ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р.Справа № 922/3899/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Харків до Публічного АТ
"Східно-Український Банк "Грант", м.
Харків про та за зустрічним позовом
до про розірвання договору Публічного
АТ "Східно-Український Банк "Грант", м.
Харків Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Харків стягнення
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 1390432,29 дол. США. за участю
представників сторін:

Представник позивача (за первісним
позовом) - ОСОБА_2, (адвокатська угода
від 18.09.2014 року),

Представник відповідача (за первісним
позовом) - Єрмакова І.Г., дов. від 08.10.2012
року, Мартиросов В.І. (керівник).

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, м. Харків, звернувся до
господарського суду з позовом до
відповідача - Публічного акціонерного
товариства "Східно-Український Банк
"Грант", м. Харків, в якому просить суд
визнати грошові зобов'язання фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 перед ПАТ
"Східно-Український банк "Грант" за
кредитним договором №10 від 30.06.2010р.,
виражені в доларах США - припиненими.
(заява про зміну предмету позову,
прийнята ухвалою господарського суду
від 04.11.2014р.) Також просить суд покласти
на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від
15.09.2014р. прийнято вказану позовну заяву
до розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її до розгляду у
відкритому судовому засіданні на
30.09.2014р. об 11:30 год.

Ухвалою господарського суду від
04.11.2014р. задоволено клопотання
представника позивача про продовження
строку розгляду даного спору за межами
двомісячного строку. Продовжено строк
розгляду справи до 26 листопада 2014 року.

Ухвалою господарського суду від
14.11.2014р. прийнято зустрічну позовну
заяву Публічного акціонерного
товариства "Східно-Український Банк
"Грант" для спільного розгляду з
первісним позовом, в якій позивач (за
зустрічним позовом) просить суд
стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 заборгованість за кредитним
договором №10 від 30.06.2010р. та
додатковими угодами до нього: №1 від
04.07.2011р., №2 від 24.12.2012р., №3 від 27.12.2012р. у
розмірі 1390432,29 дол. США та судові
витрати за подання зустрічного позову.

У судовому засіданні 25.11.2014р.
оголошувалась перерва до 26.11.2014р. об 11:15
год.

У призначеному судовому засіданні
26.11.2014р. представник позивача (за
первісним позовом) первісний позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні. Проти задоволення
зустрічного позову заперечував. Через
канцелярію суду надав додаткові докази
по справі (вх. № 41976), які судом
досліджені та долучені до матеріалів
справи.

Представник відповідача (за первісним
позовом) у призначеному судовому
засіданні 26.11.2014р. підтримав зустрічний
позов, заперечував проти задоволення
первісного позову. Через канцелярію
суду надав відзив на заяву про зміну
предмету позову (вх. № 40104), додаткові
пояснення до відзиву на заяву про зміну
предмету позову (вх. № 42160) та інші
додаткові докази по справі (вх. № 41768),
які судом досліджені та долучені до
матеріалів справи. Також надана заява
про ознайомлення з матеріалами справи
(вх. № 42487), яка судом задовольняється.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представників сторін, судом
встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, 30.06.2010р.
між фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом,
відповідач за зустрічним позовом,
позичальник) та Публічним акціонерним
товариством "Східно-Український Банк
"Грант" (відповідач за первісним
позовом, позивач за зустрічним позовом)
укладено Кредитний договір № 10
(Кредитний договір), згідно умов якого,
з урахуванням додаткових угод, банк, на
умовах договору зобов'язується
відкрити позичальнику відновлювальну
кредитну лінію з максимальним
загальним лімітом в розмірі 2300000,00
доларів США з кінцевим терміном
повернення кредиту 28 грудня 2014 року, зі
сплатою 16% річних за користування
кредитними коштами, а при простроченні
повернення кредиту - 32% річних.

Пунктом 1.1 Кредитного договору сторони
обумовили, що кредит надається
позивачу «на поточні та господарські
потреби».

Змістом п. 1.2 Кредитного договору
визначається, що кредит надається
траншами (окремими частинами) шляхом
перерахування грошових коштів у валюті
- долар США на поточний рахунок
позичальника у банку, та/або оплати
розрахункових документів позичальника
в межах суми кредиту.

Пунктом 1.5. Кредитного договору
передбачено відкриття банком
позичальнику рахунків: №№ НОМЕР_2 - з
метою обліку суми заборгованості по
кредиту; НОМЕР_4 - для сплати
нарахованих відсотків за користування
кредитом; НОМЕР_3 - для сплати
прострочених відсотків за
користування кредитом.

Як зазначає позивач у первісному
позові, в період дії Кредитного
договору, сторони усно домовились, що у
разі невикористання позивачем сум
кредиту в іноземній валюті на
господарські потреби, відповідач
здійснить конвертацію сум кредитних
коштів в гривню, із зарахуванням
гривневого еквіваленту на поточний
рахунок позивача з метою його
подальшого використання за цільовим
призначенням.

З цією метою, спираючись на існуючи
попередні домовленості, позивач
звернувся до відповідача із заявами, за
змістом яких, позивач просить
відповідача видати кредит в іноземній
валюті (дол. США) не за цільовим
призначенням визначеним умовами
Кредитного договору «на поточні та
господарські потреби», а «з метою її
вільного продажу».

З матеріалів справи вбачається, що до
банку від ФОП ОСОБА_1 надійшли його
особисті заяви:

- заява № 2 від 05 липня 2010 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 500000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № З від 19 липня 2010 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 170000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 4 від 09 серпня 2010 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 230000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 5 від 19 серпня 2010 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 30000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 6 від 02 листопада 2010 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 227000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 7 від 08 червня 2011 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 100000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 8 від 04 липня 2011 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 300000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 9 від 12 жовтня 2012 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 500000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 10 від 26 листопада 2012 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 120000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 11 від 22 лютого 2013 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 120000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 12 від 03 липня 2013 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 369500,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 13 від 08 липня 2013 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 230000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява N 14 від 30 вересня 2013 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 30000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта;

- заява № 15 від 31 жовтня 2013 року про
видачу йому кредиту (кредитних коштів)
в сумі 25000,00 доларів США на наступні
цілі: до вільного продажу за бажанням
клієнта.

Як вбачається з роздруківки руху
грошових коштів на поточному валютному
рахунку позивача за первісним позовом
№ НОМЕР_5 , в період з 05.07.2010р. по 24.07.2014р.
йому були перераховані зазначені
транші кредитних коштів в іноземній
валюті.

Як зазначає позивач за первісним
позовом у позові, платіжними
дорученнями в іноземній валюті №1 від
05.07.2010р., №2 від 19.07.2010р., №3 від 09.08.2010р.,
№4 від 19.08.2010р., №6 від 02.11.2010р., №7 від
08.06.2011р., №8 від 04.07.2011р., №9 від 12.10.2012р.,
№10 від 26.11.2012р., №1 від 22.02.2013р., № 12 від
03.07.2013р., № 13 від 08.07.2013р., № 14 від 30
вересня 2013р., № 15 від 31.10.2013р. він
повернув зазначені суми траншу в
іноземній валюті на рахунок банку
(відповідача за первісним позовом).

В свою чергу, банк перерахував
позичальнику за його заявами за
меморіальними ордерами № 3923 від
05.07.2010р., № 2475 від 06.07.2010р., № 6736 від
19.07.2010р., від 09.08.2010р., № 4019 від 19.08.2010р., №
2942 від 02.11.2010 року, № 4346 від 08.06.2011р., № 5641
від 04.07.2011р., № 3727 від 12.10.2012р., № 3566 від
26.11.2012р., № 3105 від 22.02.2013р., № 5785 від
03.07.2013р., № 8744 від 08.07.2013р., № 34097 від 30
вересня 2013р., № 11815 від 31.10.2013р.
гривневий еквівалент вищезазначеної
суми траншу.

Таким чином, з огляду на зазначені
конклюдентні дії сторін, позивач за
первісним позовом вважає, що грошові
зобов'язання за кредитним договором,
виражені в доларах США, є припиненими,
що і стало підставою для його звернення
до господарського суду з відповідним
позовом.

В свою чергу, звертаючись до
господарського суду з зустрічним
позовом, банк (позивач за зустрічним
позовом) вважає, що зобов'язання за
Кредитним договором від 30.06.2010р., з
урахуванням додаткових угод до нього,
виражені в іноземній валюті - доларах
США, є правомірними, а тому просить суд
стягнути з відповідача за зустрічним
позовом заборгованість за Кредитним
договором в іноземній валюті, з
урахуванням відсотків за користування
кредитними коштами та пені, всього у
розмірі 1390432,29 дол. США.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11 ЦК
України. За приписами частини 2 цієї
статті підставами виникнення
цивільних прав та обов'язку, зокрема, є
договори та інші правочини, інші
юридичні факти. Підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків є дії осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства, а також дії, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

У відповідності із ст.173 ГК
України та ст. 509 ЦК України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628 ЦК
України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом та
припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених законом або
договором.

Під припиненням зобов'язання розуміють
припинення правового зв'язку між його
сторонами, звільнення їх від прав та
обов'язків, що становлять зміст
зобов'язання.

Загальні підстави припинення
зобов'язань визначені у главі 50 ЦК
України. До них відносяться виконання,
передання відступного, зарахування,
новація, неможливість виконання,
поєднання боржника та кредитора в
одній особі та ін.

У відповідності до ст. 345 ГК України
кредитні операції полягають у
розміщенні банками від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик
залучених коштів юридичних осіб
(позичальників) та громадян. Кредитними
визнаються банківські операції,
визначені як такі законом про банки і
банківську діяльність. Кредитні
відносини здійснюються на підставі
кредитного договору, що укладається
між кредитором і позичальником у
письмовій формі. У кредитному договорі
передбачаються мета, сума і строк
кредиту, умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
кредиту.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

У відповідності до п. 1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і
порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Судом встановлено, що 30.06.2010р. між
банком (відповідачем за первісним
позовом та позивачем за зустрічним
позовом) та позичальником - ФОП ОСОБА_1
(позивачем за первісним позовом,
відповідачем за зустрічним позовом)
був укладений Кредитний договір № 10
(надалі за текстом - кредитний договір).
В подальшому, до зазначеного
Кредитного договору були внесені
зміни, шляхом укладання між його
сторонами додаткових угод №1 від
04.07.2011р., № 2 від 24.12.2012р., №3 від 27.12.2013р.

Копії вказаного кредитного договору та
додаткових угод до нього, надані банком
та позичальником, не містять
розбіжностей. Сам по собі, факт
укладення Кредитного договору з
урахуванням додаткових угод до нього
сторонами не заперечується.

Пунктом 1.1, 1.3, 4.3 Кредитного договору з
урахуванням додаткових угод, сторони
погодили відкриття банком
позичальникові відновлювальної
кредитної лінії з максимальним
загальним 2300000,00 доларів США, на термін
до 28.12.2013р. на поточні господарські
потреби, зі сплатою 16% річних за
користування кредитними коштами, а при
простроченні повернення кредиту -32%
річних, в свою чергу - позичальник
зобов'язаний повернути банку у строк до
28.12.14р. суму фактично отриманого
кредиту та одночасно сплатити відсотки
за його користування й інші платежі
згідно умов договору, які нараховані та
належать сплаті. Кредит та/або транш
вважається повернутим в момент
зарахування грошових коштів в повному
обсязі, спрямованих на погашення
кредиту, нарахованих відсотків та
інших платежів, передбачених цим
договором, на відповідні рахунки банку.

Позивач в обґрунтування доводів,
викладених в позові, посилається на те,
що фактично кредит в іноземній валюті
ним не отримувався, а на поточний
рахунок для цілей визначених кредитним
договором № 10 від 30.06.2010р.
перераховувались кошти в національній
валюті - гривні. На спростування цієї
тези позивача відповідач у відзиві на
позов посилається на наявність в
укладеного сторонами договору
банківського рахунку фізичної особи -
підприємця № 410/ОТД від 25.06.2010р.
додатків із встановленням тарифів на
операції як у гривні, так і в доларах
США, а також на реєстр платіжних
документів по поточному рахунку
позивача за 01.01.2010 - 19.09.2014рр. та платіжні
доручення позивача в іноземній валюті.

Дослідивши наданий банком
(відповідачем за первісним позовом)
реєстр платіжних документів по
поточному рахунку позивача за 01.01.2010 -
19.09.2014рр., судом встановлено, що усі
операції по відповідному поточному
рахунку позивача відображаються
одночасно і в гривні, і в доларі США.
Зазначене відповідає положенням п. 6
Інструкції про застосування Плану
рахунків бухгалтерського обліку
банків України, затвердженої
постановою правління НБУ від 17.06.2004р. №
280, відповідно до яких план рахунків
забезпечує мультивалютний облік
операцій, суть якого полягає в обліку
операцій в іноземній валюті за тими
самими рахунками, що і операцій у
гривні, але унеможливлює доведення за
допомогою наданого відповідачем
реєстру платіжних документів по
поточному рахунку позивача за 01.01.2010 -
19.09.2014рр. того факту, що грошові кошти
саме в іноземній валюті (зокрема, в
доларах США) були дійсно зараховані
банком (відповідачем за первісним
позовом) на поточний рахунок
позичальника (позивача за первісним
позовом).

Крім того, в матеріалах справи наявні
надані банком (відповідачем за
первісним позовом) наступні документи:

- заяви про продаж іноземної валюти №2
від 05.07.2010р., №3 від 19.07.2010р., №4 від
09.08.2010р., №5 від 19.08.2010р., №6 від 02.11.2010
року, №7 від 08.06.2011 року, №8 від 04.07.2011р.,
№9 від 12.10.2012р., №10 від 26.11.2012р., №1 від
22.02.2013р., № 12 від 03.07.2013р., № 13 від 08.07.2013р.,
№ 14 від 30 вересня 2013р., № 15 від 31.10.2013р.;

- платіжні доручення в іноземній валюті
№1 від 05.07.2010р., №2 від 19.07.2010р., №3 від
09.08.2010р., №4 від 19.08.2010р., №6 від 02.11.2010р.,
№7 від 08.06.2011р., №8 від 04.07.2011р., №9 від
12.10.2012р., №10 від 26.11.2012р., №1 від 22.02.2013р.,
№ 12 від 03.07.2013р., № 13 від 08.07.2013р., № 14 від
30 вересня 2013р., № 15 від 31.10.2013р.;

- заяви та додані до них меморіальні
ордери від 30.06.2010р, від 05.07.2010р., від
19.07.2010р., від 09.08.2010р., від 19.08.2010р., від
02.11.2010р., від 08.06.2011р., від 04.07.2011р., від
12.10.2012р., від 26.11.2012р., від 22.02.2013р., від
03.07.2013р., від 08.07.2013р., від 30 вересня 2013р.,
від 31.10.2013р.;

- меморіальні ордери № 3923 від 05.07.2010р., №
2475 від 06.07.2010р., № 6736 від 19.07.2010р., від
09.08.2010р., № 4019 від 19.08.2010р., № 2942 від 02.11.2010
року, № 4346 від 08.06.2011р., № 5641 від 04.07.2011р.,
№ 3727 від 12.10.2012р., № 3566 від 26.11.2012р., № 3105
від 22.02.2013р., № 5785 від 03.07.2013р., № 8744 від
08.07.2013р., № 34097 від 30 вересня 2013р., № 11815
від 31.10.2013р.

При цьому судом встановлено, що кредит
за Кредитним договором надавався
банком (відповідачем за первісним
позовом) позивачу на поточні
господарські потреби (п. 1.1 Кредитного
договору).

Водночас суд наголошує, що відповідно
до ч. 1 ст. 99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня;
відповідно до ст. 35 Закону України «Про
Національний банк України» гривня
(банкноти і монети) як національна
валюта є єдиним законним платіжним
засобом на території України;
відповідно до ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» валюта України є єдиним
законним засобом платежу на території
України; відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК
України зобов'язання має бути виражене
у грошовій одиниці України - гривні;
відповідно до ч. 2 ст. 189 ГК України ціна
є істотною умовою господарського
договору. Ціна зазначається в договорі
у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних
договорах (контрактах) можуть
визначатися в іноземній валюті за
згодою сторін. Відповідно ж до ч. 2 ст. 198
ГК України грошові зобов'язання
учасників господарських відносин
повинні бути виражені і підлягають
оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Крім того, виходячи з положень ст. 11
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004р. № 483, за відсутності
індивідуальної ліцензії розрахунки
поза режимом зовнішньоекономічної
діяльності (в тому числі розрахунки для
забезпечення поточних господарських
потреб) можуть здійснюватись виключно
в національній валюті України - гривні.

Позичальником (позивачем за первісним
позовом) до матеріалів справи надано
довідку Основ'янської ОДПІ м. Харкова
ГУ Міндоходів у Харківській області №
15339/10/10-38-17-01-24 від 10.10.2014 р., в якій
зазначено, що позивач протягом 2010-2014
років зовнішньоекономічну діяльність
не здійснював, а відтак не міг
здійснювати розрахунки в іноземній
валюті для забезпечення власних
поточних господарських потреб. Даний
факт також не спростовано банком
(відповідачем за первісним позовом).

Крім того, судом встановлено, що в
жодному з без номерних меморіальних
ордерів, що додані до заяв позивача
(меморіальні ордери б/н від 05.07.2010 року,
від 19.07.2010 року, від 09.08.2010 року, від
19.08.2010 року, від 02.11.2010 року, від 08.06.2011
року, від 04.07.2011 року, від 12.10.2012 року, від
26.11.2012 року, від 22.02.2013 року, від 03.07.2013
року, від 08.07.2013 року, від 30 вересня 2013
року, від 31.10.2013 року) не відображено
кредитування саме поточного рахунку
позивача № НОМЕР_5.840, а натомість
відображено дебетування облікового
рахунку НОМЕР_2, який відповідно до
пункту 1.5 Кредитного договору поточним
не є, а є рахунком обліковим. Водночас
кредитування поточного рахунку
позивача № НОМЕР_5 здійснювалось саме у
гривнях, що підтверджується наданими
відповідачем меморіальними ордерами №
3923 від 05.07.2010р., № 2475 від 06.07.2010р., № 6736
від 19.07.2010р., від 09.08.2010р., № 4019 від
19.08.2010р., № 2942 від 02.11.2010р., № 4346 від
08.06.2011р., № 5641 від 04.07.2011р., № 3727 від
12.10.2012р., № 3566 від 26.11.2012р., № 3105 від
22.02.2013р., № 5785 від 03.07.2013р., № 8744 від
08.07.2013р., № 34097 від 30 вересня 2013р., № 11815
від 31.10.2013р..

З огляду на вищенаведене суд доходить
висновку, що усі дії сторін, вчинені
ними після укладення Кредитного
договору, були спрямовані на надання
відповідачем позивачу саме певної
грошової суми у національній валюті
України - гривні. За таких умов
укладений сторонами Кредитний договір
в частині визначення валюти
кредитування як долару США є таким, що
вчинений для приховання укладення
кредитного договору з надання кредиту
саме в національній валюті України -
гривні.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. При цьому за змістом
закону мотиви, з яких сторони вчинили
удаваний правочин й оформили його саме
конкретними документами, судом не
розглядаються, оскільки юридичного
значення не мають і перебувають поза
межами предмета доказування по справі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 25 постанови від 06 листопада
2009р. № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК України)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Аналогічні
приписи містяться в п. 3.11 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013р. № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними».

Таким чином, укладений сторонами
Кредитний договір в частині визначення
валюти кредитування як долару США є
удаваним, адже вчинений у відповідній
частині для приховання укладення
кредитного договору з надання кредиту
саме в національній валюті України -
гривні. При цьому суд підкреслює, що
принципова допустимість визнання
правочину удаваним не в цілому, а в
певній частині повністю відповідає
висновкам та позиції Верховного Суду
України (постанова Верховного Суду
України від 11.02.2009р. у справі № 6-25079св08,
постанова Верховного Суду України від
16.12.2012 року у справі № 6-89цс11) і Пленуму
Верховного Суду України (постанова
Пленуму Верховного Суду України від 04
червня 1993 року у справі за позовом
Бобринецького міжгосподарського
сортонасінницького підприємства до Н.
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомашини і права
власності на неї).

Водночас суд наголошує, що відповідно
до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

За таких умов суд вважає доведеним та
встановленим, що сторонами дійсно було
укладено Кредитний договір, за яким
протягом 2010-2013 років позивач отримав
від відповідача кредитні кошти в
національній валюті України - гривні -
на загальну суму 23657169,16 грн.

При цьому, як випливає з реєстру
платіжних документів по поточному
рахунку позичальника, за період з
01.01.2010р. по 19.09.2014р. 11078041,10 грн. з вказаної
суми ним фактично на дату подання
позову було повернуто банку.

Водночас, суд зауважує про те, що
позичальник (ФОП ОСОБА_1.) повинен
повернути банку (позичальникові)
залишок грошових коштів (кредиту),
виражені у гривні, та сплатити проценти
та інші платежі, передбачені кредитним
договором.

Стосовно доводів відповідача, що
фактичне отримання позивачем на його
поточний рахунок підтверджується
заявами позивача про продаж іноземної
валюти, а також платіжними дорученнями
в іноземній валюті, суд зауважує, що
жодним меморіальним ордером, а так само
іншими доказами не підтверджується
кредитування поточного рахунку
позивача № НОМЕР_5 в доларах США, а
облік відповідного зобов'язання в
іноземній валюті на рахунку № НОМЕР_2
не відповідає положенням абз. 3 п. 1.2
Кредитного договору.

За таких умов навіть обліковані на
рахунку № НОМЕР_2, який не є поточним
рахунком позивача за первісним
позовом, зобов'язання позивача перед
відповідачем, виражені в доларах США,
слід вважати повністю припиненими, в
тому ж самому обліковому режимі шляхом
подання позивачем відповідачу заяв про
продаж іноземної валюти №2 від 05.07.2010р.,
№3 від 19.07.2010р., №4 від 09.08.2010р., №5 від
19.08.2010р., №6 від 02.11.2010р., №7 від 08.06.2011р.,
№8 від 04.07.2011р., №9 від 12.10.2012р., №10 від
26.11.2012р., №1 від 22.02.2013р., № 12 від 03.07.2013р.,
№ 13 від 08.07.2013р., № 14 від 30.09.2013р., № 15 від
31.10.2013р. та платіжних доручень в
іноземній валюті №1 від 05.07.2010р., №2 від
19.07.2010р., №3 від 09.08.2010р., №4 від 19.08.2010р.,
№6 від 02.11.2010р., №7 від 08.06.2011р., №8 від
04.07.2011р., №9 від 12.10.2012р., №10 від 26.11.2012р.,
№1 від 22.02.2013р., № 12 від 03.07.2013р., № 13 від
08.07.2013р. № 14 від 30 вересня 2013р., № 15 від
31.10.2013р.

Оцінюючи первісні позовні вимоги з
позицій належності обраного позивачем
способу захисту суд зазначає, що
законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст.ст. 55, 124 Конституції
України та ст. 13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
відповідно до яких кожна особа має
право на ефективний засіб правового
захисту, не заборонений законом
(постанова Верховного Суду України від
12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що
припинення зобов'язання виходячи з
положень глави 50 ЦК України означає
його повну відсутність суд вважає, що
вимоги позивача про визнання
зобов'язання припиненим по своїй суті
тотожні його відсутності (неіснуванню).

Аналогічної позиції дотримується
також і Верховний Суд України. Зокрема,
в постанові від 21 травня 2012 року у
справі № 6-8цс11 Верховний Суд України
вказав, що припинення зобов'язання
означає такий стан правовідношення, за
якого в силу передбачених законом
обставин суб'єктивне право та
кореспондуючий йому обов'язок
перестають існувати.

Крім того, суд підкреслює, що згідно
правової позиції Верховного Суду
України, висловленої в постанові від 21
листопада 2012 року у справі № 6-134цс11,
позов про визнання обов'язку
(правовідношення) в цілому припиненим
може бути заявлено відповідно до п. 1 ч. 2
ст. 16 ЦК України у разі невизнання
кредитором права боржника на таке
припинення обов'язку.

Таким чином, вимоги позивача за
первісним позовом є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Стосовно зустрічних позовних вимог,
суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Відповідно до ч. 2 ст. 14
ЦК України особа не може бути примушена
до дій, вчинення яких не є обов'язковим
для неї.

Як встановлено судом, укладений
сторонами кредитний договір № 10 від
30.06.2010 року є удаваним в частині
визначення в якості валюти
кредитування долара США й до
правовідносин сторін підлягає
застосуванню законодавство України
про договір, який сторони дійсно уклали
- договір про надання кредиту в
національній валюті України - гривні.

В іншій частині умови Кредитного
договору сторонами не оспорюються й
відповідно до ст. 629 ЦК України є
обов'язковими для сторін. При цьому в
пунктах 1.3. та 1.4. кредитного договору
погоджено, що погашення кредиту та
погашення відсотків за користування
кредитом здійснюється позичальником
шляхом перерахування грошових коштів з
поточного рахунку Позичальника на
відповідний рахунок банку, вказаний у
п. 1.5. цього договору та на інших умовах
визначених договором у валюті кредиту.
Водночас валютою кредиту, з
урахуванням удаваності кредитного
договору в частині визначення в якості
валюти кредитування долара США є саме
національна валюта України - гривня.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що погашення кредиту, відсотків,
здійснення інших платежів відповідно
до умов укладеного сторонами
кредитного договору № 10 від 30.06.2010р.
позивач (Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1) має здійснювати саме у дійсній
валюті кредиту - гривні.

Відтак, будь-які правові та фактичні
підстави для стягнення з позивача на
користь відповідача будь-яких сум у
зв'язку з виконанням кредитного
договору №10 від 30.06.2010р. в доларах США
відсутні, через що заявлений
відповідачем зустрічний позов є
безпідставним й у його задоволенні
слід відмовити.

Однак суд вважає за необхідне
роз'яснити відповідачу, що він не
позбавлений права звернутись з окремим
позовом до позивача про стягнення суми
заборгованості позивача перед
відповідачем за кредитним договором у
національній валюті України - гривні.

Стосовно доводів, викладених
відповідачем у зустрічній позовній
заяві, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

На забезпечення виконання укладеного
сторонами кредитного договору № 10 від
30.06.2010р. було укладено договори іпотеки
№10/1 від 30.06.2010р. та 10/2 від 05.07.2010р. При
цьому відповідач в зустрічній позовній
заяві зазначає, що на майно, яке
передано в іпотеку на забезпечення
зобов'язань за кредитним договором № 10
від 30.06.2010р. вже звернено стягнення.

Однак як вбачається з матеріалів
справи (зокрема - із зустрічної
позовної заяви), прийняття
відповідачем рішення як
іпотекодержателем про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
ґрунтувалось на застереженнях в
іпотечних договорах, які відповідно до
статті 37 Закону України «Про іпотеку»
прирівнюються до договорів про
задоволення вимог іпотекодержателя та
за своїми правовими наслідками
передбачають передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Однак суд наголошує, що іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому
законом (ст. 1 Закону України «Про
іпотеку»). Отже, для законного
використання механізму захисту
порушених прав іпотекодержателя в
порядку, що передбачений приписами ст.
33 та 37 Закону України «Про іпотеку»,
необхідним є встановлення факту
невиконання або неналежного виконання
основного зобов'язання боржником, і
лише за умови наявності такого
невиконання або неналежного виконання
в іпотекодержателя виникає право
звернути стягнення на предмет іпотеки
(в тому числі шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки).

Враховуючи, що закон не передбачає
недійсність удаваного правочину, а
лише вимагає застосовувати до
правовідносин сторін норми, що
регулюють той правочин, який сторони
дійсно мали на увазі, звернення
стягнення на предмет іпотеки можливе
лише за умови невиконання чи
неналежного виконання позивачем
дійсного правочину, на укладення якого
була спрямована воля сторін за
кредитним договором № 10 від 30.06.2010р., а
саме: невиконання чи неналежного
виконання обов'язку з повернення
кредиту в національній грошовій
одиниці - гривні.

Разом з тим, судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
відповідач на виконання вимог ст. 33 та 37
Закону України «Про іпотеку» про
виконання дійсного зобов'язання за
кредитним договором № 10 від 30.06.2010 року
за кредитним договором до позивача не
звертався, послідовно та безпідставно
вимагаючи від позивача здійснення
платежів за Кредитним договором в
іноземній валюті. З цих підстав суд
вважає доведеним та встановленим, що
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідачем по іпотечних договорах
№10/1 від 30.06.2010 року та 10/2 від 05.07.2010 року,
укладених на забезпечення зобов'язань
позивача (ФОП ОСОБА_1.) за кредитним
договором № 10 від 30.06.2010 року, не
відповідає вимогам Закону України «Про
іпотеку», а дії відповідача із
здійснення такого звернення стягнення
на предмет іпотеки по іпотечних
договорах №10/1 від 30.06.2010 року та 10/2 від
05.07.2010 року, укладених на забезпечення
зобов'язань позивача (ФОП ОСОБА_1.) за
Кредитним договором № 10 від 30.06.2010 року,
є юридично нікчемними, не мають
юридичного значення й не створюють
будь-яких правових наслідків.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. З огляду на зазначене,
суд вважає за необхідне стягнути
судові витрати за первісним позовом з
відповідача за первісним позовом, а
судові витрати за зустрічним позовом -
покласти на позивача за зустрічним
позовом.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 11, 16, 509, 525, 598, 626, 628, 629, 1048, 1054
Цивільного кодексу України, ст. ст. 173,
174, 179, 345 Господарського кодексу
України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 65, 69, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити повністю.

Визнати виражені в доларах США грошові
зобов'язання Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ
НОМЕР_1) перед Публічним акціонерним
товариством "Східно-Український Банк
"Грант" (61001, м. Харків, вул.
Данилевського, 19, ) за
Кредитним договором № 10 від 30.06.2010 року
- припиненими.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Східно-Український Банк
"Грант" (61001, м. Харків, вул.
Данилевського, 19, ) на
користь Фізичної особа-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) суму
сплаченого судового збору за подання
первісного позову в розмірі 1218,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В задоволенні зустрічного позову
відмовити повністю.

Повне рішення складено 01.12.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/3899/14