ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.
Справа № 909/205/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді
Матущака О.І.

суддів
Дубник О.П.

Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу
приватного підприємства "Італ

кераміка" м. Одеса

на рішення
господарського суду
Івано-Франківської

області від 08.08.2014р.

у справі №
909/205/14

за позовом
приватного підприємства "Італ

Кераміка" м. Одеса

до відповідача
товариства з обмеженою
відповідальністю "Меш Інвест" м. Калуш
Івано-Франківської області

про
стягнення заборгованості в сумі

221 977,31
грн.

за участю представників сторін від:

позивача: не з'явився;

відповідача: Фоміних Л.П. - за
довіреністю б/н від 04.08.2014р.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Івано-Франківської області від 08.08.2013р.
(суддя Г.З.Цюх) позов задоволено
частково. Стягнуто з ТОВ "Меш Інвест" на
користь приватного підприємством "Італ
Кераміка" 55 392,95 грн. - основного боргу, 3
279,76 грн. - 24% річних від простроченої
суми заборгованості за товар, 1 715,21 грн.
- пені, 5 539,30 грн. - штрафу за
прострочення оплати товару понад
тридцять днів у розмірі 10% від вартості
несплаченого товару та 1318,55 грн.
судового збору.

Вказане рішення мотивоване тим, що
відповідачем, всупереч вимог договору
поставки № 834 від 21.01.2013 р., за період з
дати його укладання по 13.11.2013 р.
отримано від позивача товар на суму 1 355
380,58 грн., а проведено розрахунок станом
на дату подання позову до суду у
розмірі 1 299 987,63 грн., тому
заборгованість склала суму 55 392,95 грн.
Розбіжності у розрахунках сторін,
зважаючи на заявлену суму 187 000, 71 грн.
позивачем розміру основного боргу,
склалися внаслідок неправомірного не
зарахування позивачем розміру
сплаченого відповідачем боргу загалом
сумі 131 697,76 грн., яка підтверджується як
розрахунками відповідача, так і
частково двостороннім актом звіряння
взаємних розрахунків за період з 01.10.2013
р. по 01.11.2013 р., де у відповідача була
переплата у сумі 127 615,63 грн.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду,
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі. В
своїй апеляційній скарзі скаржник
зазначив, що суд першої інстанції
безпідставно самостійно зарахував в
рахунок погашення заборгованості
відповідача певну суму, при цьому в
апеляційній скарзі скаржник розміру
такого зарахування не вказав, і вважає
помилковим висновок суду, що станом на
день подання позову така
заборгованість склала суму 55 392, 95 грн.,
оскільки погашення заборгованості
відповідача відбулося за період, який
не був зазначений у розрахунку
позовних вимог, тобто не був предметом
судового розгляду.

Сторонами на виконання попередніх двох
ухвал апеляційного суду від 25.09.2014 р. та
23.10.2014 р. подано розрахунки
заборгованості з детальним
відображенням усіх господарських
операцій (поставок товару та
розрахунків) за увесь період дії
договору поставки № 834 від 21.01.2013 р.

Проте, з незрозумілих причин,
позивачем у своєму розрахунку
зазначено період здійснених поставок
товару відповідачу станом на 25.11.2013 р.
згідно останньої видаткової накладної
№ 22229 від цього ж 25.11.2013 р., хоча подаючи
позов до суду першої інстанції,
позивачем у розрахунку заборгованості
значилася остання видаткова накладна
№ 21440 від 13.11.2013 р. і позивач просив
стягнути заборгованість саме по
вказану дату. При цьому, позивачем до
такого розрахунку заборгованості не
подано видаткових накладних за період
з 14.11.2013 р. по 25.11.2013 р., всього у
кількості 11 таких накладних загалом на
суму 131 607,76 грн. і такі не були предметом
дослідження судом першої інстанції як
і такий період можливого існування
господарських правовідносин.

Представник позивача жодного разу у
судове засідання не з'явився, проте
надіслав на вимогу апеляційного суду
додатковий детальний розрахунок
поставок та розрахунків за товар.

Відповідач відзиву на апеляційну
скаргу не подав, проте його представник
у судових засіданнях просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника відповідача у
судовому засіданні, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з огляду на
наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено апеляційним
господарським судом, 21.01.2013 р. між ПП
«Італ Кераміка» (далі - постачальник) та
ТОВ «Меш Інвест» (далі - покупець)
укладено договір поставки № 834 (далі -
договір). (Т.1, а.с. 14-17)

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 2.1, 4.3
договору, постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
другій стороні - покупцеві товар, а
покупець зобов'язується прийняти
вказаний товар і сплатити за нього
певну грошову суму. Предметом поставки
є будівельно-оздоблювальні матеріали.

Товар, що є предметом даного Договору,
передається партіями. Кількість та
ціна товару кожної партії, а також його
часткове співвідношення (асортимент,
сортамент, номенклатура) за сортами,
групами, підгрупами, видами, марками,
типами, розмірами визначаються
специфікаціями (видатковими
накладними) Постачальника (позивача),
які є невід'ємними частинами Договору.

Оплата здійснюється шляхом
перерахування Покупцем (відповідачем)
грошових коштів на рахунок
Постачальника (позивача) або у касу у
розмірі 100% (сто відсотків) від вартості
товару, отриманого за специфікацією
(видатковою накладною) протягом 14
(чотирнадцяти) календарних днів з
моменту одержання товару Покупцем
(відповідачем).

Позивачем на виконання умов договору
здійснено поставку товару відповідно
до видаткових накладних наявних у
матеріалах справи (Т.1, а.с.18-34) у період з
22.01.2013 р. по 13.11.2013 р. отримано від
позивача товар на суму 1 355 380,58 грн., а
проведено розрахунок станом на дату
подання позову до суду у розмірі 1 299 987,63
грн., що підтверджується банківськими
виписками (Т.1, а.с. 94-101), а також
банківськими виписками, поданими
представником відповідача у
попередньому судовому засіданні, тому
заборгованість відповідача склала
суму 55 392,95 грн. Суми розрахунків у
зазначеному розмірі не заперечуються
також і позивачем, які відображені у
розрахунку, надісланому в адресу
апеляційного суду від 20.10.2014 р.

Також, судом першої інстанції вірно
зроблено посилання на ст. ст. 11, 202, 509 ЦК
України та встановлено, що між
сторонами у справі виникли
зобов'язальні правовідносини.

Відповідно до ст. 265, 193 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. ст. 525, 526, ч.1 ст. 530,
ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Враховуючи зазначене вище, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про часткову обґрунтованість
позовних вимог позивача і стягнув лише
суму 55 392, 95 грн. основного боргу, а в
частині стягнення 131 607,76 грн.
відмовив.

Що стосується вимог позивача про
стягнення відсотків за користування
чужими коштами, судом апеляційної
інстанції враховується таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 692, ч.5 ст. 694, ч.2 ст.
536 ЦК України, у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Якщо покупець прострочив оплату
товару, на прострочену суму
нараховуються проценти відповідно до
статті 536 цього Кодексу від дня, коли
товар мав бути оплачений, до дня його
фактичної оплати.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Умовами Договору, зокрема, пунктом 4.5.
визначено, що у разі прострочення
оплати товару, грошові кошти, які
покупець зобов'язаний був сплатити
постачальнику, вважаються такими, що
знаходяться у неправомірному
користуванні покупця. За неправомірне
користування такими грошовими коштами
покупець додатково до пені та штрафу,
передбачених п. 9.2. цього договору,
зобов'язаний сплатити постачальнику
відсотки за користування чужими
коштами у розмірі 24% річних, які
справляються по день сплати боргу
постачальнику.

Суд першої інстанції здійснивши
перерахунок 24% річних, дійшов вірного
висновку, що вимога позивача про
стягнення з відповідача 24 % річних є
частково обґрунтованою та підлягає
частковому задоволенню в сумі 3279,76 грн.,
проте, у рішенні суду не зазначено за
який період нараховані такі відсотки.
Судом апеляційної інстанції зроблено
перерахунок 24% річних виходячи із суми
заборгованості у розмірі 55 392,95 грн.,
настання строку оплати заборгованості
по кожній неоплаченій накладній з
урахуванням п.4.3 договору. Згідно
такого перерахунку, підтвердився
розмір стягнутих відсотків судом
першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України, ст.
ст. 230-232 ГК України, одним із видів
забезпечення виконання зобов'язання є
неустойка у формі пені, яка сплачується
боржником у разі порушення
зобов'язання.

Умовами договору, зокрема, пунктом 9.2.
визначено, що за порушення строку
оплати, визначеного п. 4.3. договору,
покупець зобов'язаний сплатити
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від несплаченої
суми за кожний день прострочення
платежу, а за прострочення понад
тридцять днів додатково стягується
штраф у розмірі 10% від вартості
несплаченого вчасного внеску.

Також, здійснивши перерахунок
заявленої до стягнення пені та штрафу з
урахуванням тих же обставин та даних,
що і при перерахунку 24% річних, суд
апеляційної інстанції також прийшов до
висновку про обґрунтованість
стягнення судом першої інстанції пені
у сумі 1 715,21 грн. та штрафу у сумі 5 539,3
грн. та відповідно про обґрунтованість
відмови у стягненні пені у сумі 4 003, 57
грн. та штрафу у сумі 3 160,77 грн.

Крім цього, судом першої інстанції
правомірно відхилено заперечення
відповідача з посиланням на
встановлений факт схвалення правочину
у відповідності до ст. 241 ЦК України,
якою передбачено, що правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Схвалення правочину відповідачем
відбулося у спосіб отримання від
позивача товару та сплати ним протягом
періоду з 25.01.2013 р. по 12.02.2014 р. 1 395 890,85
грн. коштів за отриманий товар.

Судовою колегією відхиляються доводи
апелянта про те, що суд першої
інстанції безпідставно самостійно
зарахував в рахунок погашення
заборгованості відповідача певну суму
без зазначення її розміру та за період,
який не був предметом розгляду, з
огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції здійснено
аналіз господарської діяльності за
увесь період господарських
правовідносин по договору поставки №
834 від 21.01.2013 р. за період з дати його
укладання по 13.11.2013 р. в частині
поставки товару, та по 31.10.2013 р. в
частині проведення розрахунків на
підставі ідентичних розрахунків
заборгованості, поданих як
відповідачем, так і позивачем до
апеляційного суду, підтверджених
належними первинними доказами
(видатковими накладними,
довіреностями, платіжними дорученнями)
і згідно яких встановлено факт
наявності заборгованості відповідача
саме у розмірі 55 392,95 грн., а не будь-якої
іншої.

При цьому, судовою колегією не взято до
уваги зазначений вище розрахунок
позивача від 20.10.2014 р. в частині
поставки ним відповідачу товару у
період з 15.11.2013 р. по 25.11.2013 р. згідно
семи видаткових накладних на суму 131
607,76 грн., оскільки про такі накладні
позивачем вперше зазначено у такому
розрахунку, а також, копії чи оригінали
зазначених у ньому видаткових
накладних, не подані ні суду першої
інстанції, ні апеляційної.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржниками не подано суду
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували обґрунтованість вимог,
заявлених у апеляційній ній скарзі.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд прийшов до висновку,
що прийняте судом першої інстанції та
оскаржуване відповідачем рішення,
прийняте із дотриманням норм чинного
законодавства та у відповідності до
обставин справи, тому підстав для його
зміни чи скасування, колегія суддів,не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 08.08.2014
р. р. у справі № 909/205/14 залишити без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному
порядку.

3. Матеріали справи повернути до
господарського суду
Івано-Франківської області.

Головуючий-суддя
О.І.Матущак

Судді
О.П.Дубник

О.С.Скрипчук