КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р. Справа№ 910/19187/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Новікова В.О.
(довіреність б/н від 09.01.2014 р.)

від відповідача 1 - Коломієць І.С.
(довіреність б/н від 03.10.2014 р.)

від відповідача 2 - Андрусенко В.А.
(директор згідно наказу №1 від 06.10.2008 р.)

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будмасінвест»

на рішення господарського суду міста
Києва від 20.10.2014 р.

у справі №910/19187/14 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будмасінвест»

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології»

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будмасінвест»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»
про визнання недійсним договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 р. укладеного між ТОВ «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та ТОВ «Парк Девелопмент».

В ході розгляду даної справи в суді
першої інстанції позивачем було подано
заяву про зміну предмету позову, в якій
просить суд визнати недійсним договір
відступлення права вимоги (цесії) від
01.08.2010 р., укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ТСП-Трейд» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології»; визнати недійсним договір
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 р., укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»;
визнати недійсною додаткову угоду №
1/18-02-2 від 18.02.2013 р. до договору про
участь у Фонді фінансування
будівництва № 24 від 29.09.2005 р., укладену
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Мітех».

Судом першої інстанції не прийнято до
уваги заяву про зміну предмету позову,
оскільки остання містить одночасну
зміну предмета та підстав позову, що
суперечить нормам чинного
законодавства України.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.10.2014 р. у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
з порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Представник позивача в судовому
засіданні повністю підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі, просив
її задовольнити, рішення скасувати,
позов задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, рішення залишити без
змін.

Представник відповідача 2 в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, рішення залишити без
змін.

Через відділ інформаційного
забезпечення суду представником
позивача була подана заява про
зупинення провадження у справі до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи.

Колегія суддів, вислухавши думку
представників сторін, вважає за
необхідне відмовити у задоволенні
вказаного клопотання у зв'язку з тим, що
відповідачем не доведено та
необґрунтовано неможливість розгляду
даної справи без вирішення
господарським судом міста Києва справи
№910/21762/14 та їх взаємопов'язаність.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, апеляційний господарський суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказав на те, що Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» не набуло право власності
на майнові права на нежитлові
приміщення, які воно передало
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»
за договором відступлення права вимоги
(цесії) від 20.08.2010 р., оскільки
розпоряджатися майном може лише його
власник.

20.08.2010 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» (цедент) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Парк
Девелопмент» (цесіонарій) укладено
договір відступлення права вимоги
(цесії), відповідно до умов якого цедент
відступив цесіонарієві, а цесіонарій
набуває право вимоги на нежитлові
приміщення, визначені у додатку до
цього договору, які належать цеденту
згідно з договором відступлення права
вимоги (цесії) від 01.08.2010 р., на підставі
договору відступлення права вимоги
(цесії) № 2/04/09 від 02.04.2009 р., на підставі
договору про участь у фонді
фінансування будівництва № 24 від 29.09.2005
р.

Відповідно до додатку № 1 до договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 р., об'єктом інвестування є
нежитлові приміщення, загальною площею
399,79 кв.м., які розташовані на 2 поверсі
секції В за адресою: м. Київ,
Дніпровський район, вул. Ованеса
Туманяна, буд. 15-А.

Згідно додатку 2 до договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 р., об'єктом інвестування є
нежитлові приміщення, загальною площею
158,21 кв.м., що розташовані на 1 поверсі
секції В, за адресою: м. Київ,
Дніпровський район, вул. Ованеса
Туманяна, буд. 15-А.

Відповідно до п. 4 договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 р., право вимоги, що відступається
цесіонарієві, засвідчується
наступними документами: договір про
участь у Фонді фінансування
будівництва № 24 від 29.09.2005 р.; свідоцтво
про участь у фонді фінансування
будівництва № 24 від 15.05.2007 р.; договір
відступлення права вимоги (цесії) №
2/04/09 від 02.04.2009 р.; договір відступлення
права вимоги (цесії) від 01.08.2010 р.

Згідно п. 5 договору відступлення права
вимоги (цесії) від 20.08.2010 р., за передання
права вимоги по цьому договору
цесіонарій сплачує цеденту грошові
кошти у сумі 1812920 грн. 00 коп., без ПДВ.

