м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Пирятинський
делікатес"до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Еліт"простягнення 1 831 236,60 грн.
Суддя Літвінова
Представники сторін:
від позивача: Шимко О.Є. - представник
від відповідача: не з'явились.
У судовому засіданні 02.12.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пирятинський
делікатес" Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Еліт"
про стягнення 1 831 236,60 грн. за договором
поставки №ПД 1-25/11/2011 від 25.11.2011.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.10.2014 порушено провадження у
справі №910/20923/14, розгляд справи
призначений на 20.10.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.10.2014, в порядку статті 77 ГПК
України, розгляд справи відкладений на
10.11.2014.

Ухвалою від 10.11.2014, відповідно до ст. 77
ГПК України, відкладено розгляд справи
на 01.12.2014.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти заявлених позовних
вимог з тих підстав, що видаткові
накладні складені не у відповідності
до чинного законодавства, відсутністю
торо-транспортних накладних.
Відповідач зазначив про відсутність у
нього товаро-транспортних накладних на
підтвердження поставки товару за даним
Договором та супровідних документів на
підтвердження кості товару.

Щодо нарахування штрафних санкцій,
відповідач вважає їх надмірно
великими, та такими, що не відповідають
передбаченим п.6 ч.1 ст.3 ЦК України
принципам справедливості,
добросовісності та розумності.

Суд розглянув заяву позивача в порядку
ст. 66, 67 ГПК України та дійшов
наступного висновку.

Нормами статті 66 ГПК України
передбачено право господарського суду
за заявою сторони, прокурора чи його
заступника, який подав позов, або з
своєї власної ініціативи вжити,
передбачених статтею 67 цього Кодексу,
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи
забезпечення позову, якими
безпосередньо є: накладання арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороно відповідачеві
вчиняти певні дії; забороно іншим
особам вчиняти дії, що стосуються
предмета спору; зупинення стягнення на
підставі виконавчого документа або
іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку;
зупинення продажу арештованого майна,
якщо подано позов про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 16
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову", у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу. З огляду на
зазначене, враховуючи, що позивачем
належними та допустимими доказами не
доведено обставини, наведені у заяві
про забезпечення позову, суд не вбачає
підстав для вжиття заходів
забезпечення позову, а тому заява
позивача є такою, що не підлягає
задоволенню.

Враховуючи те, що не з'явлення
представника відповідача не
перешкоджає розгляду справи по суті, а
матеріали справи є достатніми для
вирішення спору в даному судовому
засіданні, відповідач не скористався
своїм процесуальним правом на
направлення представника для участі в
судове засідання, суд вважає за можливе
розглянути позов у відсутності
представника відповідача, за наявними
у справі матеріалами згідно з вимогами
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 01.12.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд міста
Києва,-

В С Т А Н О В И В:

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

25.11.2011 між позивачем (виробник за
договором) та відповідачем (дилер за
договором) укладений договір №1-25/11/11
(дилерський договір, діла -Договір), за
умовами якого, виробник зобов'язується
виробити та поставити товар у
власність дилера, а дилер - приймати та
своєчасно оплачувати товар на умовах
даного Договору.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору, дилер
зобов'язався купляти у виробника
товари в обсязі не менше ніж
передбачено цим Договором окремими
партіями і здійснювати його продаж від
свого імені і за свій рахунок у
відповідності до умов даного договору
і в запланованих об'ємах сторонами.

Загальна вартість поставленого товару
формується з накладних (п. 3.2).

Відповідно до п. 3.4 Договору, розрахунки
за поставлений товар здійснюється
наступним чином: 50% - на протязі 40
банківських днів з дня поставки. Оплата
неоплаченої частини за поставлений
товар проводиться по формулі: S=(H+П)/2, де
S - об'єм товару, що підлягає оплаті на
протязі 40 банківських днів з моменту
поставки, H - поставлений товар за
наступні 40 банківських днів після
попередньої поставки, П - поставлений
товар за наступні 40 банківських днів
після попередньої поставки.

Додатковою угодою від 01.11.2012 до
Договору, сторони погодили змінити п.
3.4.та п. 11.1 Договору в наступних
редакціях:

"3.4 Оплата загальної вартості партії
товару здійснюється шляхом
перерахування на рахунок виробника,
який вказаний п. 12 Договору, суми
грошових коштів в розмірі визначеному
в рахунку-фактурі , виставленому
виробником з відстрочкою платежу 52
календарних дня з моменту поставки.
Оплата товару в розрізі видаткових
документів проводиться по методу FIFO,
тобто перша проводиться оплата за
поставлений товар першим."

"11.1. Даний договір вступає в силу з
моменту його укладення та діє до 31.12.2013,
але в будь-якому випадку до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за Договором."

Додатковим договором від 03.12.2012 до
договору, сторони погодили, що п. 7.6, 7.7
викласти у наступній редакції:

"7.6. Заборгованість дилера перед
виробником на 30.11.2012 складає 3 000 000, 00
грн. Дилер зобов'язався оплатити
вказану заборгованість до 01.02.2013.

7.7. З 30.11.2012 до дати оплати (погашення)
заборгованості, сума яка вказана в п. 7.6
даного Договору, дилер сплачує
неустойку в розмірі 28% річних від суми
заборгованості, яка розраховується
кожний день. При цьому неустойка
оплачується в останній календарний
день кожного місяця, на протязі якого
існувало чи існує заборгованість або
її частина, суми вказаної в п. 7.6
Договору.

7.7.1. Штрафні санкції передбачені даним
договором, крім неустойки згідно п. 7.7
Договору, не нараховуються на суму
заборгованості вказану в п.7.6 Договору,
при умові виконання дилером норм п. 7.6
даного Договору, а саме: дилер
зобов'язується сплатити суму
заборгованості п. 7.6 Договору до 01.02.2013 і
не мати перед виробником іншої
заборгованості, строк оплати якої
настав згідно умов Договору, в іншому
випадку з 02.02.2013 дилер сплачує
виробнику неустойку в розмірі
передбаченому п. 7.7, а також пеню в
розмірі 0,1 % за кожний день від суми
заборгованості.

Відповідно до п. 2.2.2 Договору, дилер
зобов'язаний прийняти товар по
довіреності та накладній за кожну
партію товару та сплатити вартість
кожної партії товару, згідно п. 2.2.3
Договору.

Позивач вказує у позовній заяві, що за
період з 25.11.2011 по 23.09.2013 (включно) було
здійснено поставку товару відповідачу
за Договором на суму 24 847 910,23 грн., що
підтверджується видатковими
накладними, які були підписані з боку
відповідача.

Разом з тим, позивач повідомив суду, що
за період з 25.11.2011 по 09.01.2014 відповідач
повернув позивачу продукцію на
загальну суму 913 353,39 грн., що
підтверджується видатковими
накладними на повернення продукції.

З урахуванням часткових проплат
проведених відповідачем, станом на
01.09.2014 відповідач має непогашену
заборгованість перед позивачем у
розмірі 1 500 013,31 грн., що стало підставою
для звернення з даним позовом та
нарахування пені, штрафу.

Відповідач проти позову заперечує, з
тих підстав, що видаткові накладні,
якими позивач підтверджує свої позовні
вимоги не відповідають вимогам чинного
законодавства, що на думку відповідача,
свідчить про відсутність поставок за
такими накладними. Крім того,
відповідач зазначає про відсутність у
нього товарно - транспортних накладних
та супровідних документів щодо якості
на поставлений товар, що також, на думку
відповідача, свідчить про відсутність
поставки. Також, відповідач вказує, що
розмір штрафних санкцій нарахованих
позивачем є надмірно великим та таким,
що не відповідає передбаченим п.6 ч.1 ст.3
ЦК України принципам справедливості,
добросовісності та розумності.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, господарський суд
вважає позовні вимоги такими, що
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України
зазначено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 665 ЦК України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець)передає або зобов'язується
передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) сплатити за
нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач за період з 28.11.2011 по 23.09.2013
здійснив поставку товару відповідачу
згідно видаткових накладних, які
долучені до матеріалів справи у
кількості 32 шт. за 2011 рік, 403 шт. за 2012
рік, 197 шт. за 2013 рік, на загальну суму 24
847 910,23 грн.

На підтвердження зазначеного позивач
надав суду вказані видаткові накладні,
а також товарно-транспортні накладні,
на яких міститься підпис представника
відповідача, який прийняв продукцію та
штамп (печатку) відповідача, із
зазначенням найменування відповідача,
його коду.

Позивачем умови договору виконані в
повному обсязі, у відповідності до
вимог чинного законодавства та умов
договору.

В період з 25.11.2011 по 31.12.2011 позивачем на
користь відповідача здійснено
поставку товару за договором на суму 1
472 901,30 грн.

На виконання умов Договору відповідач
перерахував позивачу 35,10 грн. шляхом
повернення товару.

Тобто станом на 01.01.2012 заборгованість
відповідача склала 1 472 866,20 грн.

В період з 01.01.2012 по 31.12.2012 позивач
здійснив поставку товару за договором
на користь відповідача на суму 14 299 467,60
грн., відповідачем відшкодовано оплату
цього товару на суму 8 521 761, 93 грн.

Таким чином станом на 01.01.2013
дебіторська заборгованість
відповідача склала 7 250 571, 87 грн.

В період з 01.01.2013 по 30.09.2013 позивачем за
Договором на користь відповідача
поставлено товар на суму 9 075 541, 33 грн., з
яких відповідачем оплачено - 13 990 247,58
грн.

Тобто дебіторська заборгованість
відповідача перед позивачем станом на
01.10.2013 склала 2 335 865, 62 грн., що також
підтверджено актом звірки
взаєморозрахунків за вересень 2013 року,
який підписаний позивачем та
відповідачем.

Позивач пояснив суду, що враховуючи
значну заборгованість відповідача
перед позивачем за Договором, останній
припинив поставку товару до повного її
погашення.

В подальшому, на виконання умов
Договору та з метою погашення
заборгованості відповідач перерахував
на користь позивача кошти у розмірі 687
402,04 грн.

Тобто заборгованість станом на 01.01.2014 у
відповідача склала 1 648 463, 58 грн.

Також матеріали справи підтверджують,
що за період з 01.01.2014 по 11.08.2014
відповідачем шляхом повернення товару
відшкодовано позивачу 148 450,27 грн., що
підтверджується видатковими
накладними від 09.01.2014, які долучені до
матеріалів справи.

Після 09.01.2014 відповідачем не сплачено
позивачу за поставлений товар згідно
видаткових накладних: від 02.08.2013, від
05.08.2013, від 07.08.2013, від 08.08.2013, від 09.08.2013,
від 12.08.2013, від 13.08.2013, від 14.08.2013, від
15.08.2013, від 19.08.2013, від 20.08.2013, від 21.08.2013,
від 22.08.2013, від 23.08.2013, від 27.08.2013, від
28.08.2013,, від 29.08.2013, від 30.08.2013, від 02.09.2013,
від 04.09.2013, від 06.09.2013, від 09.09.2013, від
10.09.2013, від 11.09.2013, від 12.09.2013, від 13.09.2013,
від 16.09.2013, від 17.09.2013, від 19.09.2013, від
20.09.2013, від 23.09.2013.

Враховуючи все вищенаведене, станом на
01.09.2014 відповідач має непогашені
грошові зобов'язання перед позивачем
на підставі Договору за поставлений
товар - 1 500 013, 31 грн.

В матеріалах справи також міститься
акт звірки взаєморозрахунків станом на
31.01.2014, відповідно до якого
заборгованість відповідача становить 1
500 013, 09 грн., який підписаний та
скріплений печатками сторін Договору.

Відповідачем, в свою чергу, жодних
претензій у строки визначені
договором, щодо невідповідності
поставки умовам договору не заявлялось
та доказів іншого суду не надано;
доказів оплати поставленої по
видатковим накладним продукції в
повному обсязі в матеріали справи не
надано, факт отримання такої продукції
заперечується, з підстав відсутності в
накладних прізвищ осіб, що приймали
товар від імені відповідача, які
передали товар, відсутні реквізити
довіреностей за якою отримували
товару.

При цьому, судом встановлено, що при
укладанні договору відповідач,
підписанням договору, гарантував,
прийняття товару по довіреності та
накладній на кожну партію товару,
згідно п. 2.2.2 Договору.

Враховуючи відповідні положення
договору та факт часткової оплати
відповідачем отриманого товару, а
також факт повернення частини товару,
суд дійшов висновку, що твердження
відповідача стосовно відсутності
факту поставки товару спростовані
матеріалами справи.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 1 500 013,31 грн.
відповідачем суду не надано. Факт
наявності боргу у відповідача перед
позивачем за договором в сумі 1 500 013,31
грн. належним чином доведений,
документально підтверджений, строк
оплати товару, у відповідності до п.3.4
договору є таким, що настав.

Доводи відповідача щодо того, що
поставка товару не підтверджена,
оскільки видаткові накладні не містять
змісту господарської операції, прізвищ
осіб, які передали та прийняли
продукцію та реквізитів довіреності за
якою особи отримали продукцію
відхиляються судом, оскільки судом
встановлено часткове виконання
відповідачем його зобов'язань по
оплаті поставленого товару та часткове
повернення поставленого товару, що
свідчить про прийняття ним
поставленого товару.

Крім того суд зазначає, що згідно листа
Міністерства фінансів України від
29.08.2005 № 31-04200-30/23-7454/6784 довіреність на
отримання цінностей, яка відповідно до
пункту 8 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№ 99 від 16.05.1996, видається на строк не
більше 10 днів і є первинним документом,
що фіксує рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної фізичної
особи одержати для підприємства
визначені перелік та кількість
цінностей. Отже, довіреність не є
документом, що підтверджує факт
здійснення господарської операції -
передачі товару.

Відпуск матеріальних цінностей без
довіреності може свідчити про
порушення ведення бухгалтерського
обліку і тягнути за собою
відповідальність, передбачену
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, але не може
спростувати факт передачі (поставки)
товарів. Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
господарського суду від 29.10.2009 у справі
№ 31/178.

Отже, позовні вимоги в частині
стягнення основного боргу у розмірі 1 500
013,31 грн. є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Позивачем, також, заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 191 846,67 грн. пені
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ за кожний день прострочки,
відповідно до п.7.4. договору за період
прострочення з 16.09.2013 по 27.04.2014,
розрахованої по кожній накладній
окремо.

У відповідності до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Відповідно до п. 7.4 Договору, у випадку
прострочення оплати товару згідно п. 3.4
Договору, дилер сплачує виробнику пеню
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ України, діючої на території
України.

Згідно п. 7.4.1 Договору, у випадку
прострочення оплати за товар більш ніж
35 банківських днів дилер сплачує
виробнику також штраф у розмірі 15% від
суми заборгованості.

Матеріали справи свідчать та
встановлено судом, що відповідач
порушив вимоги п. 3.4 Договору по
видатковим накладним, в тому числі
більш ніж 35 банківських днів після
закінчення строку оплати, у зв'язку з
чим позивачем правомірно нараховано
пеню та штраф.

При здійсненні перерахунку пені, суд
взяв до уваги наступні положення
чинного законодавства.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Строк, що визначений місяцями, спливає
у відповідне число останнього місяця
строку. Якщо останній день строку
припадає на вихідний, святковий або
інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день (ст. 254 ЦК
України).

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума пені в розмірі
135 919,43 грн.

У відповідності до ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

У відповідності до ч. 4 ст. 231 ГК України,
у разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

Позивач здійснив розрахунок штрафу як
відсотки річних, що є не вірним,
оскільки п. 7.4.1 Договору (на підставі
якого позивач заявив до стягнення
штраф), визначено, що штраф у розмірі 15 %
від суми простроченої заборгованості.

Таким чином, суд здійснив перерахунок
штрафу, з урахуванням п. 7.4.1 Договору та
від суми заборгованості, яка
прострочена більш як на 35 банківських
днів, за результатами якого, дійшов
висновку про задоволення суми штрафу
заявленої позивачем до стягнення - 139
376,62 грн., враховуючи положення п. 2 ч. 1
ст. 83 ГПК України та відсутність
клопотання заінтересованої сторони.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню частково (сума основного
боргу - 1 500 013,31 грн., пеня - 135 919,43 грн.,
штраф - 139 376, 62 грн.).

Відповідно до вимог статті 34 ГПК
України господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи.

Втім ніякі докази не мають для суду
заздалегідь встановленої сили і
оцінюються судом в розумінні вимог
статті 43 ГПК України за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

У зв'язку із частковим задоволенням
позову, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Еліт"
(01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 115-А,
код 34965659) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Пирятинський делікатес" (37050,
Полтавська обл., Пирятинський район, с.
Дейманівка, вул.Наглого Марка, 46, код
36313601) суму основного боргу - 1 500 013,31 грн.
(один мільйон п'ятсот тисяч тринадцять
гривень 31 коп.), пеню - 135 919,43 грн. (сто
тридцять п'ять тисяч дев'ятсот
дев'ятнадцять гривень 43 коп.), штраф - 139
376, 62 грн. (сто тридцять дев»ять тисяч
триста сімдесят шість гривень 62 коп.) та
35 506,18 грн. (тридцять п'ять тисяч п'ятсот
шість гривень 18 коп.) судового збору.

3.В іншій частині позовних вимог
відмовити.

4.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

5.Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 08.12.2014.

Суддя

М.Є. Літвінова