КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2014 р. Справа№ 51/421

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Релігійної громади
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени

на рішення Господарського суду м. Києва

від 21.05.2014

у справі №51/421 (головуючий суддя -
Пригунова А.Б., судді - Босий В.П.,
Гулевець О.В.)

за позовом Релігійної громади
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени, м. Львів,

до 1) Львівської обласної ради, м. Львів,

2) Регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області, м. Львів,

3) Виконавчого комітету Львівської
міської ради, м. Львів,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача 3 - Львівська міська рада, м.
Львів,

про визнання права власності на
будівлю,

за участю представників сторін:

від позивача: Орєхов Р.В. - представник
(довіреність б/н від 07.12.2013);

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від відповідача-3: Гнатовська М.І. -
представник (довіреність №1104-вих-1593
від 19.12.2013);

третя особа: Гнатовська М.І. -
представник (довіреність №1104-вих-686 від
16.06.2014);

ВСТАНОВИВ:

Релігійна громада Римсько-католицької
Церкви Святої Марії Магдалени (надалі -
позивач, Релігійна громада),
посилаючись на статті 13, 41 Конституції
України, статтю 17 Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації», статті 321, 392 Цивільного
кодексу України, звернулася до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Львівської обласної ради
(надалі - відповідач 1), Регіонального
відділення Фонду державного майна
України в Львівській області (надалі -
відповідач 2), виконавчого комітету
Львівської міської ради (надалі -
відповідач 3), за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
Львівської міської ради про визнання
права власності на приміщення костелу
Святої Марії Магдалени площею 1 360,5 кв.м,
розташованого у місті Львові, по вул.
С.Бандери, 10, скасування рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради від 27.11.2009 № 1011 про
реєстрацію права власності та
анулювання свідоцтва про право
власності від 27.11.2009 за № Г-03441, яким
посвідчено право комунальної
власності територіальної громади
міста Львова в особі Львівської
міської ради на вищевказану будівлю.

Під час розгляду справи позивач надав
суду першої інстанції письмові
пояснення, у яких зазначив, що вимога
про визнання права власності заявлена
ним до відповідача 1 - Львівської
обласної ради, вимога про скасування
рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради від 27.11.2009 № 1011
- безпосередньо до виконавчого
комітету Львівської міської ради,
наслідком чому має бути анулювання
свідоцтва про право власності.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.05.2014 у справі №51/421 у
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю. Вирішуючи спір, суд виходив з
того, що Релігійною громадою
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени не було надано
належних доказів, які б доводили факт
належності позивачеві спірної будівлі
на момент переходу спірного майна у
державну власність, а також факт
правонаступництва прав та обов'язків
однойменної парафії, якій костел
належав до вересня 1939 року, а тому
положення статті 17 Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації» до спірних правовідносин
не застосовуються. Разом з тим,
місцевий суд вказав на недоведеність
позивачем порушення чи невизнання
Львівською обласною радою та
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України у Львівській
області прав чи законних інтересів
релігійної громади на спірне майно,
відтак дійшов висновку про відсутність
підстав для скасування рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради від 27.112009 № 1011 та
анулювання свідоцтва про право
власності територіальної громади
міста Львова в особі Львівської
міської ради на будівлю під літерою
«А-4», що знаходиться за адресою: м.
Львів, вул. С.Бандери, 10, загальною
площею 1 360,5 кв.м.

Не погоджуючись із прийнятим у справі
рішенням, Релігійна громада
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени звернулась до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та надання цим
обставин невірної оцінки, просить його
скасувати та постановити нове про
задоволення позову.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.08.2014
Релігійній громаді
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени було поновлено строк
на подання апеляційної скарги та
прийнято таку до апеляційного
провадження судовою колегією у складі:
головуючого - судді Мальченко А.О.,
суддів Жук Г.А., Пашкіної С.А. Розгляд
справи призначено на 20.10.2014.

В порядку статті 77 ГПК України в
судовому засіданні 20.10.2014 розгляд
апеляційної скарги було відкладено на
03.11.2014 у зв'язку з неявкою в судове
засідання уповноважених представників
відповідача 1 та відповідача 2.

03.11.2014 розпорядженням секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду
Шевченка Е.О. у зв'язку з перебуванням
судді Пашкіної С.А. у відпустці, для
розгляду справи № 51/421 сформовано
колегію суддів у наступному складі:
головуючий - суддя Мальченко А.О., судді
Жук Г.А., Суховий В.Г.

В судовому засіданні 03.11.2014 через
неявку в судове засідання
уповноважених представників
відповідача 1 та відповідача 2 розгляд
справи № 51/421 в порядку статті 77 ГПК
України було відкладено на 24.11.2014.

В судове засідання 24.11.2014 представники
відповідача 1 та відповідача 2 в
черговий раз не з'явились, про день,
місце та час розгляду апеляційної
скарги були повідомлені належним
чином, про поважність причин
нез'явлення в судові засідання суд не
повідомили, у зв'язку з чим колегія
суддів, заслухавши думку учасників
судового процесу щодо можливості
розгляду справи у відсутність
вищевказаних осіб, порадившись,
ухвалила завершити судовий розгляд
справи за наявними у справі доказами,
без участі уповноважених
представників відповідача 1 та
відповідача 2.

Відповідач 3 скористався правом,
наданим статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення.

В судовому засіданні представник
скаржника підтримав вимоги, викладені
в апеляційній скарзі, просив скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 21.05.2014 та постановити нове
рішення про задоволення позовних вимог
у повному обсязі.

Представник відповідача 3 та третьої
особи вимоги апеляційної скарги не
визнав, доводи на яких вона ґрунтується
вважає безпідставними, а судове
рішення законним, у зв'язку з чим
просить оскаржуване рішення залишити
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

В судовому засіданні 24.11.2014 колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
Київського апеляційного
господарського суду у справі 51/421.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали
апеляційної скарги, дослідивши наявні
докази у справі, вислухавши доводи
представників сторін, перевіривши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Релігійна громада Святої Марії
Магдалени існувала станом на 12.10.1962 та,
не зважаючи на державну реєстрацію
останньої в липні 1991 року, зумовленої
необхідністю набуття цивільних прав у
системі державного адміністративного
регулювання після проголошення
України незалежною, не припиняла своєї
діяльності з моменту створення, що
засвідчують архівні дані. Реєстрація
вказаної громади офіційно не
скасовувалась, а тому позивач є
правонаступником парафії Святої Марії
Магдалени Львівської архідієцезії,
якій до початку Другої світової війни
належав костел Святої Марії Магдалени,
розташований у м Львові, по вул.
С.Бандери,10, побудований цією громадою.

На думку позивача, оскільки релігійна
громада залишалась власником костелу
до позбавлення останньої таких прав
владою тоталітарного режиму СРСР,
будівля підлягає поверненню
позивачеві у власність відповідно до
частини 2 статті 17 Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації», а рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради від
27.11.2009 №1011 про передачу у власність
територіальній громаді м. Львова
спірної будівлі - скасуванню з
анулюванням виданого на підставі
вказаного рішення свідоцтва про право
власності. При цьому, позивач
наголошував на тому, що держава
зобов'язана повернути належне
релігійній громаді майно з огляду на
те, що радянськими органами рішень
відносно спірного майна у
відповідності до статті 371
Адміністративного кодексу Української
СРР, 1927 року не приймалось.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема, дослідженої судом першої
інстанції довідки, виданої Управлінням
Львівської архідієцезії від 08.02.2011 №
53/11, Релігійна громада (Парафія) Святої
Марії Магдалени Римсько-католицької
Церкви у м. Львові була заснована
рішенням правлячого Митрополита
Львівського Архієпископа Вацлава
Сераковського у 1863 році, припинення
діяльності якої, не зважаючи на ту
обставину, що храм був зачинений в роки
тоталітарного режиму, не проводилось.
Ця ж довідка містить інформацію, що
Релігійна громада (Парафія)
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени збудувала та була
законним власником Костелу Святої
Марії Магдалени до позбавлення таких
прав владою тоталітарного режиму Союзу
РСР.

З архівної довідки Державного архіву
Львівської області № 367/01-22 від 22.09.2004
слідує, що у місті Львові на вул. Леона
Сапєги (тепер - Степана Бандери), 10
знаходиться Костел Святої Марії
Магдалени, який до початку Другої
світової війни у вересні 1939 року
належав однойменній парафії
Львівської архідієцезії
Римо-католицької церкви. Підставою для
надання таких відомостей є: Schematismus
Archidiocesis Leopoliensis ritus Iatini. Leopoli, 1936. S. 28.

Судом також встановлено, що на
виконання постанови Ради Міністрів
СРСР №3898 від 14.10.1948 та Ради Міністрів
УРСР від 28.03.1956 №320, виконавчим
комітетом Львівської обласної ради
депутатів трудящих 13.05.1957 було прийнято
рішення «Про передачу на баланс
Обласному відділу в справах
будівництва і архітектури пам'ятників
архітектури по м. Львову і Львівській
області» за № 383 та затверджено список
пам'ятників архітектури, які
передаються на баланс зазначеного
відділу, до якого було включено костел
Святої Марії Магдалени по вул. С.
Бандери, 10 у м. Львові.

У відповідності до пункту 3 вказаного
рішення організації та релігійні
громади, які користуються пам'ятниками
архітектури зобов'язані були укласти з
Облвідділом в справах будівництва і
архітектури охоронно-орендні договори
або оформити охоронні зобов'язання на
право користування пам'ятниками.

29.11.1990 рішенням Виконавчого комітету
Львівської обласної ради народних
депутатів № 450 історичну забудову
ХІІІ-ХХ ст.ст. оголошено
історико-культурною заповідною
територією, в тому числі і Костел
Святої Марії Магдалени, якому
присвоєно охоронний номер 345.

Як вбачається з преамбули рішення
виконавчого комітету Львівської
обласної ради народних депутатів № 330
від 18.06.1991 «Про Львівський Будинок
органної та камерної музики», рішенням
виконкому Львівської обласної ради
народних депутатів № 245 від 19.07.1988
створено Львівський Будинок органної
та камерної музики на засадах
господарського розрахунку та
самофінансування з передачею пам'ятки
культури ХYII століття, колишнього
костелу Марії Магдалени в аварійному,
занедбаному стані, під органний зал.

У зв'язку з прийняттям Радою Міністрів
УРСР постанови №83 від 05.04.1991 «Про
перелік культових споруд, які не
підлягають поверненню релігійним
громадам у постійне користування» та з
метою поліпшення діяльності
концертних організацій та активізації
культурного обслуговування населення,
вищевказаним рішенням № 330 від 18.06.1991
виконавчий комітет Львівської
обласної ради народних депутатів
поклав обов'язки:

- на Львівський філіал Інституту
«Укрпроектреставрація», Львівську
спеціалізовану науково-реставраційну
майстерню завершити до 01.01.1992
виготовлення технічної документації
по реконструкції та реставрації всього
комплексу костела і виконання
ремонтних робіт;

- фінансовому управлінню Облвиконкому
вишукати кошти на проектування,
реконструкцію та реставрацію будівлі;

- комітету розвитку території і
ринкової інфраструктури Облвиконкому,
управлінню постачання і збуту
Облвиконкому щорічно виділяти на
реєстрацію об'єкта необхідні фондові і
місцеві будівельні матеріали та
обладнання;

- Львівському міськвиконкому до 01.09.1991
відселити Львівське об'єднання
музичних ансамблів з приміщення
костелу;

- правлінню Обласної організації
Українського товариства охорони
пам'яток історії та культури прийняти
дольову участь у фінансуванні
ремонтно-реставраційних робіт у
Будинку органної та камерної музики.

Того ж дня, 18.06.1991, на виконання Закону
Української РСР "Про свободу совісті та
релігійні організації" рішенням
Виконавчого комітету Львівської
обласної ради народних депутатів № 313
на місцеві органи влади області було
покладено обов'язок забезпечити на
території Львівщини всім громадянам,
незалежно від їх ставлення до релігії,
релігійним організаціям, розташованим
на території області, соціальну
справедливість, рівність, захист прав і
законних інтересів, подолання
негативних наслідків державної
політики щодо релігії і церкви,
сприяння розвитку громадської злагоди
і співробітництва людей, незалежно від
їх світогляду та віросповідання. Цим же
рішенням громадським об'єднанням
рекомендовано до 01.11.1991 привести свої
статути (положення) у відповідність до
Закону Української РСР "Про свободу
совісті та релігійні організації".

Матеріали справи містять дані про те,
що рішенням Львівської обласної ради
від 01.10.1998 за № 68 «Про майно комунальної
власності» Львівська обласна рада
передала з комунальної власності
Львівської обласної ради до
комунальної власності Львівської
міської ради цілісні майнові комплекси
установ культури, в тому числі і
Будинок органної та камерної музики.

При цьому, 08.10.1998 Львівською міською
радою прийнято ухвалу № 69 «Про згоду на
прийняття у власність м. Львова
об'єктів культури», зокрема, згідно п. 1.4
названої ухвали, Львівська міська рада
надала згоду на прийняття у комунальну
власність територіальної громади м.
Львова майнових комплексів, у тому
числі Будинку органної та камерної
музики.

Факт передачі майнового комплексу
Львівського будинку органної та
камерної музики підтверджується актом
прийому-передачі від 01.12.1999, складеним
комісією, утвореною на виконання
рішення Львівської обласної ради від
01.10.1998 за № 68 та ухвали Львівської
міської ради від 08.10.1998 за №69 та
відповідно до рішення виконкому
Львівської міської ради № 6 від 22.01.1999.

До акту прийому-передачі додавались:
статут Львівського будинку органної та
камерної музики, свідоцтво про
державну реєстрацію № 07745 від 05.04.1994,
охоронно-орендний договір щодо
приміщення костелу Святої Марії
Магдалени від 01.03.1994, баланс на 01.04.1999 та
контракт з директором Будинку органної
та камерної музики.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1005 від 09.08.2001 «Про використання
культових споруд - визначних пам'яток
архітектури, які не підлягають
передачі у постійне користування
релігійним організаціям» на численні
звернення віруючих громадян Костел
Магдалени (охоронний номер 345, м. Львів)
надано для проведення богослужінь
митрополією Римсько-католицької
церкви на Великодні свята (два тижні), в
дні дванадесятих і храмових свят, а
також визначних державних подій.

27.11.2009 Виконавчим комітетом Львівської
міської ради прийнято рішення № 1011 про
оформлення територіальній громаді
міста Львова в особі Львівської
міської ради право комунальної
власності на будівлю під літерою «А-4»
загальною площею 1 360, 5 кв.м. по вул. С.
Бандери, 10 у місті Львові.

27.11.2009 Відділом приватизації
державного житлового фонду Галицького
району Управління комунальної
власності видано свідоцтво № Г- 03441 про
право комунальної власності
територіальної громади міста Львова в
особі Львівської міської ради на
будівлю під літерою «А-4» загальною
площею 1 360, 5 кв.м. по вул. С. Бандери, 10 у
місті Львові.

Апеляційний господарський суд
погоджується з позицією місцевого суду
відносно того, що при вирішенні питання
про повернення або передачу майна
релігійній організації на підставі
Закону України «Про свободу совісті та
релігійні організації» слід
враховувати, яке визначення термінам
«релігійна організація» та «культова
будівля» дає законодавець та
з'ясування судом обставин
приналежності такого майна до
культових будівель.

Оскільки Закон України «Про свободу
совісті та релігійні організації» не
містить визначення терміну «культова
будівля», суд першої інстанції
правомірно керувався Наказом №339 від
18.05.2009 Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи, яким
затверджено Правила пожежної безпеки
для культових споруд та роз'ясненнями
Вищого господарського суду України від
29.02.1996 №02-5/109 «Про деякі питання, що
виникають при застосуванні Закону
України «Про свободу совісті та
релігійні організації».

Зокрема, п 1.10 Правил пожежної безпеки
для культових споруд містить
визначення, що культова споруда -
будинок (споруда), призначений для
проведення богослужінь та релігійних
обрядів (християнські: собори, церкви,
каплиці, дзвіниці, хрещальні, молитовні
будинки тощо; мусульманські мечеті;
іудейські синагоги тощо).

Відповідно до п.4 Роз'яснень Вищого
господарського суду України від 29.02.1996
№02-5/109 «Про деякі питання, що виникають
при застосуванні Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації» під культовими будівлями
та майном слід розуміти будівлі і речі,
спеціально призначені для задоволення
релігійних потреб громадян. Тому,
зокрема, не можуть бути визнані
культовими будівлями ті приміщення, що
присвоєні для проживання
священнослужителів та інших
служителів культу, якщо вони не є
невід'ємною частиною культової споруди
і не знаходяться на земельній ділянці,
необхідній для обслуговування цієї
споруди. Зазначені обставини можуть
встановлюватися документами служби
технічної інвентаризації.

Доказами належності культового майна
або будівель тій чи іншій релігійній
організації можуть бути довідки
державних архівних установ, Державного
комітету України у справах релігій,
архівні документи церковних
організацій (шематизми), рішення
місцевих органів влади та інші
письмові докази (пункт 9.4 вищевказаних
роз'яснень Вищого господарського суду
України).

Під час розгляду справи № 51/421 місцевим
господарським судом призначалась
судова експертиза для вирішення,
зокрема, питання чи є спірна будівля
культовою спорудою. При цьому, суд
правомірно не поклав наведені
експертом висновки в основу судового
рішення, мотивовано вказавши, що при
проведенні такого дослідження
експертом використовувалась
науково-публіцистична та художня
література.

Так на приналежність спірного майна до
культового безпосередньо вказує
постанова Кабінету Міністрів України
від 09.08.2001 № 1005 «Про використання
культових споруд - визначних пам'яток
архітектури, які підлягають передачі у
постійне користування релігійним
організаціям», згідно якої було
підтримано пропозицію Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики, Державного комітету
у справах релігій, Київської міської та
Львівської обласної державних
адміністрацій щодо використання для
богослужінь, зокрема, костелу
Магдалини (охоронний номер 345, м. Львів) -
митрополією Римсько-католицької
церкви на Великодні свята (два тижні), в
дні дванадесятих і храмових свят, а
також визначних державних свят.

Релігійними організаціями в Україні у
відповідності до частини 2 статті 7
Закону України «Про свободу совісті та
релігійні організації» є релігійні
громади, управління і центри,
монастирі, релігійні братства,
місіонерські товариства (місії),
духовні навчальні заклади, а також
об'єднання, що складаються з
вищезазначених релігійних
організацій. Релігійні об'єднання
представляються своїми центрами
(управліннями).

За приписами статті 13 вищеназваного
Закону релігійна організація
визнається юридичною особою з дня її
державної реєстрації. Релігійна
організація як юридична особа
користується правами і несе обов'язки
відповідно до чинного законодавства і
свого статуту (положення).

Місцевим господарським судом
встановлено та матеріалами справи
підтверджується, що 27.12.1991 виконавчим
комітетом Львівської міської ради було
проведено державну реєстрацію
Релігійної громади
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени за № 760328 Серія А00, а
рішенням виконавчого комітету
Львівської обласної ради народних
депутатів №733 від 27.12.1991 зареєстровано
статут позивача.

Згідно п. 1 статуту Релігійної громади
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени релігійна громада
(парафія) є місцевою релігійною
організацією Римо-католицької церкви,
яка на добровільних засадах об'єднує
віруючих громадян з метою спільного
задоволення релігійних потреб.

Парафія користується правами
юридичної особи згідно діючого
законодавства з моменту реєстрації
цього статуту Виконкомом Обласної Ради
народних депутатів (п. 3 статуту).

Відповідно до п. 17 статуту парафія
володіє, користується та
розпоряджається на правах власності
грошовими засобами, що їй належать, а
також іншим майном, включаючи культові
споруди, які може придбати, побудувати,
а також одержати у власність від
держави безоплатно.

Кошти парафії складаються з
пожертвувань парафіян та інших осіб, з
оплати церковних треб, з доходу від
продажу свічок, інших предметів культу,
що виготовляються підприємствами,
заснованими релігійними
організаціями, церковної літератури, а
також коштів, одержаних на законній
основі від державних, громадських та
інших підприємств, закладів та
організацій (п. 18 статуту).

Згідно приписів постанови Верховної
Ради України "Про порядок введення в
дію Закону України "Про свободу совісті
та релігійні організації" від 23.04.1991 №
988-ХІІ повернення у власність чи
передача у безоплатне користування
релігійним громадам культових
будівель і майна має відбуватись з
урахуванням прав релігійних громад,
яким належали ці будівлі і майно на
момент їх переходу у власність держави.

Виходячи з аналізу наведеної норми,
законодавець передбачив повернення у
власність релігійним організаціям
майна лише у випадку, якщо майно
перебувало у їх власності та було
вилучено у цих організацій
безпосередньо державою.

Оскільки державна реєстрація позивача
була проведена після набуття чинності
Законом України "Про свободу совісті і
релігійні організації" (набув чинності
06.06.1991), а документально підтверджених
відомостей щодо приналежності
Релігійній громаді
Римсько-католицької церкви парафії
Костела Святої Марії Магдалени
спірного майна «на момент переходу у
власність держави» суду не було надано,
місцевий суд дійшов висновку, що норми
частини 2 статті 17 цього Закону, згідно
з якою культові будівлі і майно, які
становлять державну власність,
передаються організаціями, на балансі
яких вони знаходяться у безоплатне
користування або повертаються у
власність релігійних організацій
безоплатно за рішеннями обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій, а в
Республіці Крим - Уряду Республіки
Крим), до спірних відносин не
застосовуються.

З таким висновком судова колегія
апеляційного господарського суду в
повній мірі погодитись не може,
зважаючи на наступне.

Судове рішення є правозахисним актом, а
способи захисту мають
кореспондуватись з повноваженнями
суду.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що до компетенції суду не
віднесені повноваження по прийняттю
рішень щодо безоплатного повернення у
власність релігійних громад
культового майна, оскільки не
наділений повноваженнями прийняття
рішень про передачу об'єктів державної
власності чи комунальної власності у
власність зазначених громад.

Матеріали справи не містять даних, які
б свідчили про звернення позивача до
компетентного органу з вимогою про
передачу останньому у власність чи в
користування безоплатно костелу
Святої Марії Магдалени в порядку,
передбаченому частиною 2 статті 17
Закону України "Про свободу совісті та
релігійні організації" та прийняття з
цього приводу рішення відповідним
органом, а тому судова колегія находить
вимогу релігійної громади заявленою
передчасною.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви
вбачається, що крім наведеного
положення, яке містить частина 2 статті
17 Закону України "Про свободу совісті
та релігійні організації", позивач з
метою захисту свого права власності на
спірне майно також послався на приписи
статті 321, 392 Цивільного кодексу
України.

У відповідності до частини 1 статті 321
Цивільного кодексу України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом (частина 2 статті
321 ЦК України).

Одним із способів захисту права
власності є його визнання у судовому
порядку.

Згідно статті 392 Цивільного кодексу
України власник може пред'явити позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Отже, наведений спосіб полягає в тому,
що право власності має спиратись на
певний титул, щоб бути доведеним перед
іншими особами і саме на суд, у разі
виникнення спору, покладається
обов'язок щодо захисту такого права.

Варто зазначити, що момент виникнення
права власності в порядку статті 392
Цивільного кодексу України не залежить
від набрання рішенням законної сили,
оскільки підставою для його прийняття
є наявність у позивача до моменту
звернення до суду правових підстав, з
якими законодавець пов'язує виникнення
права власності.

Відтак, підставою для звернення до суду
з позовом про визнання права власності
у відповідності до вищенаведеної норми
є оспорення або невизнання існуючого
права, а не намір набути вказане право
за рішенням суду.

З науково-публіцистичної та довідкової
літератури, наявної в матеріалах
справи, а також висновку судового
експерта Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз Міністерства юстиції
України №3658 від 17.05.2013 вбачається, що
будівля під літерою «А-4» - приміщення
костелу Святої Марії Магдалени, площею
1 360,5 кв.м. по вул. С. Бандери, 10 у місті
Львові є пам'яткою архітектури в стилі
бароко XVII-XVIII ст., відноситься до
сакральних споруд, був побудований у
період між 1600 та 1612 роками
ченцями-домініканцями на подарованій
їм Ганною Пстроконською земельній
ділянці і використовувався з 1630 року до
1763 року як костел при Домініканському
монастирі. У 1648 році будівля була
захоплена військами Богдана
Хмельницького. В подальшому будівля
неодноразово піддавалася змінам: у
1754-1758 роках костел розширив та
перебудував архітектор М. Урбанік,
змінивши фасад та добудувавши башти. З
1763 року будівля використовувалась як
парохіяльний храм Римо-католицької
церкви, при цьому монастирські
приміщення використовували під жіночу
тюрму, яка була закрита у 1922 році. З 1962
року до 1969 року - костел слугував
приміщенням Львівської політехніки, з
1969 року до 1988 року - концертним залом
Львівської філармонії, а з 1988 року по
даний час - концертним залом Будинку
органної та камерної музики. З 1998 року у
приміщенні проводяться
римо-католицькі богослужіння.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції та апеляційного провадження
позивач стверджував, що доказом
належності останньому спірної будівлі
слугує архівна довідка Державного
архіву Львівської області №367/01-22 від
22.09.2004, якою безумовно підтверджується
факт належності Римо-католицькій
громаді костелу Святої Марії
Магдалени, розташованого по вул. С.
Бандери,10 у м. Львові, «який до початку
Другої світової війни у вересні 1939 року
належав однойменній парафії
Львівської архідієцезії
Римо-католицької церкви», на
підтвердження даної обставини також
вказують архівні довідки Державного
архіву Львівської області за 1962-1963
роки, які знаходяться в матеріалах
справи.

При цьому, апелянт наголошує, що
місцевим судом не було надано належної
оцінки архівній довідці, інформація в
якій була взята з шематизмів, які є
історичним джерелом церковного
походження.

Дані твердження судовою колегією
відхиляються як такі, що не
спростовують висновку суду щодо
неналежності наданих позивачем
доказів на підтвердження факту
придбання (створення) останнім
спірного майна, оскільки архівна
довідка, як і шематизми виступають
засобами доказування, проте не є
правовстановлюючими документами.

Доводи апеляційної скарги про те, що
органами влади офіційного рішення про
скасування реєстрації створеної у 1763
році релігійної громади Святої Марії
Магдалени РКЦ не приймалось, а тому
позивач є правонаступником названої
громади, що підтверджує наявна в
матеріалах справи довідка Управління
Львівської архідієцезії
Римсько-католицької церкви в Україні
від 08.02.2011 за №53/11 суд також відхиляє,
оскільки статут позивача не містить
даних про те, що він є правонаступником
тієї Релігійної парафії Святої Марії
Магдалени, якій до вересня 1939 року
належав однойменний костел.

Крім архівних довідок позивач
будь-яких інших доказів, які б
відповідали принципам належності чи
допустимості при визначенні наявності
чи відсутності у останнього права
власності на спірне майно не надав.

Разом з тим, суд першої інстанції,
виходячи з приписів статей 1, 15 ГПК
України, вірно зазначив в судовому
рішенні, що заявляючи вимогу про
визнання за собою права власності на
спірну будівлю, позивач не зазначив, в
чому вбачається порушення або
невизнання як Львівською обласною
радою так і Регіональним відділенням
фонду Державного майна України у
Львівській області прав та/або
законних інтересів Релігійної громади
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени відносно спірного
майна та дійшов висновку про
безпідставне заявлення даного позову
до вказаних осіб.

Крім вимоги про визнання права
власності на культову будівлю,
Релігійною громадою Римо-католицької
церкви Святої Марії Магдалини було
заявлено вимогу до Виконавчого
комітету Львівської міської ради про
скасування рішення від 27.11.2009 № 1011 про
оформлення за територіальною громадою
м. Львова в особі Львівської міської
ради права комунальної власності на
будівлю костелу Святої Марії Магдалени
площею 1 360,5 кв.м., розташованого у місті
Львові по вул. С. Бандери, 10, мотивуючи
це невідповідністю рішення виконкому
Львівської міської ради вимогам
закону, відсутністю правових підстав
для набуття нею у власність спірного
майна та його державної реєстрації, а
також тим, що рішення органу місцевого
самоврядування порушує суб'єктивне
право релігійної громади на власність.

Способом захисту цивільних прав та
інтересів у відповідності з п.10 частини
2 статті 16 Цивільного кодексу України
може бути визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 21 названого
Кодексу суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Суд визнає незаконним та скасовує
нормативно-правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України
«Про місцеве самоврядування» місцеве
самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

За приписами статей 5, 11 Закону України
«Про місцеве самоврядування» система
місцевого самоврядування включає
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради.

Виконавчими органами сільських,
селищних, міських, районних у містах (у
разі їх створення) рад є їх виконавчі
комітети, відділи, управління та інші
створювані радами виконавчі органи.
Виконавчі органи сільських, селищних,
міських, районних у містах рад є
підконтрольними і підзвітними
відповідним радам, а з питань
здійснення делегованих їм повноважень
органів виконавчої влади - також
підконтрольними відповідним органам
виконавчої влади.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що рішенням
Львівської обласної ради від 01.10.1998 за
№ 68 «Про майно комунальної власності»
Львівська обласна рада передала з
комунальної власності Львівської
обласної ради до комунальної власності
Львівської міської ради цілісні
майнові комплекси установ культури, в
тому числі і Будинок органної та
камерної музики.

08.10.1998 Львівська міська рада прийняла
ухвалу № 69 «Про згоду на прийняття у
власність м. Львова об'єктів культури»,
якою надала згоду на прийняття у
комунальну власність територіальної
громади м. Львова майнових комплексів,
у тому числі Будинку органної та
камерної музики.

На виконання вищевказаних ухвал та
відповідного рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради № 6
від 22.01.1999, прийом-передача цілісного
майнового комплексу Львівського
будинку органної та камерної музики
відбулася 01.12.1999, про що комісією
відповідача-3 був складений акт, до
якого були додані статут Львівського
будинку органної та камерної музики,
свідоцтво про державну реєстрацію №
07745 від 05.04.1994, охоронно-орендний
договір щодо приміщення костелу Святої
Марії Магдалени від 01.03.1994, баланс на
01.04.1999 та контракт з директором Будинку
органної та камерної музики.

Вказані ухвали є чинними, позивачем не
оспорювались та не визнавались
незаконними в судовому порядку.

Як зазначає скаржник в апеляційній
скарзі, рішенням Львівської обласної
ради від 01.10.1998 за № 68 «Про майно
комунальної власності» до комунальної
власності Львівської міської ради було
передано виключно установу культури
із закріпленим за нею майном, а не
приміщення костелу.

Однак, суд з такими доводами не
погоджується, оскільки у прийнятому
обласною радою рішенні зазначено, що
об'єктом передачі є цілісний майновий
комплекс, а не установа культури, при
цьому до акту прийому-передачі був
долучений охоронно-орендний договір
щодо приміщення костелу Святої Марії
Магдалени від 01.03.1994, який вказує на
передачу спірної будівлі.

Зі змісту рішення Львівської обласної
ради №330 від 18.06.1991 «Про Львівський
будинок органної та камерної музики»
також вбачається, що означеним
рішенням було вирішено питання
передачі колишнього костелу Марії
Магдалини вказаному закладу культури
під органний зал .

Сукупність встановлених місцевим
господарським судом обставин вказує на
відсутність у позивача будь-яких
підтверджених речових прав на
приміщення Костелу Святої Марії
Магдалени площею 1 360, 5 кв.м.,
розташованого у місті Львові по вул. С.
Бандери, 10, а тому суд першої інстанції
правомірно зазначив, що порушень
цивільних прав або інтересів
Релігійної громади
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени вищевказаним рішенням
не вбачається, відтак доводи позивача
про відсутність у Львівської міської
ради повноважень на розпорядження
спірним майном, є безпідставними.

В той же час, позивачем не було
наведено, а місцевим судом не
встановлено порушень норм чинного
законодавства України при прийнятті
рішення Виконавчим комітетом
Львівської міської ради від 27.11.2009 р. №
1011 або невідповідність вказаного
рішення актам цивільного
законодавства.

З приводу вимоги позивача про
анулювання свідоцтва № Г-03441 від 27.11.2009
на право власності територіальної
громади місті Львова в особі
Львівської міської ради, на будівлю
Костелу Святої Марії Магдалени площею 1
360, 5 кв.м., розташованого у місті Львові
по вул. С. Бандери, 10, суд першої
інстанції вірно зазначив, що така є
похідною від основних вимог у даній
справі, у зв'язку з чим суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду про відсутність підстав для
задоволення вимоги про анулювання
вказаного свідоцтва та необхідності
відмови в її задоволенні.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
Господарським судом міста Києва від
21.05.2014 року у справі №51/421 прийнято з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому доводи апеляційної скарги
обґрунтованих висновків суду не
спростовують, у зв'язку з чим
оскаржуване рішення має бути залишеним
без змін, а апеляційна скарга
Релігійної громади
Римсько-католицької Церкви Святої
Марії Магдалени без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної
громади Римсько-католицької Церкви
Святої Марії Магдалени на рішення
Господарського суду міста Києва від
21.05.2014 року у справі №51/421 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 21.05.2014 року у справі
№51/421 залишити без змін.

3. Матеріали справи №51/421 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

В.Г. Суховий