наземного
транспорту (далі-договір), а саме згідно
п.1 договору предметом страхування є
Mercedes-Benz ML 250 (державний номер НОМЕР_2).

28.05.2013 в 16-30 год. в м. Києві на вулиці С.
Хохлових 11/г, корпус "ж" сталася ДТП за
участю транспортного засобу ISUZU 71
(державний номерний знак НОМЕР_1) під
керуванням ОСОБА_4 та транспортного
засобу Mercedes-Benz ML 250 (державний номерний
знак НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_7, що в
свою чергу підтверджується довідкою
відділу ДАІ Шевченківського РУ ГУ МВС
України в м. Києві №9206148 про
дорожньо-транспортну пригоду від 28.05.2013
та Постановою Шевченківського
районного суду м. Києва від 11.07.2013 в
справі №761/14154/13-п, якою ОСОБА_4 було
визнано винним у скоєні ДТП і
притягнуто до адміністративної
відповідальності.

Як вбачається з наявного в
матеріалах справи Звіту №186-1 від 20.06.2013
з визначення вартості матеріального
збитку, завданого власнику автомобіля
Mercedes-Benz ML 250 (державний номерний знак
НОМЕР_2) в результаті його пошкодження в
ДТП, складає 3 184,50 грн.

Судом встановлено, що ТОВ Страхова
компанія "Гарант-Систем" виплачено
потерпілій особі, ОСОБА_7, страхове
відшкодування в розмірі 3 964,48 грн.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу
України та ч. 1 ст. 16 Закону України "Про
страхування" договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України "Про
страхування" та ст. 993 Цивільного
кодексу України передбачено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач набув права зворотної вимоги
до ОСОБА_4, особи винної у здійсненні
дорожньо-транспортної пригоди,
цивільна відповідальність якої, як
зазначає позивач, було застраховано на
підставі договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, факт укладання
якого посвідчено полісом №АС/0357751 від
13.02.2013.

Позивач звернувся до відповідача з
регресною вимогою про сплату
страхового відшкодування на користь
ПАТ "Страхова компанія "Гарант-Ситсема",
проте відповіді на заявлену вимогу не
отримало, що і стало причиною
звернення до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволені позову,
господарський суд попередніх
інстанцій виходив з того, що в даному
випадку не можливо застосувати право
зворотної вимоги до відповідача,
оскільки страховий поліс №АС/0357751 від
13.02.2013 не набрав чинності за
відсутності доказів на підтвердження
факту оплати третьою особою-1
страхового внеску, з яким
законодавство на думку суду пов'язує
набрання чинності договору
страхування.

Розглядаючи касаційну скаргу та
перевіряючи юридичну оцінку обставин
справи, повноту їх встановлення та
правильність застосування судом 1-ї і
2-ї інстанції норм матеріального та
процесуального права у відповідності
до приписів ст. 111-5, 111-7 ГПК України,
касаційна інстанція вважає за
необхідне зазначити, що обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні.

На думку колегії прийняті у справі
рішення та постанова цим вимогам не
відповідають.

Відповідно до ст. 982 Цивільного кодексу
України істотними умовами договору
страхування є предмет договору
страхування, страховий випадок, розмір
грошової суми, в межах якої страховик
зобов'язаний провести виплату у разі
настання страхового випадку (страхова
сума), розмір страхового платежу і
строки його сплати, строк договору та
інші умови, визначені актами
цивільного законодавства.

Згідно ст. 983 Цивільного кодексу
України договір страхування набирає
чинності з моменту внесення
страхувальником першого страхового
платежу, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 18, 21 Закону
України "Про страхування" факт
укладання договору страхування може
посвідчуватися страховим свідоцтвом
(полісом, сертифікатом), що є формою
договору страхування. Договір
страхування набирає чинності з моменту
внесення першого страхового платежу,
якщо інше не передбачено договором
страхування. В обов'язки
страхувальника не входить обов'язок
перевіряти повноваження особи, яка
підписує поліс зі сторони страховика, а
сам поліс є бланком суворої звітності,
оскільки бланк полісу є номерним.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно п.3 полісу №АС /0357751 договір
(поліс) набирає чинності з початку
зазначеного строку його дії, тобто з
00годин 00 хвилин 13.02.2013 по 12.02.2014
включно.

Пунктом 10 зазначеного полісу
передбачено, що страховий платіж в
розмірі 1512, 94 грн. сплачений о 13 год. 08
хв. 13.02.2013.

Зазначений поліс містить підписи
сторін, що свідчить про його укладення
та виконання.

За таких обставин твердження суду
попередніх інстанцій про скептичне
відношення до посилання позивача на п.
10 полісу №АС /0357751 у якості доказу
сплати страховиком першого страхового
платежу з тих причин, що зазвичай у
страховому полісі вказується сума
притаманна до сплата, і це слід
розцінювати саме як інформацію, а не як
доконаний факт, а достовірними
доказами про оплату можуть бути
відповідні банківські документи на
підтвердження проведення даної
фінансової операції, - колегія вважає
таким, що не ґрунтується на вимогах
чинного законодавства, оскільки з
урахуванням вимог ч.4 ст. 18 Закону
України "Про страхування" договором
(поліс №АС /0357751) сплату страхового
платежу визначено як разовий платіж
у повному розмірі, а не частинами.

Відповідно до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

В матеріалах справи відсутнє
рішення про визнання недійсним
правочину з укладення договору
страхування за полісом № АС/0357751
страховиком за яким є ТДВ "СК "Провіта".

При цьому висновок суду попередніх
інстанцій про недійсність договору
страхування посвідченого полісом №
АС/0357751 від 13.02.2013 з тих підстав, що бланк
вказаного полісу був втрачений ще до
укладання договору страхування, що
підтверджується витягом з центральної
бази МСТСБУ, та копією публікації в
газеті "Голос України" про недійсність
цього полісу, колегія вважає таким, що
не ґрунтується на матеріалах справи та
нормах матеріального права, оскільки
із наявного у справі витягу з
центральної бази МСТСБУ не вбачається
факт втрати бланку вказаного полісу
саме до укладання договору
страхування, а публікація в газеті
"Голос України" про недійсність полісу
не свідчить про його недійсність в
силу вимог ст. 203, 215 ЦК України саме з
моменту укладання договору
страхування .

Зазначеним обставинам судом першої та
апеляційної інстанції не було надано
належної оцінки.

Таким чином, оскільки, відповідно
до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ними, а також не наділена
повноваженнями щодо вирішення питання
про достовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирання нових доказів або
додаткової перевірки доказів, а
господарським судом попередніх
інстанцій порушено вимоги ст. 43 ГПК
України щодо оцінки доказів на
підставі всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності та неправильно застосовано
норми матеріального права, колегія
вважає оскаржувані рішення та
постанову такими, що підлягають
скасуванню з передачею справи до
господарського суду 1-ї інстанції на
новий розгляд.

Керуючись ст. 1115, 1117, 1118, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 07.10.2014 та
рішення господарського суду Київської
області від 07.08.2014 у справі №910/10139/14
скасувати.

Справу направити до
господарського суду Київської області
на новий розгляд.

Головуючий суддя:
Г.П. Коробенко

Судді:
Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало