м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24611/14 25.11.14Суддя Мудрий С.М.
розглянувши справу

за позовом товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Альфа-Гарант"

до приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Провідна"

про відшкодування шкоди в
розмірі 3 042,36 грн.

Представники:

від позивача: Ліповуз Д.І. -
представник за довіреністю № 01/340-207 від
05.03.2014 року;

від відповідача: Дзюба І.М. -
представник за довіреністю 14/430 від
19.08.2014 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Альфа-Гарант" до приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Провідна" про відшкодування
шкоди в розмірі 3 042,36 грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 03.08.2011 року між
товариством з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Альфа-Гарант" та товариства з
додатковою відповідальністю "Вінісан"
укладено договір № 06-Z22-124-00856
добровільного страхування наземного
транспортного засобу, що є предметом
застави, предметом якого є страхування
транспортного засобу марки Renault, д.н.
АР0633МІ.

02.04.2012 року в м. Тернополі сталась
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля марки Renault, д.н. АР0633МІ, під
керуванням водія Вербицького Йосифа
Олександровича та автомобіля марки
Hyundai, д.н. ВО3113АХ, під керуванням
власника Дмитрусь Михайла Михайловича.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 12.04.2012 року Дмитрусь
Михайла Михайловича притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст. 124 КУпАП.

Страхувальник звернувся до страховика
із заявою про виплату страхового
відшкодування.

Відповідно до умов договору
страхування, на підставі страхового
акту № СТ/12/0202 від 01.10.2012 року та
розрахунку суму страхового
відшкодування сума страхового
відшкодування становить 2 664,23 грн.

На виконання вимог договору страховик
виплатив страхувальнику страхове
відшкодування в розмірі 2 664,23 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 1149 від 01.10.2014 року.

Цивільно-правова відповідальність
власника транспортного засобу марки
Hyundai, д.н. ВО3113АХ, на момент ДТП,
застрахована у приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Провідна", згідно полісу №
АВ/5832528.

Так, до товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Альфа-Гарант" у порядку регресу
перейшло право на отримання від
відповідача компенсації шкоди.

Для досудового врегулювання спору
мирним шляхом позивач направив
відповідачеві регресну вимогу № 03/559
від 24.03.2014 року з вимогою відшкодувати
шкоду в порядку регресу в розмірі 2 664,23
грн.

Проте вимоги відповідачем не виконані,
тому позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 11.11.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
25.11.2014 року.

25.11.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідач подав відзив на
позовну заяву.

У судовому засіданні 25.11.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов.

Представник відповідача позовні
вимоги в розмірі 2 164,23 визнав, та просив
відмовити у задоволенні позовних вимог
в частині штрафних санкцій.

Заслухавши представників сторін та
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги позивача підлягають
частковому задоволенню.

03.08.2011 року між товариством з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Альфа-Гарант" та товариства з
додатковою відповідальністю "Вінісан"
укладено договір № 06-Z22-124-00856
добровільного страхування наземного
транспортного засобу, що є предметом
застави, предметом якого є страхування
транспортного засобу марки Renault, д.н.
АР0633МІ.

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України
«Про страхування», договір страхування
- це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору. Дана
норма кореспондується із статтею 979
Цивільного кодексу України, якою
визначено, що за договором страхування
страховик зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

З довідки № 8985394 про
дорожньо-транспортну пригоду
вбачається, що 02.04.2012 року в м. Тернополі
сталась дорожньо-транспортна пригода
за участю автомобіля марки Renault, д.н.
АР0633МІ, під керуванням водія
Вербицького Йосифа Олександровича та
автомобіля марки Hyundai, д.н. ВО3113АХ, під
керуванням власника Дмитрусь Михайла
Михайловича.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 12.04.2012 року Дмитрусь
Михайла Михайловича притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст. 124 КУпАП.

Страхувальник звернувся до страховика
із заявою про виплату страхового
відшкодування.

Відповідно до рахунку на оплату № 312
від 6 квітня 2012 року, платіжного
доручення № 1220 від 12 квітня 2012 року та
акту виконаних робіт № ТАЦ-0003641 від
19.06.2012 року, вартість виконаних робіт по
ремонту пошкодженого автомобіля
становить 2 718,60 грн.

Відповідно до умов договору
страхування, на підставі страхового
акту № СТ/12/0202 від 01.10.2012 року та
розрахунку суму страхового
відшкодування сума страхового
відшкодування становить 2 664,23 грн.

На виконання вимог договору страховик
виплатив страхувальнику страхове
відшкодування в розмірі 2 664,23 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 1149 від 01.10.2014 року.

Згідно статті 20 Закону України «Про
страхування», страховик зобов'язаний
при настанні страхового випадку
здійснити страхову виплату або виплату
страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про
страхування» визначено, що страховою
виплатою є грошова сума, яка
виплачується страховиком відповідно
до умов договору страхування при
настанні страхового випадку. При цьому,
розмір страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. Вказаною статтею також
визначено, що страхове відшкодування -
страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Відповідно до ч.1 статті 1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Пункт 38.1.1. статті 38 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачає, що
страховик після виплати страхового
відшкодування має право подати
регресний позов до страхувальника або
водія забезпеченого транспортного
засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду.

Цивільно-правова відповідальність
власника транспортного засобу марки
Hyundai, д.н. ВО3113АХ, на момент ДТП,
застрахована у приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Провідна", згідно полісу №
АВ/5832528, відповідно до якого розмір
франшизи становить 500,00 грн.

Так, до товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Альфа-Гарант" у порядку регресу
перейшло право на отримання від
відповідача компенсації шкоди.

Для досудового врегулювання спору
мирним шляхом позивач направив
відповідачеві регресну вимогу № 03/559
від 24.03.2014 року з вимогою відшкодувати
шкоду в порядку регресу в розмірі 2 664,23
грн.

Проте вимоги відповідачем не виконані.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК
України встановлено, що джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

На підставі ст. 1166 ЦК України шкода,
завдана майну фізичної чи юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Статтею 5 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» встановлено, що об'єктом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності є
майнові інтереси, що не суперечать
законодавству України, пов'язані з
відшкодуванням особою,
цивільно-правова відповідальність
якої застрахована, шкоди, заподіяної
життю, здоров'ю, майну потерпілих
внаслідок експлуатації забезпеченого
транспортного засобу.

Згідно ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

Згідно абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
пункту.

Враховуючи положення абз. 2 ч. 12.1 ст. 12
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», розмір
страхового відшкодування складає: 2
664,23 грн. (розмір виплаченого страхового
відшкодування) - 500,00 грн. (франшиза) = 2
164,23 грн.

Оскільки, відповідач не довів факт
того, що шкоду транспортному засобу
марки Renault, д.н. АР0633МІ, було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
його водія, та не надав доказів сплати
відшкодування заподіяної шкоди на
користь власника зазначеного
автомобіля, тому позовні вимоги
позивача щодо стягнення суми
страхового відшкодування в розмірі
2164,23 грн. визнаються судом
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Позивач просить стягнути з відповідача
пеню в розмірі 238,10 грн., нарахованої
позивачем (страховиком) на суму
страхового відшкодування, від виплати
якого ухиляється інший страховик
(відповідач) в порядку регресу.

Даний господарський спір виник з
правовідносин відшкодування шкоди в
порядку регресу, а не з договірних
зобов'язань.

Законами України "Про страхування" та
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (спеціальними законами), які
застосовуються до спірних
правовідносин, не передбачено розмір
неустойки (пені) у разі звернення
страхової компанії з регресним позовом
до іншої страхової компанії,
відповідальної за шкоду, заподіяну
винуватцем ДТП, а договірні відносини
між сторонами відсутні, відтак,
відсутні і правові підстави для
стягнення пені.

Наведене випливає з вимог ст. 547 та п. 1 ч.
2 ст. 551 ЦК України, відповідно до яких
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання (в тому числі щодо
неустойки) вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним. Якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Водночас, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", за кожен день прострочення
виплати страхового відшкодування
(регламентної виплати) з вини
страховика (МТСБУ) особі, яка має право
на отримання такого відшкодування,
сплачується пеня з розрахунку
подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє
протягом періоду, за який
нараховується пеня.