Звертаючись з даним позовом до суду,
позивач вказав на те, що Товариство з
обмеженою відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» не набуло права власності
на майнові права на нежитлові
приміщення, які він передав Товариству
з обмеженою відповідальністю «Парк
Девелопмент» на підставі договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 р., оскільки розпоряджатися
майном може лише його власник, тоді як
відповідач 1 не мав право власності на
вказане майно, що суперечить
положенням ст. ст. 317, 319 ЦК України та є
підставою для визнання оспорюваного
договору недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В силу норм ст. 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено,
що одним із способів захисту
цивільного права може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зазначено, що правочин
може бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої-третьої,
п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України «Про приватизацію
державного майна», частини другої
статті 20 Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)»,
частини другої статті 15 Закону України
«Про оренду землі», статті 12 Закону
України «Про іпотеку», частини другої
статті 29 Закону України «Про
страхування», статті 78 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
статті 71 Закону України «Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатись до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГК України передбачено, що
кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
викладені вище норми чинного
законодавства, необхідною умовою
застосування судом певного способу
захисту є наявність, доведена
належними у розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України доказами, певного
суб'єктивного права (інтересу) у
позивача та порушення (невизнання або
оспорювання) цього права (інтересу) з
боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України
№18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
«права», яке треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному
рішенні зазначає, що види і зміст
охоронюваних законом інтересів, що
перебувають у логічно-смисловому
зв'язку з поняттям «права» як правило
не визначаються у статтях закону, а
тому фактично є правоохоронюваними.
Охоронюваний законом інтерес
перебуває під захистом не тільки
закону, а й об'єктивного права в цілому,
що панує у суспільстві, зокрема,
справедливості, оскільки інтерес у
вузькому розумінні зумовлюється
загальним змістом такого права та є
його складовою.

Як встановлено господарським судом,
позивач безпосередньо не є стороною чи
зобов'язаною особою за договором
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 р., з огляду на що у відповідності
до положень ст.ст. 11, 509 ЦК України та
ст.ст. 173, 174 ГК України, які визначають
угоду як підставу для виникнення у її
сторін кореспондуючих прав та
обов'язків, спірний договір
безпосередньо не впливає на права та
обов'язки позивача.

Таким чином, звертаючись з позовом до
суду за захистом порушеного права,
позивач має обрати спосіб захисту, який
узгоджується з двома критеріями, а саме
має відповідати змісту права, що
порушене й здатний таке право
відновити, а також має бути
передбачений приписами ст. 16 ЦК
України, ст. 20 ГК України, або ж
визначений іншим законом чи укладеним
між сторонами договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що договір відступлення
права вимоги (цесії) від 20.08.2010 р. є
недійсним з огляду на недійсність
договору, на підставі якого він був
укладений, а саме, договору
відступлення права вимоги (цесії) від
01.08.2010 р., укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ТСП-Трейд» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології», та у зв'язку з чим
наступний правочин - додаткова угода №
1/18-02-2 від 18.02.2013 р. до договору про
участь у Фонді фінансування
будівництва № 24 від 29.09.2005 р., укладена
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Мітех», є також недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Однак, позивачем не було надано
належних та допустимих доказів в
обґрунтування своїх позовних вимог,
зокрема, не доведено відсутності у
відповідача 1 майнових прав, які були
передані за оспорюваним договором
відповідачу 2, в тому числі не надано
будь-яких судових рішень щодо визнання
недійсними договорів, на підставі яких
був укладений оспорюваний правочин.

Крім того, відповідно до п. 2.15 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
міста Києва № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
наслідки недійсності правочину
підлягають застосуванню лише стосовно
сторін даного правочину, тому на особу,
яка не брала участі в правочині, не може
бути покладено обов'язок повернення
майна за цим правочином. У зв'язку з цим
не підлягають задоволенню позови
власників (володільців) майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження майна, які
були вчинені після правочину,
визнаного недійсним. У відповідних
випадках майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, позовів відповідно до
статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України,
зокрема, від добросовісного набувача -
з підстав, передбачених частиною
першою статті 388 ЦК України. При цьому
необхідно мати на увазі, що
добросовісність набувача майна в силу
частини п'ятої статті 12 названого
Кодексу презюмується.

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову до
чергового добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216
Цивільного кодексу України. Норма ч. 1
ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного суду України у
справі № 6-95цс13 від 18.09.2013 р.

У відзиві на позовну заяву відповідач 2
заявив про застосування строків
позовної давності, зважаючи на те, що
спірний договір було укладено 20.08.2010 р.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
визначено, що частиною третьою статті
267 ЦК України передбачена можливість
застосування позовної давності, у тому
числі й спеціальної, лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
визначено, що за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З огляду на те, що Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Будмасінвест» не доведено належними
та допустимими доказами факту
порушення свого права чи законного
інтересу з боку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»,
то колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відсутність підстав для
задоволення заяви відповідача 2 про
застосування позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної
норми, належним чином апеляційну
скаргу не обґрунтовано, доказів та
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції апеляційному суду не
наведено.

З огляду на викладене, посилання
скаржника на порушення норм
процесуального права та неправильного
застосування норм матеріального права,
не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні. Крім того, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновку місцевого господарського
суду та не підтверджуються наявними
матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
20.10.2014 р. у даній справі є таким, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.
105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будмасінвест» залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 20.10.2014 р. у справі №910/19187/14
залишити без змін.

Справу №910/19187/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун