ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.11.2014 Справа № 920/2099/13

За позовом Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради, м. Суми,

до відповідача - Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» в особі Сумської
дирекції, м. Суми,

про виселення з нежитлового приміщення
та стягнення 104408 грн. 54 коп.

Головуючий суддя О.Ю. Резніченко

Суддя С.В. Заєць

Суддя І.В. Зайцева

Представники:

від позивача: І.О. Пейкова,
довіреність № 0901-27/2 від 08.01.2014 року,

від відповідача: не з'явився,

від прокуратури: Л.С. Кулинич.

У засіданні брали участь: секретар
судового засідання - Т.Д. Бублик.

Суть спору: Позивач просить суд,
враховуючи заяву від 31.10.2014 року
№ 157/14юр про збільшення позовних вимог,
стягнути з відповідача заборгованість
з орендної плати у розмірі 96604 грн. 49
коп., 7804 грн. 05 коп. пені за неналежне
виконання відповідачем укладеного між
сторонами 01.11.1999 року договору оренди №
ФМ-128.

Відповідач у відзивах від 14.01.2014 року та
від 04.02.2014 року зазначає, що заперечує
проти позовних вимог, оскільки договір
укладено особою, що не була власником
об'єкту оренди та не мала права
реалізовувати правомочності власника,
а також у позивача на момент укладення
договору було відсутнє право власності
на об'єкт оренди, а розмір орендної
плати в договорі суперечить розміру
орендної плати прямо визначеному в
законі.

Представник позивача в судовому
засіданні усно зазначив, що наполягає
на задоволенні заявлених вимог.

19.11.2014 року прокурор подав заяву в якій
зазначав, що фактично відмовляється
від позовних вимог.

Ухвалою від 19.11.2014 року господарський
суд прийняв заяву прокурора до
розгляду.

27.11.2014 року прокурор звернувся до суду з
заявою, в якій відкликає вищевказану
заяву та зазначає, що позовні вимоги
повністю підтримує і просить суд
задовольнити позов.

Представник прокуратури усно зазначив,
що підтримує подану заяву.

Відповідно до ст. 29 Господарського
процесуального кодексу України
прокурор бере участь у розгляді справ
за його позовами, а також може вступити
за своєю ініціативою у справу, порушену
за позовами інших осіб, на будь-якій
стадії її розгляду для представництва
інтересів громадян або держави. Про
свою участь у вже порушеній справі
прокурор повідомляє господарський суд
письмово, а в судовому засіданні - також
і усно.

Суд визнав заяву прокурора
правомірною, обгрунтованою та такою, що
підлягає задоволенню.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, проте подав
клопотання про відкладення розгляду
справи на іншу дату, у зв'язку з
відсутністю можливості представників
взяти участь у засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представника сторони справа може бути
розглянута, якщо неявка не перешкоджає
вирішенню спору. Факт неможливості
прибути в судове засідання та
неможливість розгляду справи без
участі представника сторони підлягає
доведенню на загальних підставах,
відповідно до ст.ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України.
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку
з відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника
згідно з частинами першою - п'ятою
статті 28 Господарського
процесуального кодексу України, з
числа як своїх працівників, так і
осіб, не пов'язаних з ним трудовими
відносинами.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання
про відкладення розгляду справи,
оскільки факт неможливості прибути в
судове засідання та неможливість
розгляду справи без участі
представника позивача не доведено на
загальних підставах, відповідно до
ст.ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України та,
крім того 30.11.2014 року закінчується,
передбачений ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України, 2
місячний строк розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 1999 року між сторонами
укладено договір оренди № ФМ-128 (надалі
- Договір).

Згідно зміни № 1 від 10.04.2003 року до
Договору договір було укладено в новій
редакції та йому присвоєно новий номер
№ ФМ - 925.

В подальшому, до вказаного Договору
укладались зміни, у зв'язку з чим він
викладався в новій редакції, зокрема:
згідно зміни № 2 від 16.01.2010 року Договір
викладено в новій редакції; згідно
зміни № 3 від 08.08.2011 року продовжено
строк дії Договору та змінено
розрахунок орендної плати (додаток № 3).

Крім того, в ході викладення Договору в
нових редакціях сторони погоджували
істотні умови, в тому числі щодо
найменування орендаря та орендодавця у
зв'язку з їх реорганізацією, уточнювали
площі орендованого майна, його ринкову
вартість, розрахунок орендної плати,
цільового використання тощо.

Відповідно до п.1.1 Договору позивач
передає, а відповідач приймає на
умовах, визначених Договором, в оренду
нежитлові приміщення за адресою: м.
Суми, вул. Л. Українки, 2, загальною
площею 85,2 кв.м., для розміщення
службових приміщень 20го відділення
зв'язку.

Таким чином, станом на день розгляду
даної справи, правовідносини, що
склались між позивачем та відповідачем
врегульовані Договором в редакції
викладеній у зміні № 2 від 16.01.2010 року із
змінами № 2 від 08.08.2011 року, відповідно
до умов п.п. 1.1. якого позивач передав, а
відповідач прийняв у строкове платне
користування на умовах, визначених
Договором, нежитлове приміщення за
адресою: м. Суми, вул. Лесі Українки, 2 на
І поверсі, площею 85,2 кв.м. з цільовим
призначенням для розміщення
відділення поштового зв'язку.

Відповідно до п. 4.1 Договору (в редакції
зміни №2 від 16 січня 2010 року та зміни №3
від 08.08.2011 року) орендна плата за об'єкт
оренди розраховується на підставі
діючої Методики розрахунків і порядку
використання плати за оренду
комунального майна, затвердженої
відповідним рішенням Сумської міської
ради. Базова ставка орендної плати
встановлюється відповідним рішенням
Сумської міської ради.

Розрахунок орендної плати за
користування вказаним комунальним
майном наведений у додатку № 3, діюча
редакція якого на час слухання даної
справи, встановлювала пільгу по сплаті
орендної плати в розмірі 1 грн. 00 коп. на
період з 01.08.2010 року по 31.12.2011 року, а
починаючи з 01.01.2012 року розраховувалась
за формулою, визначеною Методикою
розрахунку і порядку використання
плати за оренду комунального майна,
затвердженою рішенням Сумської
міської ради від 23.06.2010 року № 3964-МР.

Позивачем, на виконання умов
укладеного між сторонами Договору,
була нарахована відповідачу орендна
плата за період з 01.07.2011 року по 30.09.2014 р.
в розмірі 96946 грн. 69 коп.

Відповідач сплатив позивачу лише
частину орендної плати, а тому позивач
звернувся до суду з позовною заявою про
стягнення з відповідача
вищезазначеного боргу.

Дослідивши надані докази, суд дійшов
висновку, що вимога позивача про
стягнення з відповідача 96946 грн. 69 коп.
боргу підлягає задоволенню, з огляду на
наступне:

Між позивачем та відповідачем виникли
орендні правовідносини, згідно
укладеного 01.11.1999 року договору оренди
№ ФМ-925, з урахуванням подальших змін до
нього.

10.04.2003 року укладено зміну № 1 до
Договру якою договір викладено в новій
редакції та присвоєно новий номер № ФМ
- 925.

В подальшому, до вказаного Договору
укладались зміни, у зв'язку з чим він
викладався в новій редакції, зокрема:
згідно зміни № 2 від 16.01.2010 року Договір
викладено в новій редакції; згідно
зміни № 3 від 08.08.2011 року продовжено
строк дії Договору та змінено
розрахунок орендної плати (додаток № 3).

Однак, відповідач у відзиві зазначає,
що Договір укладено та переукладався
неуповноваженою особою, що не була
власником об'єкту оренди та не мала
права реалізовувати правомочності
власника.

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що Договір було укладено згідно з
розпорядженням міського голови м. Суми
від 23.09.2002 року № 717-р та від 24.01.2003 року
№ 62-р на підставі:

- рішення Сумської міської ради від
04.10.2000 року «Про надання згоди на
прийняття в комунальну власність
територіальної громади м. Суми
житлових будинків ВАТ «СМНВО ім. М.В.
Фрунзе» разом з
вбудовано-прибудованими нежитловими
приміщеннями» (надалі - рішення
Сумської міської ради 04.10.2000 року) (а.с.
54-55);

- рішення виконавчого комітету
Сумської міської ради від 03.04.2001 року №
177 «Про затвердження актів
приймання-передачі житлових будинків
ВАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе» на баланс ДКП
ВЖРЕУ -5 і 6» (надалі - рішення Сумської
міської ради від 03.04.2001 року) (а.с. 57).

Зарахування вказаного приміщення до
комунальної власності згідно до
зазначеного рішення Сумської міської
ради відбувалось у відповідності до
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06.11.1995 року № 891,
де в п. 3 передбачено, що разом з
відомчим житловим фондом передаються
відповідним комунальним підприємствам
зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-,
водопостачання та водовідведення, а
також будівлі, призначені для
обслуговування цього фонду (бойлерні,
котельні, каналізаційні та
водопровідні споруди, вбудовані і
прибудовані приміщення, обладнання
тощо).

Частина 2 ст. 4 Закону України «Про
передачу об'єктів права державної та
комунальної власності» (в редакції від
18.01.2000 року) визначає, що передача
об'єктів з державної у комунальну
власність територіальних громад сіл,
селищ, міст, районів у містах
здійснюється за наявності згоди
відповідних сільських, селищних,
міських, районних у містах рад, якщо
інше не передбачено законом.

Статтею 7 вищезазначеного закону
встановлені умови передачі об'єктів, а
саме разом з житловим фондом
передається вбудовані і прибудовані
приміщення, зовнішні мережі електро-,
тепло-, газо-, водопостачання та
водовідведення, а також будівлі,
призначені для обслуговування цього
фонду (бойлерні, котельні,
каналізаційні та водопровідні споруди,
обладнання тощо). Передача
оформляється актом приймання-передачі,
який підписується головою і членами
комісії. Форма акта приймання-передачі
затверджується Кабінетом Міністрів
України. Право власності на об'єкт
передачі виникає з дати підписання
акта приймання-передачі.

19.09.2000 року було підписано акт
приймання-передачі відомчого
житлового фонду в комунальну
власність, який було затверджено
рішенням виконавчого комітету
Сумської міської ради від 03.04.2001 року
(а.с. 58).

Зазначеним актом до комунальної
власності передавались також житловий
будинок за адресою: м. Суми, вул. Л.
Українки, 2.

Матеріали справи містять докази, що
Сумським міським об'єднанням бюро
технічної інвентаризації (надалі -
Сумським БТІ) було проведено державну
реєстрацію прав власності на зазначене
нерухоме майно, що підтверджується
реєстраційним посвідченням від 14.06.2002
року (а.с.165), що відповідає вимогам п. 1.5
Інструкції про порядок державної
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у
власності юридичних та фізичних осіб,
затвердженої Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 09.06.1998
року № 121 (надалі - Інструкція № 121),
згідно до якої Державну реєстрацію
права власності на об'єкти нерухомого
майна здійснюють державні комунальні
підприємства - бюро технічної
інвентаризації.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції № 121
реєстрація провадиться на підставі
правовстановлюючих документів і якщо
на правовстановлювальному документі,
немає місця для реєстраційного напису,
то видається реєстраційне посвідчення,
яке є невід'ємною частиною такого
документа.

В наданому позивачем реєстраційному
посвідченні від 14.06.2002 року Сумським
БТІ зазначено: «Посвідчую, що
вбудовані-прибудовані нежитлові
приміщення площею 235,4 м.кв., яке
знаходиться в м. Суми по вул. Л.
Українки, 2 зареєстровано за
комунальною власністю територіальної
громади м. Суми згідно з рішеннями
Сумської міської ради від 04.10.2000р.;
23.02.2000 р.; 23.06.1999 р. та 22.11.2000 р.».

Отже, видача реєстраційного
посвідчення, яке є невід'ємною частиною
правовстановлюючого документу -
вищезазначених рішеннь Сумської
міської ради підприємством Сумського
БТІ повністю відповідає вимогам
діючого на дату реєстрації прав
законодавству.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції про
порядок державної реєстрації
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна проводиться з видачею
свідоцтва про право власності.

Отже, як вбачається з Інструкції № 121,
видача свідоцтва про право власності є
наслідком проведення державної
реєстрації, однак жодним чином
відсутність свідоцтва не спростовує
факту наявності державної реєстрації
на майно.

Сумським БТІ реєстраціним
посвідченням від 14.06.2002 року, було
зареєстровано за комунальною
власністю територіальної громади
міста Суми житловий будинок № 2 по вул.
Л. українки у м. Суми.

Відповідач сам зазначає, що
вищезазначене реєстраційне
посвідчення вказує на реєстрацію
житлового будинку, проте об'єктом
оренди є нежитлове приміщення, а таке
приміщення не передавалось позивачу.

Однак, з матеріалв справи вбачається,
що нежитлове приміщення не
зареєстровано за жодними іншими
особами, а спірне приміщення
зареєстроване за позивачем.

Крім того, відповідач звертався до
господарського суду Сумської області з
позовною заявою до Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради про визнання недійсним
частини договору оренди № ФМ-925 від
01.11.1999 року, а саме: додатку № 3 до зміни
№ 3 від 08.08.2011 року до цього договору, на
підставі чого господарським судом
Сумської області було порушено
провадження у справі № 920/2152/12.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 15.05.2014 року та постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014 року, які
залишені без змін постановою Вищого
господарського суду України від 20.10.2014
року (факти встановлені
вищезазначеними рішеннями є
обов'язковими при прийнятті даного
рішення), встановлено, що посилання
відповідача по даній справі на те, що
позивач по даній справі не є власником
об'єкту оренди, у зв'язку з чим не мав
права реалізовувати правомочності
власника, не підтверджуються дійсними
обставинами справи, оскільки в
матеріалах справи міститься
реєстраційне посвідчення Сумського
обласного об'єднання бюро технічної
інвентаризації від 14.06.2002 року, видане
у відповідності до діючого на той час
законодавства та копія плану першого
поверху будинку № 2 по вул. Л. Українки у
м. Суми, що підтверджують належність
нежитлового приміщення на праві
комунальної власності територіальній
громаді м. Суми в особі Сумської
міської ради.

Також, в матеріалах справи присутня
копія рішення (а.с. 167) господарського
суду Сумської області від 20.12.2001 року №
4230-9/221 за позовом прокурора м.
Суми в інтересах Відділу комунального
майна та приватизації Сумської
міської ради до - Регіонального
відділення Фонду державного майна
України про усунення перешкод у
здійсненні права власності (рішення
набрало законної сили і оскаржене не
було), яким зобов'язано відповідача
передати у власність позивачу - Відділу
комунального майна та приватизації
Сумської міської ради
вбудовано-прибудовані приміщення, в
тому числі по вул. Л. Українки, 2 (14,4 м. кв
та 235,4 кв.м.).

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, у інвентаризаційній справі
відсутні будь-які інші документи які б
пояснювалия, які саме площі
передавалися (акт приймання-передачі,
план вбудовано-прибудованих приміщень,
тощо).

На запит позивача Регональне
відділення ФДМУ по Сумській області
надало відповідь від 24.01.2013 року (а.с. 166)
про відсутність документів в
останнього у зв'язку із значним
проміжком часу.

Таким чином, твердження відповідача
про відсутність у позивача на дату
укладення спірного Договору
реєстрації прав власності на об'єкти
оренди, не відповідають фактичним
обставинам справи - об'єкт оренди був
зареєстрований за позивачем.

Також, відповідач зазначає, що на
зроблений відповідачем запит про
доступ до публічної інформації
(відповідь № 09.01-12/81 від 18.10.2013 року)
позивач самостійно підтвердив, що в
нього відсутнє свідоцтво на право
власності на нежитлове приміщення по
вул. Л.Українки, 2 у м. Суми. Тому,
посилання позивача на зазначені вище
документи, як на документи, що
підтверджують право власності, на
думку відповідача, суперечать позиції
позивача.

Однак, суд не приймає вищезазначені
заперечення відповідача до уваги,
оскільки суд надає правову оцінку
доказам, які надані сторонами, а
матеріалами справи підтверджується, що
майно до моменту укладення спірного
Договору було зареєстровано за
позивачем.

Крім того, відповідач зазначає (а.с. 74),
що у рішенні по справі 920/13/13 за позовом
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» в особі
Сумської дирекції до Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради про зобов'язання укласти
договір, яке залишено без змін
постановою Вищого господарського суду
України від 14.10.2013 року було
встановлено, що УДППЗ «Укрпошта»
здійснює розповсюдження періодичних
видань суб'єктів, а отже органи влади та
місцевого самоврядування мають
встановлювати річну орендну плату в
розмірі 1 грн. для УДППЗ «Укрпошта».
УДППЗ «Укрпошта» користується орендою
майна в порядку та з розміром орендної
плати, встановленого для бюджетних
установ.

Тому, відповідно до ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України, факти не потребують
доказуванню і повинні бути враховані
при винесенні рішення по справі, про що
відповідачем подане клопотання.

Отже, на думку відповідача, суд повинен
застосовувати до правовідносин між
сторонами спору положення ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України, ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України, а саме
визнати недійсним спірний Договір,
оскільки він суперечить положенням
діючого законодавства.

Однак, в силу ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Частинами 4 та 7 ст. 179 Господарського
кодексу України передбачено, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (пункт 1 частини 1
статті 632 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 189 Господарського кодексу
України встановлено, що ціна є істотною
умовою господарського договору. Ціна
зазначається у договорі у гривнях.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» передбачено, що договір
вважається укладеним з моменту
досягнення домовленості з усіх
істотних умов і підписання сторонами
тексту договору.

Таким чином, якщо відповідач вважав, що
умови договору не відповідають чинному
законодавству, зокрема в частині
визначення розміру орендної плати він
мав можливість відмовитись укладати
договір на таких умовах,
запропонувавши орендодавцю інші умови
тощо. Але відповідач уклав договір на
вищевказаних умовах. При цьому
відповідач діяв вільно, та погодив усі
істотні умови договору, підписавши
його.

Зміна або розірвання господарських
договорів в односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом або договором (частина 1 ст. 188
Господарського кодексу України).

У разі, якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни договору, заінтересована
особа має право передати спір на
вирішення суду ( ч. 4 ст. 188
Господарського кодексу України).

Підстави зміни розміру орендної
плати передбачені ст. 21 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна».

Тобто, у разі звернення до суду з
позовом про внесення змін до договору
стосовно орендної плати, відповідач
повинен довести суду ряд фактів, в тому
числі, довести для яких цілей було
укладено конкретний договір оренди та
довести, що при використанні об'єкту
оренди за кількома цільовими
призначеннями було зоновано об'єкт
оренди, визначено площу для кожного з
видів діяльності орендаря, тощо.

Відповідач звертався до
господарського суду Сумської області з
позовною заявою до Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради про визнання недійсним
частини договору оренди № ФМ-925 від
01.11.1999 року, а саме: додатку № 3 до зміни
№ 3 від 08.08.2011 року до цього договору, на
підставі чого господарським судом
Сумської області було порушено
провадження у справі № 920/2152/12.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 05.05.2014 р. у справі № 920/2152/12 в
позові Українського державного
підприємства поштового зв'язку
"Укрпошта" в особі Сумської дирекції
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта"
відмовлено.

Відповідно до постанови Харківського
апеляційного господарського суду від
29.07.2014 р. вищезазначене рішення було
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 20.10.2014 р. вищезазначена
постанова та рішення були залишені без
змін.

Даними судовими рішеннями
встановлено, що до спірних
правовідносин правомірно
застосовуються положення методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду комунального майна,
затвердженої рішенням Сумської
міської ради 23.06.2010 року № 3964 - МР при
оформленні розрахунку орендної плати,
який викладено у додатку № 3 до
договору оренди № ФМ - 925 від 01.11.1999 року,
з урахуванням внесених змін.

Згідно ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, судом у рішенні по справі
№ 920/2152/12 не спростовується право
відповідача користуватись пільгами,
встановленими законом для підприємств,
які розповсюджують періодичні видання,
однак встановлено, що нарахування
позивачем орендної плати відповідачу
повинно здійснюватися згідно
розрахунку орендної плати, що є
додатком № 3 до діючої редакції
договору оренди в редакції зміни № 2 і
зміни № 3 до Договору, а також
встановлено, що відповідачем не
доведено наявність підстав для сплати
орендної плати на пільгових підставах
у відповідності до ст. 6 Закону України
«Про державну підтримку засобів
масової інформації та соціальний
захист журналістів».

Крім того, вищезазначеними рішеннями
встановлено, що орендовані
відповідачем приміщення мають
використовуватись за цільовим
призначенням - під розміщення
відділення поштового зв'язку і орендар
не позбавлений був права ініціювати
внесення до діючого договору оренди
змін в частині зміни цільового
призначення орендованих приміщень з
метою використання їх для
розповсюдження періодичних видань та
отримання відповідної пільги з
орендної плати, передбаченої Законом
України «Про державну підтримку
засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів» в тій
частині, наскільки вони забезпечують
діяльність цих засобів масової
інформації.

Однак, оскільки з боку орендаря та
орендодавця відсутня процедура
переддоговірного врегулювання спору з
цього питання, відповідно, й відсутні
підстави для застосування відносно
відповідача порядку й тарифів,
встановлених для бюджетних
організацій.

Відповідно до ч.3. ст. 18 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» орендар зобов'язаний вносити
орендну плату своєчасно і у повному
обсязі.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. (ст. 525 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей термін.

Пунктом 6.2.5 Договору (в редакції зміни
№ 2 до Договору) передбачено, що орендар
зобов'язаний сплачувати орендну плату
за об'єкт оренди у розмірі та термін,
згідно з договором на відповідний
рахунок місцевого бюджету.

Згідно до п. 4.3. Договору встановлено
строки та порядок оплати орендної
плати, згідно до якого орендна плата
сплачується щомісячно до 15 числа.

Отже, суд дійшов висновку, що спірний
об'єкт оренди на момент укладення
Договору був зареєстрований за
позивачем, сторони уклали Договір,
Договір недійсним не визнавався,
сторони встановили розмір та порядок
нарахування орендної плати, позивач не
довів свого права на зміну розміру і
методики нарахування орендної плати, а
тому є правомірним нарахування
відповідачу орендної плати за
користування нежитловим приміщенням
на підставі Договору в розмірі 96604 грн.
49 коп. за період з 01.07.2011 року по 30.09.2014
року, згідно розрахунку, який міститься
в матеріалах справи (а.с. 178).

Враховуючи те, що відповідачем не
подано суду доказів сплати боргу та не
спростовано належним та допустимими
доказами позицію позивача, а
заперечення не відповідають фактичним
обставинам справи про, що було
зазначено вище, то суд дійшов до
висновку про задоволення позовних
вимог в частині стягнення 96604 грн. 49 коп.
боргу.

Також, позивач просить суд стягнути з
відповідача 7804 грн. 05 коп. пені, за
період з 01.04.2014 року по 30.09.2014 року.

Згідно до ст. 230 Господарського кодексу
України у разі невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання до учасника господарських
відносин застосовуються штрафні
санкції, які відповідно до ст. 231
Господарського кодексу України
застосовуються у розмірі
встановленому договором.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» за невиконання зобов'язань за
договором оренди, в тому числі за зміну
або розірвання договору в
односторонньому порядку, сторони
несуть відповідальність, встановлену
законодавчими актами України та
договором.

Згідно п. 4.7 Договору орендна плата,
перерахована несвоєчасно або не в
повному обсязі, підлягає індексації і
стягується до бюджету відповідно до
законодавства з урахуванням пені у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
на дату нарахування пені від суми
заборгованості, за кожний день
прострочення, включаючи день оплати.

Оскільки судом встановлено факт
порушення відповідачем строків
виконання грошового зобов'язання, пеня
встановлена сторонами у Договорі, то
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 7804 грн.
05 коп. пені, за період з 01.04.2014 року по
30.09.2014 року є правомірними,
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Що стосується заперечень відповідача
стосовно того, що прокуратура має право
подавати позовні заяви про захист
інтересів держави з визначенням
позивачем орган місцевого
самоврядування лише у випадку, якщо
захисту підлягають делеговані
повноваження органу виконавчої влади,
однак прокурором не обгрунтовано
такого порушення, а тому суд повинен
залишити позовну заяву без розгляду, то
суд не приймає такі заперечення до
уваги, оскільки:

Конституцією України та Європейською
хартією місцевого самоврядування 1985
року, а саме статтею 7 та 140 Основного
Закону передбачено, що право на
вирішення питань місцевого значення
належить територіальній громаді, та
гарантують, що жителі міст, сіл, селищ
за жодних умов не будуть позбавлені
цього права. На основі вказаних
положень Конституційний Суд України
сформував правову позицію про те, що
територіальна громада може мати власні
інтереси.. Цей міжнародний договір
передбачає, що органи місцевого
самоврядування при вирішенні
відповідної частини суспільних справ є
цілком автономними від держави.

Однак, право на звернення із позовами
визнається як за державними,
комунальними органами, так і за
недержавними організаціями. Однак
недержавні організації можуть
використати це право для захисту лише
тих правовідносин, у яких вони
реалізують делеговані повноваження.
При цьому варто мати на увазі, що такі
повноваження надаються як державою,
так і територіальною громадою. Позов в
інтересах держави прокурор може подати
лише на захист тих повноважень
недержавної організації, які були
передані їй саме державою, а від імені
органів місцевого самоврядування лише
з метою захисту тих їхніх повноважень,
які за своєю природою є державними.

Проте, Закон України «Про місцеве
самоврядування» не містить прямої
вказівки на те, що певне владне
повноваження, закріплене за
відповідною недержавною організацією,
за своєю природою є державним, а
відсутність подібної вказівки при
закріпленні повноважень органів
місцевого самоврядування не дає
можливості розрізняти, які з цих
повноважень є власними, самоврядними, а
які делегованими державою. Крім того,
повноваження, що реалізуються
недержавною організацією у певній
сфері державного управління, слід
вважати державними, якщо в інших сферах
державного управління аналогічні за
змістом повноваження реалізуються
державними органами. Також, якщо певне
повноваження на одному рівні
адміністративного устрою реалізується
органом місцевого самоврядування, а на
інших рівнях, у тому числі і
загальнонаціональному, органами
держави, то перед нами державне
повноваження.

Отже, оскільки можливість участі
прокурора у справі визначається
господарським судом, а не стороною у
справі, заперечення відповідача про
неправомірність звернення прокурора
до суду з даним позовом є
необгрунтованою і судом до уваги не
приймається.

Відповідно до вимог Закону України
«Про судовий збір» та згідно ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір підлягає
стягненню з відповідача в доход
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Українського державного
підприємства поштового зв'язку
«Укрпошта» в особі Сумської дирекції
УДППЗ «Укрпошта» (пл. Привокзальна, 5, м.
Суми, 40003, код 22981300) на користь
Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради (вул.
Садова, 33, м. Суми, 40009, код 33525906) 96604 грн. 49
коп. боргу, 7804 грн. 05 коп. пені.

3. Стягнути з Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» в особі Сумської
дирекції УДППЗ «Укрпошта» (пл.
Привокзальна, 5, м. Суми, 40003, код 22981300) в
доход Державного бюджету України
(рахунок 3002, МФО 837013, ,
отримувач - УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030001)
2088 грн. 17 коп. судового збору.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01.12.2014 року.

Головуючий суддя О.Ю.
Резніченко Суддя
С.В. Заєць Суддя
І.В. Зайцева