ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р.Справа № 922/4837/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання
Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства
"Стройпром", м. Харків до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Грандбудукраїна", м. Харків про
стягнення 88887,24 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Портік В.О. (довіреність №1
від 06.12.2013 р.);

відповідача - Прокопченко К.А.
(довіреність від 24.11.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Стройпром"
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить суд стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Грандбудукраїна"
88887,24 грн. заборгованості за договором
№03/09 від 03.09.2014 р. Витрати по сплаті
судового збору у розмірі 1827,00 грн.
позивач просить покласти на
відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 03.11.2014 р. було
прийнято позовну заяву до розгляду,
порушено провадження у справі №922/4837/14
та призначено її розгляд у відкритому
судовому засіданні на 2411.2014 р.

В судовому засіданні 24.11.2014 р. було
оголошено перерву до 02.12.2014 р. об 11:00 год.

02.12.2014 р. за вх. №42920 до канцелярії суду
від представника відповідача надійшов
відзив на позов, в якому він просить у
позові відмовити повністю.

Крім того, 02.12.2014 р. до канцелярії суду
від представника відповідача надійшло
клопотання про витребування
документів, в якому він просить
витребувати у ПП "Стройпром" наступні
документи: 1) проектно-кошторисну
документацію до договору №03/09 від
03.09.2011 р.; 2) календарний план (додаток №1
до договору №03/09 від 03.09.2011 р.); 3) штатний
розгляд ПП "Стройпром" за
період-грудень 2013 р.

Представник позивача у судовому
засіданні 02.12.2014 р. підтримав позовні
вимоги в повному обсязі, проти
задоволення клопотання представника
відповідача про витребування
документів заперечив.

Вирішуючи клопотання представника
відповідача про витребування
документів суд виходить з наступного.

В даному разі, на думку суду, обставини
справи свідчать про наявність у справі
матеріалів, достатніх для розгляду
справи та ухвалення законного і
обґрунтованого рішення. Крім того, суд
приймає до уваги, що судом сторонам
були створені належні умови для
надання усіх необхідних доказів.

Суд також зазначає, що згідно ч.3 ст. 22
ГПК України сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Подача клопотань, спрямованих на
штучне затягування судового процесу,
суперечить, зокрема, вимогам статті 6
Конвенції про захист праві людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

Згідно положень ст. 38 ГПК України
сторона, прокурор, які порушують
клопотання перед господарським судом
про витребування доказів, повинні
докладно зазначити: який доказ
вимагається, підстави, з яких вони
вважають, що ці докази має підприємство
чи організація, і обставини, які можуть
підтвердити ці докази.

Відповідно до цього, з урахуванням
матеріалів справи, а також висловлених
в судовому засіданні думок сторін, суд
відхиляє клопотання про витребування
доказів, як необґрунтоване.

Представник відповідача в судовому
засіданні 02.12.2014 р. заперечив проти
позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

03.09.2013 року між ПП "Стройпром"
(виконавець) та ТОВ "Грандбудукраїна"
(замовник), був укладений договір № 03/09,
згідно п.1.1. замовник доручав, а
виконавець брав на себе зобов'язання по
виготовленню і монтажу
металоконструкцій.

Відповідно до п.4.1 договору, строк
виконання робіт за цим договором
становив 20 робочих днів.

Відповідно до п. 2.4. договору,
остаточний розрахунок вчинюється
згідно обсягу фактично виконаних
робіт.

Згідно п. 3.3 договору, закупівля та
доставка матеріалів та обладнання,
необхідних для виконання робіт по
цьому договору вчинює виконавець.

