ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року Справа № 910/5301/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Козир Т.П.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екосистеми
України"на рішення та на
постановуГосподарського суду міста
Києва від 05.06.2014 Київського
апеляційного господарського суду від
05.08.2014у справі№ 910/5301/14Господарського
судуміста Києваза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Далгакиран компресор
Україна"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Екосистеми
України"простягнення 21818,37 грн.за
участю представників сторін:

позивача: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача: Тупіцин О.В., директор;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
міста Києва від 05.06.2014 у справі № 910/5301/14
(суддя Блажівська О.Є.) позовні вимоги
задоволено частково. Суд стягнув з
відповідача на користь позивача 19600,00
грн авансових платежів, 1362,87 грн пені,
235,27 грн інфляційних втрат, 571,89 грн 3%
річних. В решті позовних вимог
відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
05.08.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Баранець О.М., судді -
Сітайло Л.Г., Пашкіна С.А.) рішення
Господарського суду міста Києва від
05.06.2014 у справі № 910/5301/14 залишено без
змін.

Не погоджуючись з рішеннями
попередніх судових інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до місцевого господарського
суду.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не
надходив, що не є перешкодою для суду
касаційної інстанції переглянути в
касаційному порядку оскаржувані
судові рішення.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено, що між ТОВ
"Далгакиран компресор Україна"
(Замовник) та ТОВ "Екосистеми України"
(Підрядник) 14.01.2013 укладений договір
підряду на виконання робіт № 9/2013, за
умовами якого Підрядник зобов'язався
за завданням Замовника виконати
інженерно-вишукувальні роботи по
об'єкту: "Робочий проект реконструкції
КНС (Набережна) 500 м3/добу в м.
Первомайськ, Миколаївської області", а
Замовник зобов'язався прийняти та
оплатити такі роботи (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору,
результатами робіт є документація, яка
відповідає умовам цього договору,
чинному законодавству України, ДБН
А.2.2-3-2012 та Вихідним даним, зазначеним в
Технічному завданні на проектування
(на стадії РП).

Ціна робіт, що виконуються за цим
договором, визначається згідно
договірної ціни (додаток № 3) та складає
19200,00 грн в т.ч. ПДВ - 3200,00 грн (п. 2.1
договору).

Пунктом 2.4 договору визначено, що до
початку виконання робіт Замовник
повинен здійснити на користь
Підрядника авансовий платіж у розмірі
50% від договірної ціни робіт, що складає
9600,00 грн, в т.ч. ПДВ - 1600,00 грн.

Остаточний розрахунок за цим договором
сторони здійснюють протягом 5
банківських днів з моменту підписання
акта приймання-передачі робіт.
Замовник сплачує Підряднику 50% від
договірної ціни робіт, що складає 9600,00
грн, в т.ч. ПДВ - 1600,00 грн (п. 2.5 договору).

Строк виконання Підрядником робіт: з
14.01.2013 до 29.03.2013 (п. 4.1 договору).

Згідно з п. 4.2 договору, Підрядник
розпочинає виконання робіт не раніше:
виплати Замовником Підряднику
авансового платежу у порядку і
розмірах, встановлених в п. 2.4 договору.

Договір вступає в силу з моменту
підписання його сторонами та діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором (п. 4.4
договору).

Судами попередніх інстанцій
досліджено, що на виконання умов
договору позивач відповідно до
виставленого відповідачем
рахунку-фактури від 15.01.2013 № СФ-0000001 на
суму 9600,00 грн перерахував на
розрахунковий рахунок відповідача
аванс в сумі 9600,00грн, що
підтверджується платіжним дорученням
від 15.01.2013 № 88.

В подальшому позивачем відповідно до
виставленого відповідачем
рахунку-фактури від 05.02.2013 № СФ-0000002 на
суму 10000,00 грн перераховано на
розрахунковий рахунок відповідача
грошові кошти в сумі 10000,00 грн, що
підтверджується платіжним дорученням
від 06.02.2013 № 296.

Проте, як з'ясовано попередніми
судовими інстанціями, відповідач свої
зобов'язання щодо виконання робіт,
визначених договором не виконав.

Відповідно до п. 8.5 договору у разі
невиконання робіт або затримки
виконання робіт згідно п. 1.2 договору на
строк більший від терміну зазначеного
в п. 4.1 даного договору, Підрядник
зобов'язався протягом 5 календарних
днів повернути Замовникові кошти,
перераховані згідно п. 2.4 цього
договору і виплатити пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожний день прострочення.

Втім, відповідач всупереч положенням п.
8.5 договору грошові кошти, перераховані
позивачем, в загальній сумі 19600,00 грн
(платіжні доручення від 15.01.2013 № 88, від
06.02.2013 № 296) не повернув, що стало
підставою для звернення до суду з
даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд,
керуючись положеннями ЦК України, ГК
України, Закону України "Про
відповідальністю за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
надавши оцінку всім матеріалам справи
в сукупності, дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
наявність підстав для стягнення з
відповідача авансових платежів в сумі
19600,00 грн, а також пені, інфляційних
втрат та 3% річних (за здійсненим судом
перерахунком пені і 3% річних).

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України, касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення", рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п. 2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків (ст. 11, 626 ЦК
України), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до договору (ст.526 ЦК
України), а одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається
(ст.525 ЦК України).

За умовами ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 614 ЦК України визначено,
що особа, яка порушила зобов'язання,
несе відповідальність за наявності її
вини (умислу або необережності), якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа є невинуватою, якщо вона
доведе, що вжила всіх залежних від неї
заходів щодо належного виконання
зобов'язання. Відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Оскільки, як вірно встановлено
судами попередніх інстанцій,
відповідачем не доведено виконання
договірних зобов'язань та матеріали
справи не свідчать повернення позивачу
авансових платежів у зв'язку з
невиконанням відповідачем умов
договору, то позовна вимога про
стягнення авансових платежів є такою,
що підлягає задоволенню.

При цьому, суди мотивовано
відхилили посилання відповідача, що
рахунок-фактура від 05.02.2013 № СФ-0000002 на
суму 10000,00 грн виставлений за іншим
договором, оскільки в графі
"замовлення" відповідачем зазначено
договір на виконання робіт від 14.01.2013
№9/2013 і платіжним дорученням від 06.02.2013
№ 296 перераховано кошти в сумі 10000,00грн
відповідно з посиланням на зазначений
рахунок.

Статтею 625 ЦК України визначено,
що боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати сплати боргу
з урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Суди, дослідивши правильність
нарахування позивачем до стягнення з
відповідача суми інфляційних втрат та
відповідність цього розрахунку
наявним матеріалам справи, з
урахуванням норм ст. 625 ЦК України,
правильно дійшли висновку про
задоволення таких вимог в повному
обсязі.

Відносно заявленої до стягнення
суми 3% річних, то місцевий
господарський суд та суд апеляційної
інстанції, взявши до уваги обставини
справи та перевіривши правильність
розрахунку позивача, здійснили
перерахунок суми 3% річних та
встановили наявність підстав для
часткового задоволення зазначеної
вимоги.

Що стосується позовної вимоги про
стягнення з відповідача пені, суди,
врахувавши положення пунктів 4.1, 8.5
договору, а також період її
нарахування, визначений в позові та
встановлений судами початок
прострочення виконання відповідачем
зобов'язання щодо повернення грошових
коштів за наслідками невиконання робіт
по договору, взявши до уваги норми ст. 549
ЦК України, ст. 232 ГК України,
обґрунтовано задовольнили вимогу
частково, здійснивши перерахунок.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд апеляційної інстанції
правильно звернув увагу, що наявні
докази, надані сторонами процесу та
зібрані під час розгляду справи по суті
спору, підлягають оцінці у їх
сукупності і жодний доказ не має для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили. Здійснюючи перегляд
рішення суду першої інстанції,
апеляційний господарський суд,
керуючись положеннями ст. 99, 101 ГПК
України, відхиляючи доводи відповідача
(апелянта) та спростовуючи подані
останнім докази, у мотивувальній
частині судового рішення навів правове
обґрунтування і ті доведені фактичні
обставини, з огляду на які ці доводи та
докази не взято до уваги судом.

Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

Колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що
вищезазначені висновки судів
попередніх інстанцій про часткове
задоволення позовних вимог, зроблені з
дотриманням вимог ст. 43, 47, 43 ГПК України
щодо повного та всебічного дослідження
фактичних обставин справи і перевірки
їх наявними доказами з урахуванням
визначених меж позовних вимог та
правильного застосування
законодавства під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Судова колегія касаційної інстанції
зазначає, що доводи скаржника фактично
зводяться до оцінки доказів та
переоцінки обставин справи, що не є
компетенцією касаційної інстанції, з
огляду на приписи ст. 1115, 1117 ГПК України.

Беручи до уваги межі перегляду справи в
суді касаційної інстанції та
повноваження останнього, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані судові рішення судів
попередніх інстанцій відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Екосистеми України" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 05.06.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 05.08.2014 у справі
№910/5301/14 - без змін.

Головуючий суддя
Л.Б. ІВАНОВА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР