КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р. Справа№ 911/2353/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Зубець Л.П.

Тарасенко К.В.

За участю представників:

від позивача: Лебедєва-Ровенчук О.І. - за
дов.

від відповідача: Сидорчук Р.Д. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз»

на рішення Господарського суду
Київської області від 29.07.2014

у справі № 911/2353/14 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Акко Інтернешнл»

до Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз»

про стягнення заборгованості 108
344,22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Акко Інтернешнл»
(далі, позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз» (далі,
відповідач) про стягнення
заборгованості за Договором № 47/OG/827
від 21.06.2013 в сумі 108 344,22 грн., з яких: 98 900
грн. боргу, 7509,57 грн. інфляційних втрат,
1934,65 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані
невиконанням відповідачем свого
обов'язку щодо оплати у повному обсязі
за надані послуги з організації участі
у виставці згідно Договору № 47/OG/827 про
надання послуг з організації участі у
виставці «НАФТА та ГАЗ 2013» (22-24 жовтня
2013 року) від 21.06.2013.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 29.07.2014 у справі №
911/2353/14 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення із Публічного
акціонерного товариства «Державне
акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Акко Інтернешнл» 98
900,00 грн. основного боргу, 7 509,57 грн.
інфляційних втрат, 1 934,65 грн. 3% річних та
2 166,88 грн. витрат по сплаті судового
збору.

Рішення суду мотивоване тим, що
відповідач, в порушення умов Договору
№ 47/OG/827 від 21.06.2013, своєчасно та в
повному обсязі не оплатив надані
позивачем послуги.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, відповідно до
якої просить рішення Господарського
суду Київської області від 29.07.2014 у
справі № 911/2353/14 скасувати та прийняти
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Апеляційна скарга відповідача
мотивована тим, що судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для вирішення справи, а рішення суду
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Так, у апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на пункт 7.1. розділу 7
Договору, зазначає, що прийняття
Верховною Радою України Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України», яким встановлено факт
збройної агресії Російської Федерації,
є належним підтвердженням обставин
непереборної сили у розумінні розділу 7
Договору, під дією яких знаходиться
відповідач, та внаслідок чого він
позбавлений можливості виконати
зобов'язання за Договором.

Також, скаржник наголошує на тому, що у
зв'язку із наведеними обставинами ним
були втрачені установчі документи та
печатка відповідача. Крім того,
відповідач не має доступу ані до
реєстру укладених підприємством
договорів, ані до оригіналів
документів, що відображають
фінансово-розрахункові та інші
господарські операції.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу у
справі № 911/2353/14 передано на розгляд
судової колегії Київського
апеляційного господарського суду у
складі головуючого судді
Михальської Ю.Б., суддів: Отрюха Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.10.2014
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 02.12.2014.

02.12.2014 представник позивача надав суду
відзив на апеляційну скаргу, у якому
просив залишити рішення
Господарського суду Київської області
від 29.07.2014 у справі № 911/2353/14 без змін, а
апеляційну скаргу відповідача без
задоволення.

Представник відповідача у судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
ним у апеляційній скарзі, просив її
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати, у задоволенні
позову відмовити.

У судовому засіданні 02.12.2014 представник
відповідача заявив усне клопотання про
відкладенні розгляду справи для
надання йому можливості представити
суду довідку Торгово-промислової
палати України щодо наявності обставин
непереборної сили, на які він
посилається.

Колегія суддів відмовила у задоволенні
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи з підстав,
які будуть викладені у мотивувальній
частині постанови.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
відзив на неї, перевіривши матеріали
справи, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія суддів зазначає
про відсутність підстав для скасування
судового рішення з огляду на наступне.

21.06.2013 між позивачем та відповідачем
було укладено Договір № 47/OG/827
про надання послуг з організації
участі у виставці «НАФТА та ГАЗ' 2013» (22-24
жовтня 2013 року) (далі, Договір), згідно
умов пункту 1.1. якого позивач прийняв на
себе зобов'язання надати послуги,
пов'язані з участю відповідача у
Міжнародній спеціалізованій виставці
«НАФТА та ГАЗ' 2013», а відповідач
зобов'язувався оплатити надані послуги
згідно з розділом 3 цього Договору.

Відповідно до вказаного Договору
позивач надав відповідачу увесь спектр
послуг, передбачених пунктом 2.1.1. - 2.1.9.
Договору, пов'язаних з участю
останнього у виставці «НАФТА та ГАЗ'
2013».

Факт надання послуг позивачем
підтверджується Актом надання послуг
від 24.10.2013, що був підписаний зі сторони
відповідача без жодних зауважень чи
заперечень.

Відповідно до пунктів 1.1. та 2.2.2.
Договору відповідач зобов'язаний
оплатити позивачу надані послуги з
організації його участі у виставці в
сумі 98 900 грн.

Згідно умов пункту 3.3. Договору
відповідач зобов'язувався протягом 3-х
банківських днів з дати надання
позивачем рахунку-фактури здійснити
передоплату в розмірі 40 % від загальної
вартості послуг, вказаної в пункті 3.1.
Договору. Решту суми відповідач
зобов'язувався оплатити не пізніше
01.10.2013.

Однак, відповідач в порушення умов
Договору своєчасно та в повному обсязі
надані послуги не оплатив, у зв'язку з
чим, за ним утворилась заборгованість
в сумі 98 900 грн.

Як вбачається із матеріалів справи,
01.10.2013 відповідач надав позивачу
гарантійний лист № 14/2-3890, відповідно до
якого зобов'язувався оплатити послуги
до 31.10.2013. Крім того, відповідач надав
позивачу ще один гарантійний лист №
14/2-4696 від 02.12.2013, відповідно до якого
зобов'язувався оплатити послуги до
31.01.2014. Однак, гарантійні листи залишені
відповідачем без виконання.

Таким чином, відповідач прострочив
виконання своїх зобов'язань за
Договором № 47/OG/827 починаючи з 02.10.2013 до
моменту подачі позову 27.05.2014.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до статті 527
Цивільного кодексу України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Зазначена норма кореспондується з
приписами статті 193 Господарського
кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті
193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини 2 статті 193
Господарського кодексу України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Не допускається одностороння відмова
від виконання зобов'язання, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка
виконання з мотиву, що зобов'язання
другої сторони за іншим договором не
було виконано належним чином (частина 7
статті 193 Господарського кодексу
України).

Згідно частини 1 статті 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903
Цивільного кодексу України якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Таким чином, враховуючи те, що
матеріалами справи підтверджується
факт невиконання відповідачем своїх
зобов'язань з оплати по Договору,
вимоги позивача про стягнення основної
заборгованості за Договором у сумі 98 900
грн. є законними та обґрунтованими і
підлягають задоволенню.

Крім того, позивач на підставі статті 625
Цивільного кодексу України просив
стягнути з відповідача інфляційні
збитки за період з жовтня 2013 року по
травень 2014 року у сумі 7 509,57 грн. та 3 %
річних за період з 02.10.2013 до 27.05.2014 у сумі
1934,65 грн.

Стосовно цієї частини позовних вимог
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За приписами статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність
порушення відповідачем зобов'язання за
Договором, колегія суддів, перевіривши
здійснений позивачем розрахунок 3 %
річних та інфляційних, погоджується з
висновком суду першої інстанції про
обґрунтованість позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Акко Інтернешнл»
про стягнення з Публічного
акціонерного товариства «Державне
акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» інфляційних у сумі
7 509,57 грн. та 3 % річних у сумі 1934,65 грн.

Посилання апелянта на дію непереборних
обставин згідно пункту 7.1. Договору є
безпідставними з огляду на наступне.

Так, Договором чітко передбачено строк,
до якого апелянт повинен був виконати
свої зобов'язання, а саме, оплатити
послуги позивача - до 01.10.2013 (пункт 3.3.
Договору).

Між тим, з моменту укладення Договору -
21.06.2013 і до часу, коли апелянт повинен
був виконати свої зобов'язання по
Договору - 01.10.2013, жодні обставини
форс-мажору чи непереборної сили, на
які посилається відповідач, не діяли, а
тому і не могли бути причиною повного
невиконання апелянтом своїх
зобов'язань за Договором.

Більше того, у матеріалах справи
містяться гарантійні листи від
апелянта, зокрема, гарантійний лист №
14/2-3890, відповідно до якого він
зобов'язувався оплатити послуги
позивачу до 31.10.2013 та гарантійний лист
№ 14/2-4696, відповідно до якого він
зобов'язувався оплатити послуги
позивача до 31.01.2014.

Вказаними гарантійними листами
апелянт не тільки знову визнав свої
зобов'язання перед позивачем, але й
підтвердив, що протягом вказаного
строку жодних обставин форс-мажору не
було.

Відтак, посилання апелянта на
Постанову Верховної Ради Автономної
Республіки Крим від 17.03.2014 «Про питання
енергетичної безпеки Республіки Крим»
та Закон України «Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України» від 27.04.2014 як на
обставини непереборної сили є
безпідставними, оскільки строк
виконання зобов'язань апелянта за
Договором настав ще 01.10.2013.

Тобто, зобов'язання апелянта виникли
задовго до прийняття вищевказаних
нормативних актів, а тому жодним чином
не можуть слугувати обставинами
звільнення апелянта від
відповідальності за невиконання ним
своїх зобов'язань щодо оплати послуг за
Договором перед позивачем.

З огляду на зазначене, не підлягає
задоволенню заявлене відповідачем у
судовому засіданні 02.12.2014 клопотання
про відкладення розгляду справи,
оскільки надання відповідачем суду
довідки про наявність обставин
непереборної сили станом на березень
2014 року жодним чином не вплине на
результати розгляду справи, предметом
якої є стягнення заборгованості за
Договором, яка існувала станом на
жовтень 2013 року.

Стосовно посилань апелянта на
порушення норм процесуального права
колегія суддів зазначає наступне.

Необгрунтованими видаються твердження
апелянта відносно того, що він не був
повідомлений про час і місце розгляду
справи належним чином, оскільки його
місцезнаходженням є: 01030, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, 26, а не зазначена у
позовній заяві адреса відповідача: 95000,
Автономна Республіка Крим, м.
Сімферополь, пр.-т Кірова/пров.
Совнаркомовський, буд. 52/1.

Так, як наголошує позивач, зазначаючи у
позовній заяві адресу відповідача, він
користувався даними з Єдиного
державного реєстру (далі, ЄДР) станом на
момент її подання. Зокрема, відповідно
до інформації з ЄДР станом на момент
звернення позивача до суду із позовом,
адресою відповідача була: 95000,
Автономна Республіка Крим, м.
Сімферополь, пр.-т Кірова/пров.
Совнаркомовський, буд. 52/1. Вказана
адреса відповідача також зазначена у
Договорі № 47/ОG/827. Доказів протилежного
скаржником суду не надано.

Крім того, як зазначено у пункті 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
№ 01-8/1228 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році»
та пункті 19 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
13.08.2008 № 01-8/482 «Про деякі питання
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у першому
півріччі 2008 року» до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій.

Водночас, безпідставними є посилання
апелянта на виписку з ЄДР, датовану
03.10.2014, оскільки, рішення
Господарського суду Київської області
було прийнято ще 29.07.2014. Більше того,
зміни до Статуту відповідача були
також зареєстровані тільки 11.08.2014,
тобто також вже після прийняття судом
рішення у даній справі.

Враховуючи зазначене, вирішуючи спір
по суті заявлених позовних вимог, суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які ґрунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог у повному обсязі, а
заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймає до
уваги, оскільки останні не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає
рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» є необґрунтованою
та задоволенню не підлягає.

Окрім того, ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
28.10.2014 відповідачу було надано
відстрочку сплати судового збору за
подання апеляційної скарги до 02.12.2014.

Однак, у процесі розгляду апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз» було
встановлено факт несплати
відповідачем судового збору.

Так, відповідно до підпункту 4 пункту 2
частини 2 статті 4 Закону України «Про
судовий збір» за подання до
господарського суду апеляційної
скарги на рішення суду ставка судового
збору встановлюються у розмірі 50
відсотків ставки, що підлягає сплаті
при поданні позовної заяви, а у разі
подання позовної заяви майнового
характеру - 50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми.

Публічним акціонерним товариством
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» рішення суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог оскаржувалось у повному
обсязі.

Отже, за подання апеляційної скарги
апелянт мав сплатити 50 % від ставки, яка
підлягала сплаті при поданні позовної
заяви майнового характеру, виходячи з
оспорюваної суми, тобто 1 083 (одну тисячу
вісімдесят три) грн. 44 коп.

Відповідно до пункту 2.23. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» якщо факт недоплати
судового збору з'ясовано господарським
судом у процесі розгляду прийнятої
заяви (скарги), суд у залежності від
конкретних обставин справи може,
зокрема, стягнути належну суму
судового збору за результатами
вирішення спору з урахуванням приписів
частин першої - четвертої статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Державне
акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» на рішення
Господарського суду Київської області
від 29.07.2014 у справі № 911/2353/14 залишити
без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської
області від 29.07.2014 у справі № 911/2353/14
залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз» (01030, м.
Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 26,
офіс 505; ) в доход
Державного бюджету України (р/р
2001, Одержувач: Головне управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві, МФО 820019, код
отримувача 37993783) 1 083 (одну тисячу
вісімдесят три) грн. 44 коп. суми
несплаченого судового збору за подання
до суду апеляційної скарги. Видати
наказ.

Видачу наказу доручити Господарському
суду Київської області відповідно до
норм процесуального законодавства.

Матеріали справи № 911/2353/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Л.П. Зубець

К.В. Тарасенко