ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2014 р.
Справа № 921/348/14-г/8

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кравчук Н.М.

суддів
Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Постолівська" (надалі ТзОВ Агрофірма
«Постолівська»), б/н від 22.09.2014р.

на рішення господарського
суду Тернопільської області від
27.06.2014р.

у справі № 921/348/14-г/8

за позовом: товариства з
обмеженою відповідальністю
"Імперія-Агро" (надалі ТзОВ
«Імперія-Агро»), м. Миколаїв,
Миколаївської області

до відповідача: ТзОВ Агрофірма
«Постолівська», с. Постолівка,
Гусятинський район, Тернопільської
області

про: стягнення
заборгованості в загальній сумі 4 768 673,17
грн., в т.ч.: 2 380 170,73 грн. - основного
боргу, 952 068,29 грн. - дооцінки вартості
неоплаченого товару, 680 085,43 грн. - 36%
річних, 246 482,73 грн. - пені, 33 831,85 грн. -
інфляційні нарахування та 476 034,14 грн. -
штрафу,

за участю представників сторін:

від позивача: Бонтлаба В. В. -
представника (довіреність б/н від
19.03.2014р.)

від відповідача: Свірський Т.В. -
представник (довіреність б/н від
03.11.2014р.)

Представникам сторін роз'яснено права
та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28
ГПК України. Заяв про відвід суддів від
сторін не надходило.

За клопотанням ТзОВ «Імперія-Агро»
розгляд справи здійснюється в режимі
відеоконференції, проведення якої
доручено Київському апеляційному
господарському суду. Запис розгляду
судової справи здійснюється за
допомогою технічних засобів, а саме:
програмно-апаратного комплексу
"Документообіг господарського суду" та
спеціалізованої програми фіксування
відеоконференцій "TrueConf".

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 27.06.2014р. у
справі № 921/348/14-г/8 (суддя І.М. Гирила)
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ТзОВ Агрофірма
«Постолівська» на користь ТзОВ
«Імперія-Агро» 2 380 170,73 грн. основного
боргу, 952 068,29 грн. дооцінки вартості
товару, 680 085,43 грн. 36% річних, 246 482,73 грн.
пені, 476 034,14 грн. штрафу, 72 561,35 грн. в
повернення сплаченого позивачем
судового збору. В задоволенні позовних
вимог про стягнення інфляційних
нарахувань в сумі 33 831,85 грн. відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що сума
заборгованості підтверджується
матеріалами справи, в свою чергу
відповідачем не спростована.
Відмовляючи в стягнення 33 831,85 грн.
інфляційних нарахувань, суд зазначив,
що в даному випадку інфляційні
нарахування не можуть бути застосовані
до ціни у гривні, визначеної з
урахуванням курсу іноземної валюти на
час укладення угоди та на день оплати
товару.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ТзОВ Агрофірма «Постолівська» подала
апеляційну скаргу, в якій рішення суду
першої інстанції вважає прийнятим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, просить його скасувати в
частині стягнення 36 % річних. В цій
частині прийняти нове рішення, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог стосовно стягнення 36%
річних в сумі 680 085,43 грн. та просить суд
зменшити розмір штрафних санкцій.
Зокрема, скаржник зазначає, що спірний
договір укладений на умовах товарного
кредиту, а відтак відповідальність за
користування чужими коштами має іншу
правову природу, ніж ст.625 ЦК України.
Крім того, вважає, що судом першої
інстанції було порушено норми статті 83
ГПК України, не задоволено клопотання
відповідача про зменшення розміру
штрафу.

29.09.2014р. автоматизованою системою
документообігу суду дану справу
розподілено до розгляду
судді-доповідачу Гнатюк Г.М.

Розпорядженням голови суду від 01.10.2014р.
в склад колегії для розгляду даної
справи введено суддів - Галушко Н.А. та
Мирутенка О.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного
господарського суду від 01.10.2014р.
поновлено строк на подання апеляційної
скарги, прийнято її до провадження та
призначено до розгляду на 04.11.2014р.

В зв'язку з зайнятістю судді Галушко
Н.А. в іншому судовому засіданні,
розпорядженням в.о. голови Львівського
апеляційного господарського суду від
03.11.2014р. внесено зміни в склад колегії
суддів, замість судді Галушко Н.А.
введено суддю Кравчук Н.М.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 04.11.2014р. у
складі колегії суддів: головуюча суддя
Гнатюк Г.М. та судді Кравчук Н.М.,
Мирутенко О.Л., відкладено розгляд
справи на 18.11.2014р.

У зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю головуючої судді
Гнатюк Г.М., 17.11.2014р. повторно
автоматизованою системою
документообігу суду справу за №
921/348/14-г/8 розподілено до розгляду судді
доповідачу Кравчук Н.М.

Розпорядженням в.о. голови Львівського
апеляційного господарського суду від
18.11.2014р. у склад колегії для розгляду
справи №921/348/14-г/8 введено суддів
Мирутенка О.Л. та Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 18.11.2014р.
розгляд справи відкладено на 27.11.2014р.

Представник позивача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечив з підстав, викладених
у відзиві на неї, просить суд залишити
оскаржуване рішення без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
підтримав, просить суд зменшити розмір
штрафних санкцій на 70 %.

Крім того, в судовому засіданні
представником ТзОВ Агрофірма
«Постолівська» було заявлене усне
клопотання про відкладення розгляду
справи в зв'язку з тим, що між сторонами
ведуться переговори щодо мирного
врегулювання спору.

Представник позивач заперечив проти
задоволення клопотання про
відкладення розгляду справи. При цьому
зазначив, що вирішення справи по суті
не впливає на ведення переговорів між
сторонами, а укладення мирової угоди
можливо і на стадії виконавчого
провадження.

Враховуючи заперечення позивача, а
також на обмеженість процесуальних
строків для розгляду спору, суд
відхиляє клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши апеляційну скаргу, відзив
на неї, заслухавши пояснення сторін,
Львівський апеляційний господарський
суд встановив наступне.

Між ТзОВ «Імперія-Агро» (постачальник)
та ТзОВ Агрофірма «Постолівська»
(покупець) 13.02.2013р. було укладено
договір поставки №ЗР-111/13, відповідно
до умов якого постачальник
зобов'язався у визначені договором
терміни передати у власність покупця
продукцію виробничо-технічного
призначення (товар), а покупець
зобов'язався прийняти товар і сплатити
за нього грошову суму (вартість, ціну)
визначену договором. Строк поставки
товару визначається у відповідних
додатках до цього договору (а.с. 18-21).

У п.п. 2.1, 2.3 р.2 договору, ціна продукції
визначається додатками та/або
накладними та/або рахунками-фактури, що
є невід'ємною частиною цього договору.
Загальна суму договору визначається
сукупністю додатків та/або накладних
та/або рахунків-фактур, що зазначені в
п.2.1 договору, та які є невід'ємною
частиною цього договору. У разі зміни
курсу гривні до долара США,
постачальник проводить перерахунок
(дооцінку) вартості поставленого, але
не оплаченого покупцем товару.

У розділі 3 договору сторони погодили
умови оплати, зокрема сторони
погоджуються застосувати при
проведенні розрахунків за цим
договором курс долара США до гривні, що
встановлений на міжбанківській
валютній біржі на день підписання
договору. В тому випадку, коли курс на
міжбанківській валютній біржі щодо
продажу дол. США до гривні на день
проведення розрахунків (перерахування
коштів) є вищим за курс відповідної
іноземної валюти на день укладенні
додатку, Сторони для визначення суми
належної до оплати використовують
формулу зазначену в п.3.3 договору.

За згодою сторін, після укладення
відповідної угоди, може
використовуватись інша форма та спосіб
розрахунків, у тому числі шляхом
зарахування зустрічних вимог та
сільськогосподарською продукцією (п.3.7
договору).

21.05.2013р., 27.05.2013р., 10.06.2013р., 11.06.2013р.,
17.06.2013р., 05.07.2013р. та 24.07.2013р. сторонами
підписані додатки №№ 1-7 до договору, в
яких останні узгодили найменування
товару, кількість, одиницю виміру, ціну,
загальну вартість товару, термін
поставки (а.с. 22-28).

На виконання своїх договірних
зобов'язань, за період з травня по
липень місяць 2013 року, позивачем
поставлено, а відповідачем прийнято
товар на загальну суму 3 091 145,49 грн.:

- 21.05.2013р. згідно видаткової накладної
№2050 - на суму 571 124,16 грн.;

- 27.05.2013р. згідно видаткової накладної №
2324 - на суму 510 056 грн.;

- 29.05.2013 р. згідно видаткової накладної
№2413 - на суму 40 285,33 грн.;

- 29.05.2013 р. згідно видаткової накладної
№2414 - на суму 284 964 грн.;

- 10.06.2013р. згідно видаткової накладної
№2938 - на суму 53 792 грн.;

- 11.06.2013 р. згідно видаткової накладної
№2956 - на суму 32 492 грн.;

- 17.06.2013 р. згідно видаткової накладної
№3163 - на суму 1 501 527 грн.;

- 05.07.2013р. згідно видаткової накладної №
3568 - на суму 44 280 грн.;

- 24.07.2013р. згідно видаткової накладної
№3916 - на суму 52 625 грн.;

Зазначені накладні підписані
повноважними представниками сторін та
скріплені печатками юридичних осіб
(а.с. 30-38).

Отримання даного товару на суму 3 091 145,49
грн. не заперечується і самим
відповідачем.

Згідно укладеної 31.07.2013р. додаткової
угоди про зміну строків оплати за
договором поставки №ЗР-111/13 від 13.02.2013р.
сторони домовились, що датою
остаточного розрахунку за отриманий
товар слід вважати 01.08.2013р.

Проте, відповідач в порушення умов
договору оплату вартості отриманого
товару виконав неналежним чином,
згідно накладної №683 від 23.07.2013р.
повернув частину товару на суму 117 000,00
грн. (а.с. 39).

09.09.2013р. та 05.12.2013р. відповідачем була
здійснена часткова оплата боргу на
суму 110 000,00 грн., про що свідчать
долучені позивачем до матеріалів
справи копії банківських виписок та
платіжні доручення №824 від 09.09.2013р. на
суму 100 000,00 грн. і №1072 від 05.12.2013р. на
суму 10 000,00 грн. (а.с. 40-41, 99-102).

Крім того, в зв'язку із існуванням
взаємних зобов'язань між сторонами,
ТзОВ «Імперія-Агро», в порядку ст. 601 ЦК
України, проведено зарахування
однорідних вимог в сумі 483 974,76 грн.
згідно п.3.7 договору поставки №ЗР-111/13
від 13.02.2013р. Заяву повідомлення про
зарахування однорідних вимог за вих.
№21/03 від 21.03.2014р. позивачем направлено
на адресу відповідача 26.03.2014р., про що
свідчать долучені до матеріалів справи
копії фіскального чека №7023 від 26.03.2013р.
та опису вкладення у цінний лист (а.с.
42-45).

Таким чином, сума основного боргу
зменшилася до 2 380 170,73 грн.

Враховуючи, що відповідач свої
зобов'язання з оплати товару не виконав
в строк до 01.08.2013р., позивач звернувся до
господарського суду з позовом про
стягнення даної заборгованості в
судовому порядку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Господарським
кодексом України (ст. 175 ГК України).

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 265 ГК України за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Аналогічні положення містяться в ст. 712
ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

У відповідності до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено,
що учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно з ст. 612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Враховуючи встановлені обставини та
положення вищевказаних норм права, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про обґрунтованість
заявлених вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
основної заборгованості у розмірі 2 380
180,73 грн.; 952 068,29 грн. дооцінки вартості
товару; 246 482,73 грн. пені; 476 034,14 грн.
штрафу.

В свою чергу, відповідачем належними та
допустимими доказами вказані
нарахування не спростовані.

Як зазначалося вище, рішення
господарського суду Тернопільської
області від 27.06.2014р. у даній справі
оскаржується в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 36 %
річних на суму 680 085,43 грн., саме в цієї
суми скаржником було сплачено судовий
збір за розгляд апеляційної скарги,
тому суд апеляційної інстанції
переглядає оскаржуване рішення лише в
цій частині.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пунктом 7.7 договору поставки №ЗР-111/13
від 13.02.2013р. сторонами передбачено, що в
разі невиконання відповідачем
зобов'язань щодо оплати отриманого
товару та невиконання зобов'язань
передбачених розділом 3 цього договору
покупець, відповідно до ст. 625 ЦК
України, сплачує на користь
Постачальника, крім суми
заборгованості, 36% річних, якщо інший
розмір річних не встановлено
відповідним додатком до договору.
Річні нараховуються на загальну суму
простроченої оплати.

У п 4.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» №14 від
17.12.2013р. зазначено, що якщо укладеним
сторонами договором передбачено
збільшення розміру процентів у зв'язку
з простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів.

Згідно поданого розрахунку штрафних
санкцій, позивачем за період з 02.08.2013р.
по 01.04.2014р. нараховано 36% річних в
розмірі 680 085,43 грн. (а.с. 7-9).

В своїй апеляційній скарзі скаржник
стверджує, що спірний договір
укладений на умовах товарного кредиту,
а відтак відповідальність за
користування чужими коштами має іншу
правову природу ніж ст.625 ЦК України.
Зокрема ч.3 ст. 692 ЦК України передбачає,
що у разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Проте, колегія суддів зазначає, що
зміст вимоги про стягнення 36% річних
(п.7.7 договору) полягає в застосуванні
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання, а саме: за
прострочення оплати отриманого товару.

Правовідносини, які склалися між
сторонами на підставі договору
поставки, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну
природу правовідносин сторін, як
грошові зобов'язання, на них
поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання.

З огляду на вищенаведене та враховуючи
факт прострочення оплати товару,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про задоволення вимоги позивача в
частині стягнення 680 085,43 грн. 36% річних.

Щодо клопотання відповідача про
зменшення пені і штрафу на 70%, та
відстрочку виконання рішення суду до
01.09.2014р., то колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ГК України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз наведених норм
свідчить про те, що зменшення розміру
штрафу це право суду, а не його
обов'язок, при якому повинні
враховуватися певні обставини, які в
своїй сукупності утворюють
винятковість.

Згідно практики постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» № 18 від 26.12.2011р., в п.
3.17.4 зазначено, що вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання (п.
3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків).

У п. 6 ч.1 ст.83 ГПК України визначено, що
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Зі змісту п. 7.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" № 9 від 17.10.2012р. вбачається, що
підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Отже, виходячи із наведеного,
законодавець у будь-якому випадку
зменшення розміру неустойки чи
відстрочення виконання судового
рішення пов'язує із об'єктивними,
непереборними, іншими словами -
виключними обставинами, що ускладнюють
вчасне виконання судового рішення.

Наведені підстави для зменшення
розміру неустойки чи відстрочення
виконання судового рішення відповідач
пов'язує, зокрема, із важким фінансовим
становищем та нерентабельністю
господарської діяльності (специфіка
господарської діяльності у сфері
сільського господарства - початок
збору урожаю у липні місяці), тобто,
такі підстави не є тими виключними
обставинами, які є підставами для
відстрочки виконання судового рішення,
оскільки важке фінансове становище
відповідача утворилось внаслідок його
власної господарської діяльності, а не
в силу якихось об'єктивних, незалежних
від відповідача обставин, та
невиконання протягом тривалого часу
рішення суду порушують матеріальні
інтереси позивача, що також може
призвести до негативних наслідків для
нього.

Підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст.
42 ГК України).

Сторони, укладаючи договори повинні
розраховувати на власну
платоспроможність. А у випадку
позивача - на своєчасність та повноту
оплати поставленого товару.

Порушуючи строки оплати за договором,
відповідач знав про можливість
застосування до нього штрафних
санкцій, але припустився порушень умов
договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
розцінює наведені відповідачем
обставини, як такі, що не є підставами
для зменшення розміру пені і штрафу та
для відстрочення виконання рішення, а
тому суд першої інстанції правомірно
відмовив у задоволенні клопотання ТзОВ
Агрофірма «Постолівська».

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Однак, скаржником всупереч
вищенаведеній нормі права, не подано
доказів, які б спростовували факти,
викладені в позовній заяві, а доводи,
наведені в апеляційній скарзі не
спростовують правомірність висновків,
викладених в оспорюваному рішенні суду
першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду є законним,
обґрунтованим, прийнятим з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а тому його слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду
Тернопільської області від 27.06.2014р. у
справі № 921/348/14-г/8 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку згідно
з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до
господарського суду Тернопільської
області.

Головуючий суддя
Кравчук Н.М.

судді
Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.