Положення п. 36.5 ст. 36 Закону "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не розповсюджується на
правовідносини між сторонами у даній
справі, оскільки останні (сторони) є
страховиками, а у вищевказаній нормі
чітко йдеться про обов'язок страховика
сплатити саме на користь
страхувальника (потерпілої особи) або ж
вигодонабувача пеню в разі
прострочення виплати страхового
відшкодування з вини страховика.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі
несплати страховиком страхувальникові
або іншій особі страхової виплати
страховик зобов'язаний сплатити
неустойку в розмірі, встановленому
договором або законом.

Таким чином, як вже було зазначено,
виходячи зі змісту норм ст. 992 ЦК
України та п. 36.5 ст. 36 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" право на стягнення пені у
розмірі, встановленому законом або
договором, належить лише
страхувальнику або вигодонабувачу.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання
зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. ч. 1,
3 ст. 549 ЦК України).

Однак, ані Цивільним кодексом України,
ані законами України "Про страхування"
та "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не встановлено, що виконання
регресного зобов'язання
відповідальної особи перед
страховиком забезпечується неустойкою
(пенею).

За таких обставин, для позадоговірних
(регресних) зобов'язань у сфері
страхування чинне цивільне
законодавство не передбачає
можливість забезпечення виконання
таких зобов'язань шляхом встановлення
неустойки, а договірні відносини між
сторонами з цього приводу відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 27.03.2012 року у справі №
4/17-3520-2012.

З огляду на вказані обставини, вимоги
позивача про стягнення з відповідача
пені в розмірі 238,10 грн., не підлягають
задоволенню.

Також позивач просить стягнути з
відповідача індекс інфляції в розмірі
110,25 грн. та три проценти річних у
розмірі 29,78 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати спати боргу з
урахуванням, процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на
суму боргу та проценти річних входять
до складу грошового зобов'язання і не
ототожнюються із санкціями за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань, тому судом
визнаються обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

На спільному засідання судових палат у
цивільних та господарських справах
Верховного Суду України, при розгляді
справи № 6-112цс13, у постанові від 25.12.2013
Верховний Суд України зробив правовий
висновок, відповідно до якого при
здійснені страховиком страхової
виплати у вигляді відшкодування шкоди
за договором добровільного
страхування на користь потерпілої
особи (згідно зі статтею 993 Цивільного
кодексу України) відбувається заміна
кредитора - страхувальник передає
страховикові, який здійснив таку
страхову виплату, у межах фактичних
витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки.

За змістом статті 514 Цивільного кодекс
України зміна кредитора у зобов'язанні
(в т.ч. внаслідок переходу права вимоги
на підставі статті 993 Цивільного
кодексу України та статті 27 Закону
України «Про страхування») у
передбачений чинним законодавством
спосіб не виключає нарахування
інфляційних витрат та 3% річних, які є
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами.

Вимоги позивача щодо стягнення індексу
інфляції в розмірі 110,25 грн. та трьох
процентів річних у розмірі 29,78 грн. є
обґрунтованими за розрахунком
позивача.

Відповідно до ч. 1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, при
частковому задоволенні позову витрати
по сплаті судового збору покладаються
на обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати по сплаті судового
збору покладаються:

на позивача в сумі 443,78 грн., на
відповідача - 1 383,22 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Провідна" (03049, м. Київ, проспект
Повітрофлотський, буд. 25, ) на користь товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бул.
Л.Українки, 26, ) страхове
відшкодування в розмірі 2 164 (дві тисячі
сто шістдесят чотири) грн. 23 коп., три
відсотки річних в розмірі 28 (двадцять
вісім) грн. 78 коп., індекс інфляції в
розмірі 110 (сто десять) грн. 25 грн., а
також судовий збір в розмірі 1 383 (одна
тисяча триста вісімдесят три) грн. 22
коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 01.12.2014 року.

Суддя
С.М. Мудрий