Оцінивши договір, з якого виникли права
та обов'язки сторін, суд дійшов
висновку, що укладений між сторонами
правочин за своїм змістом та правовою
природою є договором про надання
послуг, який підпадає під правове
регулювання норм глави 63 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що ПП
"Стройпром" виконав повністю прийняти
на себе зобов'язання по договору №03/09
від 03.09.2013 р., що підтверджується
наявними в матеріалах справи належним
чином завіреними копіями видаткових
накладних №РН-0000245 від 15.10.2013 року на
суму 28800,00 грн., №РН-0000261 від 12.11.2013 року
на суму 3364,44 грн., №РН-0000285 від 09.12.2013
року на суму 1462,80 грн., актами
здачі-приймання робіт № 0000375 від 15.10.2013
року на суму 46880,00 грн., які підписані
представниками сторін та скріплені
печатками товариств, а також
довіреністю №177 від 15.10.2013 року до
видаткової накладної №РН-0000245 від
15.10.2013 року.

В судовому засіданні були досліджені
оригінали вищезазначених документів,
що підтвердило виникнення зобов'язань
між сторонами, а також досліджено
наявність підписів та печаток
товариств.

Суд зазначає, що відповідно норм глави
63 Цивільного кодексу України складання
двобічного акту форми КБ-2в не
передбачено, тому посилання
відповідача у відзиві на обов'язкове
складання двобічного акту форми КБ-2в
посилаючись на п. 10.2 договору №03/09 від
03.09.2013 р. є необґрунтованим.

Згідно листа ТОВ "Грандбудукраїна" від
31.10.2013 року, оплата 30000 грн. платіжним
дорученням № 888 вважається оплатою за
Трубу профільну в сумі 28800 грн., інша
сума спрямована на оплату за
виготовлення металлоконстурукцій за
договором №03/09 від 03.09.2013 року.

Судом встановлено, що позивач виконав
свої обов'язки у повному обсязі, надав
послуг на загальну суму 303887,24 грн.,
проте відповідач в порушення норм
чинного цивільного та господарського
законодавства України та умов договору
№03/09 від 03.09.2013 р., лише частково оплатив
за отримані послуги в розмірі 215000,00
грн., що підтверджується наявними в
матеріалах справи належним чином
завіреними копіями банківських
виписок по особовому рахунку ПП
"Стройпром".

В порядку досудового врегулювання
спору, відповідно до частини 2 ст. 6
Господарського процесуального кодексу
України, позивачем на адресу
відповідача було надіслано
претензію-вимогу про оплату з
пропозицією протягом 7 днів здійснити
оплату за договором даної суми, але
відповідач грошові кошти не
перерахував і не відповів на
претензію-вимогу.

Суд не приймає до уваги посилання
представника відповідача на те, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Грандбудукраїна" не
отримувала жодних претензій (вимог) від
ПП "Стройпром", оскільки відповідно до
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а відповідач не довів
протилежне, не надав лист або інший
документ, який був надісланий
позивачем на адресу ТОВ
"Грандбудукраїна" 03.07.2014 р. та отриманий
гр.Паронитян 28.07.14р. (а.с.32).

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання права.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
відлягає виконанню у цей строк (термін).

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та
приймаючи до уваги вимоги ст. 526
Цивільного Кодексу України, а саме те,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, враховуючи те, що
відповідач не надав суду жодного
документу, який би спростовував
наявність заборгованості перед
позивачем, хоча мав можливість
скористуватись своїми процесуальними
правами та надати документи в
обґрунтування своєї позиції по справі,
суд дійшов висновку про те, що позовна
вимога позивача про стягнення
заборгованості за надані послуги по
договору №03/09 від 03.09.2013 р. в розмірі
88887,24 грн. правомірна, обґрунтована,
така, тому підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає за необхідне
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн.,
оскільки з його вини спір було доведено
до суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Грандбудукраїна"
(61057, м. Харків, вул. Гоголя, 5; ; п/р 5100 в ВАТ "Укрсиббанк", МФО
351005) на користь Приватного
підприємства "Стройпром" (61124, м. Харків,
вул. Вишнева, 38; ; п/р
2 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" м.
Київ, МФО 380805) заборгованість в розмірі
88887,24 грн. та судовий збір в розмірі 1827,00
грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 08.12.2014 р.

Суддя Г.І. Сальнікова