ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.
Справа № 908/1499/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова
С.В., суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Стецик Н.В. дов б/н від 08.01.2014
року

відповідача - Дондик Г.П. дов. № 18/08 від
18.08.2014 року.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства "Запорізький облавтодор"
ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України",
м. Запоріжжя (вх. №3198 З/3-10) на рішення
господарського суду Запорізької
області від 11.07.2014 року у справі №908/1499/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Золотий екватор", м.
Луцьк

до Дочірнього підприємства
"Запорізький облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України", м.Запоріжжя

про стягнення 809438,19 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 11.07.2014 року у
справі №908/1499/14 (суддя Дроздова С.С.)
позовні вимоги задоволено. Стягнуто з
Дочірнього підприємства "Запорізький
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Золотий екватор"
727365,37 грн. заборгованості, 57930,17 грн. 3%
річних, 24142,65 грн. втрат від інфляції,
16188,76 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
подав до апеляційного господарського
суду апеляційну скаргу, в якій просить
рішення господарського суду
Запорізької області від 11.07.2014 року у
справі №908/1499/14 скасувати в повному
обсязі та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що судом при
прийнятті оскаржуваного рішення не в
повному обсязі з'ясовані обставини, які
мають значення для справи, невірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права

Позивач через канцелярію Харківського
апеляційного господарського суду
надав відзив на апеляційну скаргу
(вх.10862 від 19.11.2014 року), в якому проти
доводів викладених в апеляційні скарзі
заперечує, вважає, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції прийняте
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права
та всебічним дослідженням обставин
справи, просить рішення залишити без
змін, а апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши в судовому засіданні
представника позивача та відповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, а також правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів встановила
наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
03.06.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Золотий екватор"
(продавець - позивач у справі) та
Дочірнім підприємством "Запорізький
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
(покупець - відповідач у справі) був
укладений генеральний договір
поставки нафтопродуктів за № Д19068,
відповідно до п.1.1 якого, продавець
зобов'язується поставити та передати у
власність покупця нафтопродукти в
кількості та асортименті, що
передбачені в додатках до даного
договору, в подальшому товар, а
покупець зобов'язується прийняти товар
від продавця та оплатити його загальну
вартість на умовах даного договору.
Право власності на товар переходить
від продавця до покупця на умовах,
викладених в п.2.1 даного договору (п.1.4
Договору).

Товар постачається покупцю почастково
(товарними партіями) автомобільним
транспортом на умовах FCA (Інкотермс - 2000)
- завантажено в автомобільний
транспорт покупця з резервуарів
нафтобаз. Товар за даним договором може
постачатися на умовах CPT (Інкотермс - 2000)
- перевезення оплачене за реквізитами
вказаними покупцем, про що
зазначається сторонами в додатках до
даного договору. Датою поставки
вважається дата товарно-транспортної
накладної (п.2.1 Договору).

Завантаження товару (товарної партії)
та видачу відповідних документів на
вантаж продавець здійснює на підставі
пред'явленого покупцем доручення на
отримання товару (партії товару) (п.2.3
Договору).

Відповідно до п.3.1 Договору ціна за
одиницю виміру кількості товару
визначається в рахунках на оплату
товару, наданих продавцем та
підтверджується накладними на відпуск
товару, підписаними уповноваженими
представниками сторін. Загальна сума
даного договору становить суму
вартості усього товару, поставленого
продавцем та прийнятого покупцем
протягом терміну дії даного договору
(п.3.3 Договору).

Розрахунки за товар здійснюється
покупцем протягом 30 банківських днів з
моменту поставки товару, якщо інший
строк (термін) оплати не визначено у
додатках, що є невід'ємними частинами
даного договору. (п.4.2 Договору).

Крім того, у п. 4.3 договору визначається,
що зобов'язання покупця по оплаті
товару вважаються виконаними з моменту
надходження грошових коштів за кожну
окрему партію товару на розрахунковий
рахунок продавця.

За порушення умов даного договору
винна сторона несе відповідальність в
повному обсязі, яка полягає у
відшкодуванні спричинених нею втрат
(збитків) іншій стороні в тому числі не
отриманий прибуток, в порядку,
передбаченому чинним законодавством
України (п.6.1 Договору)

Здійснив аналіз матеріалів справи,
колегія суддів встановила, що в рамках
укладеного між сторонами договору
позивачем поставлено, а відповідачем
отримано у червні та липні 2011 року
товар на загальну суму 727365,37 грн., що
підтверджується копіями видаткових
накладних, які підписаними сторонами
без будь-яких зауважень.

Крім того, на підтвердження здійснення
поставки відповідачу товару за умовами
договору, позивачем надані
товарно-транспортні накладні в
період за червень та липень 2011 року, які
підписані представниками позивача
та відповідача та скріплені печатками
підприємств.

Однак, відповідач в порушення умов
договору зобов'язання щодо повної та
своєчасної оплати товару належним
чином не виконав, вартість
поставленого товару позивачу не
сплатив, внаслідок чого утворилась
заборгованість у сумі 727365,37 грн.

Між тим відповідач не виконав взяті на
себе зобов'язання по оплаті суми
заборгованості, позивач був змушений
звернутися до господарського суду для
відновлення своїх порушених прав і
інтересів.

Господарський суд, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що факт
поставки позивачем та прийняття
відповідачем товару повністю
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, а відповідач, в свою
чергу, в порушення вимог ст. 526, 629 ЦК
України, статті 193 ГК України, за
отриманий товар не розрахувався,
доказів оплати отриманого товару - не
подав.

Колегія суддів апеляційної інстанції
цілком погоджується із висновком суду
першої інстанції, вважає його цілком
правомірним, обґрунтованим та таким, що
базується на належних доказах, які
містяться в матеріалах справи.

З огляду на ст. 509 Цивільного кодексу
України вбачається, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України договір - є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу
України встановлено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Положення ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачають, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Дослідивши умови генерального
договору поставки нафтопродуктів за
№Д19068 від 03.06.2011 року, на підставі якого
виникло грошове зобов'язання між
сторонами, колегія суддів вважає, що
даний договір за своєю правовою
природою є договором поставки та до
якого повинні застосовуватись
положення Цивільного кодексу України,
що регулюють загальні умови виконання
зобов'язання, а також положення глави 54
Цивільного кодексу України, що
регулюють відносини пов'язанні з
купівлею та продажем майна (товару).

За приписами ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно зі ст. 691 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Як встановлено ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

З умов договору вбачається, що сторони
обумовили, що розрахунки за товар
здійснюється покупцем протягом 30
банківських днів з моменту поставки
товару, якщо інший строк (термін) оплати
не визначено у додатках, що є
невід'ємними частинами даного договору
(п.4.2 Договору).

Статтею 610 Цивільного кодексу України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу
України вбачається, що особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 727365,37 грн.
відповідачем суду не надано. Факт
наявності боргу у відповідача перед
позивачем за договором в сумі 727365,37 грн.
належним чином доведений,
документально підтверджений, строк
оплати товару, у відповідності до п. 4.2
договору є таким, що настав.

В матеріалах справи міститься
підписаний уповноваженими
представниками сторін і скріплений
печатками їх підприємств двосторонній
акт звірки взаємних розрахунків за
період січень-липень 2013 року з
вивіреним сальдо на користь позивача в
сумі 727365,37 грн. Вказаний акт звірки
взаєморозрахунків відповідно до вимог
статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
приймається до уваги колегією суддів
не лише в якості доказу проведення
відповідачем певної господарської
операції, а й доказом на підтвердження
наявності поставки позивачем товару за
накладними та боргу у відповідача в
означеній сумі. Дані, що відображені в
даному акті звірки не спростовані
позивачем жодними доказами.

Судова колегія вважає за необхідне
зауважити, що акт звірки бухгалтерів за
своєю правовою природою носить
інформаційний характер та є тільки
документом, по якому бухгалтерії
підприємств звіряють бухгалтерський
облік операцій, а наявність чи
відсутність будь-яких зобов'язань
стороні підтверджується первинними
документами.

Стаття 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити.

Частиною 2 вказаної норми передбачені
обов'язкові реквізити первинних
документів, а саме: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Норми Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» дійсно містять
вимоги щодо обліку господарських
операцій на підставі первинних
документів, а також вимоги до
реквізитів вказаних документів.

Разом з тим, Закон
не містить норм, що вказували б на
юридичну нікчемність таких документів
в наслідок недостовірності відомостей,
їх неточності чи неповноти, а так само
відсутності певних реквізитів в таких
документах.

Відсутність в видаткових накладних
посади особи, що підписала документ, не
позбавляють останні доказової сили на
підтвердження здійснення
господарської операції з поставки
товару за договором та його отримання
відповідачем

Вищим господарським судом України в
інформаційному листі від 17.07.2012 за
№01-06/928/2012 «Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді окремих норм матеріального
права» зазначено, що підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар.

Отже, видаткові накладні, копії яких є в
матеріалах справи, відповідають
вимогам вказаного Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та є первинними
документами та фіксують факт
здійснення господарської операції.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в
оформленні цих накладних не можуть
спростовувати фактичне здійснення
господарської операції.

В силу частини 8 статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" відповідальність
за достовірність даних, відображених в
первинних документах несуть особи, які
склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу
України не містять застережень, які б
звільніли покупця від обов'язку
оплатити отриманий товар у зв'язку з
неналежним оформленням господарських
операцій первинними документами.

До того ж спірні правовідносини у даній
справі пов'язані не здійсненням
бухгалтерського обліку чи складання
фінансової звітності, а з виконання
договірних зобов'язань.

Щодо відсутності в матеріалах справи
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№ 99 від 16.05.1996 року, згідно яких
довіреність на одержання матеріальних
цінностей є первинним документом, що
фіксує рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної фізичної
особи одержати для підприємства
визначені перелік та кількість
цінностей, тобто довіреність не є
документом, що підтверджує факт
господарської операції по передачі чи
прийняттю товару.

Законом України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
визначені правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні та у
статті 1 наведено визначення термінів,
за якою для цілей цього Закону
терміни вживаються у такому значенні:
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

За приписами статті 8 цього Закону,
питання організації бухгалтерського
обліку на підприємстві належать до
компетенції його власника (власників)
або уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.
Відповідальність за організацію
бухгалтерського обліку та
забезпечення фіксування фактів
здійснення всіх господарських
операцій у первинних документах,
збереження оброблених документів,
регістрів і звітності протягом
встановленого терміну, але не менше
трьох років, несе власник (власники) або
уповноважений орган (посадова особа),
який здійснює керівництво
підприємством відповідно до
законодавства та установчих
документів.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Тобто, передача (прийняття)
матеріальних цінностей без
довіреності є порушенням ведення
бухгалтерського обліку і тягне за
собою відповідальність, передбачену
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, але не є достатньою
обставиною, що заперечує факт
передачі/повернення або прийняття
товарів.

Твердження відповідача про те, що строк
оплати за поставлену продукцію не
розпочався в зв'язку з відсутністю
доказів, які б свідчили про передачу
позивачем документів щодо якості на
поставлений товар визначених пунктом
5.3 договору та Інструкції з
контролювання якості нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України від 04.06.2007 року за
№271/121, не береться колегією суддів до
уваги, оскільки договором та діючим
законодавством не передбачена відмова
від оплати товару з підстав надання
документів не в повному обсязі. Крім
того, відповідач прийняв товар без
будь-яких зауважень.

Разом з тим ст. 666 Цивільного кодексу
України якщо продавець не передає
покупцеві приналежності товару та
документи, що стосуються товару та
підлягають переданню разом з товаром
відповідно до договору
купівлі-продажу або актів цивільного
законодавства, покупець має право
встановити розумний строк для їх
передання; якщо приналежності товару
або документи, що стосуються товару,
не передані продавцем у встановлений
строк, покупець має право відмовитися
від договору купівлі-продажу та
повернути товар продавцеві.

Однак, відповідач не встановлював
строку для передання документів, не
відмовлявся від договору. Докази
звернення до позивача з відповідними
письмовими претензіями щодо
відсутності документів, які
підтверджують якість поставленого
товару, або доказів звернення до
позивача з листами щодо повернення
отриманого відповідачем товару в
матеріалах справи відсутні і таких
доказів до суду не надано.

Також, п. 4.2 договору не пов'язує порядок
обчислення строку оплати з моментом
передачі документів, котрі
встановлюють якість поставленого
товару.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 664 Цивільного
кодексу України обов'язок продавця
передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент вручення товару
покупцеві, якщо договором встановлений
обов'язок продавця доставити товар.

Інший момент виконання подавцем
обов'язку передати товар договором не
визначений.

Як встановлено у ч.1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором
або актами цивільного законодавства
не встановлений інший строк оплати
товару.

Враховуючи викладене, твердження
відповідача про відсутність у нього
обов'язку з оплати отриманого товару не
мають належного документального та
матеріального обґрунтування, оскільки
умовами договору та положеннями ст. 692
Цивільного кодексу України чітко
встановлено, що факт поставки товару,
який в даному випадку є доведеним та
підтвердженими підписаними сторонами
видатковими накладними, є підставою
для проведення розрахунків.

У зв'язку з викладеним вбачається, що
судом першої інстанції правомірно
встановлено той факт, що відповідач не
здійснив оплату товару у повному
обсязі, у встановлені договором строки.
Таким чином, факт порушення
відповідачем зобов'язання за договором
підтверджується матеріалами справи, у
зв'язку з чим у позивача є всі правові
підстави вимагати стягнення з
відповідача інфляційних втрат та 3%
річних.

Згідно з вимогами ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Як встановлено у ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір відсотків.

Тобто, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох відсотків річних є способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція.

У застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.1997 року № 62-97р.

Згідно зазначеного листа, а також
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-06/928/2012
від 17.07.2012 року індекс інфляції
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
заборгованості. При цьому сума боргу,
яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Розглядаючи вимоги про стягнення як
інфляційних втрат, так і трьох
відсотків річних, суд попередньої
інстанцій дослідив правильність
проведеного позивачем розрахунку сум
інфляційних втрат та трьох відсотків
та встановив періоди за які вказані
суми повинні нараховуватись, що є
беззаперечним дотриманням судом
першої інстанції вимог ст. 43 ГПК
України щодо всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

Зважаючи на наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що відповідач порушив
свої зобов'язання щодо своєчасної та у
повному обсязі оплати за генеральним
договором поставки нафтопродуктів за
№ Д19068 від 03.06.2011 року, отже стягнення
основного боргу з урахуванням
інфляційних втрат та трьох відсотків
річних є цілком законними та
обґрунтованими вимогами позивача за
порушення відповідачем строків оплати.
За таких обставин у апеляційного суду
не має підстав для скасування
законного і обґрунтованого рішення
суду першої інстанції.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Сторона або прокурор
у разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
43 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
Запорізької області від 11.07.2014 року у
справі №908/1499/14 прийняте при належному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи та у відповідності до норм
матеріального і процесуального права і
відсутні підстави для його скасування,
в зв'язку з чим, апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103,
статтями 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Дочірнього підприємства
"Запорізький облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 11.07.2014 року у
справі №908/1499/14 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 24 листопада 2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Горбачова Л.П.