ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.12.2014 Справа № 920/1710/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТОРГОВЕЛЬНО-

ФІНАНСОВА ГРУПА "ПРАЙД",
м. Київ,

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне

науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе", м. Суми,

про стягнення 11 877 грн. 32 коп.

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: не прибув

При секретарі судового засідання
Куриленко О.В.

Суть спору: позивач просить суд
стягнути з відповідача 11 877 грн. 32 коп.
заборгованості, з яких: 11 000 грн. 00
коп. основного боргу, відповідно до
укладеного між сторонами договору №
3/1200476 від 10.12.2012 р., 696 грн. 50 коп. пені, 180
грн. 82 коп. 3% річних, а також судові
витрати, пов'язані з розглядом справи.

Представник позивача 18.11.2014 р. на
виконання вимог ухвали суду від 10.10.2014
р. надав для огляду оригінали
документів, які судом були оглянуті.
Окрім цього, надав уточнення до
позовної заяви та копію специфікації №
3 до договору № 3/1200476 від 10.12.2012 р.

Представник відповідача 18.11.2014 р. в
судове засідання не прибув, проте
надіслав клопотання, в якому просить
суд відкласти розгляд справи.

В дане судове засідання представник
відповідача не прибув, письмового
відзиву на позовну заяву не подав,
правом подати заперечення проти вимог
позивача або докази сплати суми
заборгованості відповідач не
скористався, повноважного
представника в судове засідання не
направив, про час і місце судового
розгляду був повідомлений належним
чином.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64
Господарського процесуального кодексу
України.

З метою дотримання прав сторін щодо
викладення своєї позиції у письмовому
вигляді щодо позовних вимог, судом було
відкладено розгляд справи з 18.11.2014 р. по
02.12.2014 р. Враховуючи достатність часу,
наданого сторонам для підготовки до
судових засідань в даній справі та для
подання витребуваних судом документів,
приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
упродовж розумного строку та
встановлений ст. 69 господарського
процесуального кодексу України строк
розгляду справи, суд вважає, що
сторонам створені всі належні умови та
є підстави для розгляду справи по суті
за наявними матеріалами вівдповідно до
вимог ст. 75 ГПК Ураїни.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив:

Між позивачем та відповідачем 10.12.2012 р.
був укладений договір № 3/1200476, за
умовами п. 1.1 якого позивач
зобов'язується передати відповідачу
товар, а відповідач зобов'язується
прийняти та оплатити товар в порядку,
передбаченому договором.

Пунктом 2.3 Договору передбачена
передплата в розмірі 20% від вартості
товару та 80% оплата вартості товару
протягом 20 днів з моменту поставки.

Позивач в позовній заяві зазначає, що
виконуючи свої зобов'язання за
договором, 25.02.2014 р. передав, а
відповідач прийняв товар на суму 13929,97
грн., що підтверджується видатковою
накладною № 1312, на якій міститься
підпис уповноваженого представника
відповідача, копія якої знаходиться в
матеріалах справи (а.с. 13).

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і
відповідно до умов договору. Не
виконуючи належним чином свої
зобов'язання, відповідач порушив
вимоги ст. 526 ЦК України - допустив
прострочення грошового зобов'язання.

Відповідно до положень чинного
законодавства, а саме: ч. 1 ст. 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

З наведеною нормою кореспондується і ч.
1 ст. 173 Господарського кодексу України,
згідно із якою господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що
відповідач 19.02.2014 р. оплатив позивачу
передплатою 2929,97 грн., тобто частину
вартості товару.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем за
отриманий та неоплачений товар за
видатковою накладною складає 11000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач 29.07.2014 р. з метою до судового
врегулювання спору звернувся до
відповідача з вимогою сплати
заборгованість, проте відповідач
відповіді на претензію не надав, за
отриманий товар не розрахувався.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідачем не подано аргументованих
заперечень проти вимог позивача, тому
позовні вимоги щодо стягнення 11 000 грн.
00 коп. основного боргу суд вважає
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню на підставі ст.
268 Господарського кодексу України, ст.
ст. 526, 610 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог щодо
стягнення з відповідача пені позивач
зазначає, що відповідачем в порушення
умов договору не було проведено
розрахунків за поставлений товар.

Відповідно до частини 1 статті 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання, зокрема, може
забезпечуватися неустойкою.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Приписами статті 230 Господарського
кодексу України визначено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, не виконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно п. 6.3 вищевказаного договору у
випадку порушення строку оплати
товару, відповідач має сплатити
позивачу пеню в розмірі 0,1% від суми
заборгованості, але не більше 5% ціни
товару.

Тому, позивачем заявлені вимоги по
стягненню пені в розмірі 696 грн. 50 коп.
за 200 днів прострочення грошового
зобов'язання, починаючи з 17.03.2014 р.

Господарський суд не може погодитись з
розміром нарахування пені, оскільки
позивачем здійснено розрахунок пені
без врахування вимог ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України та
невірно визначено день, з якого
починається розрахунок суми пені. Тому,
суд здійснює самостійно розрахунок
пені, не виходячи при цьому за межі
визначеного позивачем періоду часу,
протягом якого, на думку позивача, мало
місце невиконання такого зобов'язання,
та зазначеного позивачем до стягнення
розміру пені.

Зазначене відповідає правовій позиції,
викладеній в п. 1.7 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14, в якому зазначено, що
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Пунктом 1.9 цієї
постанови передбачено, що день
фактичної сплати суми заборгованості
не включається в період часу, за який
здійснюється стягнення інфляційних
нарахувань та пені. Якщо у договорі
виконання грошового зобов'язання
визначається до настання певного
терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року
(частина друга статті 252 ЦК України), то
останнім днем виконання такого
зобов'язання вважається день, що
передує цьому терміну (в даному
прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас
коли у тексті договору виконання
грошового зобов'язання визначено "по 1
серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня
2014 року", то останнім днем виконання
такого зобов'язання буде 1 серпня 2014
року, а в п. 1.12 зазначено, що з огляду на
вимоги частини першої статті 47 і статті
43 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд має
з'ясувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
ґрунтується. У разі якщо відповідний
розрахунок позивачем здійснено
неправильно, то господарський суд з
урахуванням конкретних обставин
справи самостійно визначає суми пені
та інших нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу, протягом якого,
на думку позивача, мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних пені та інших
нарахувань.

Суд вважає за необхідне застосувати у
даному випадку приписи ст. 611 ЦК України
та ст. 230 ГК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 Господарського
Кодексу України встановлює, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" №
2921-ІІІ від 10.01.2002 р., розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Так, згідно видаткової накладної № 1312
від 25.02.2014 р. товар отримано 25.02.2014 р.
Згідно п. 2.3 Договору, оплата 80% від
вартості товару здійснюється на
банківський рахунок постачальника
протягом 20 днів з дати поставки товару,
тобто відповідач є таким, що прострочив
виконання відповідного грошового
зобов'язання з 18.03.2014 р. При цьому
період, за який може бути нарахована
пеня не може перевищувати шести
місяців та подвійної облікової ставки
Національного банку України. Однак,
нарахована за таких умов пеня
перевищує 5% суми поставки, а тому
відповідно до вимог п. 6.3. Договору пеня
стягується саме в такому розмірі, як
зазначено позивачем - 696 грн. 50 коп.

Розрахунок здійснений судом за
допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3
Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА»,
ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2014.

Крім того, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань по вищевказаному
договору позивач просить стягнути з
відповідача 180 грн. 82 коп. 3% річних.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимоги кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд
зазначає, що позовні вимоги стосовно
стягнення 3% річних є обґрунтованими та
підлягають задоволенню на підставі ст.
625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони, також
якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї державне мито
незалежно від результатів вирішення
спору. Враховуючи, що відповідач
порушив умови договірних зобов'язань, з
нього на користь позивача підлягають
стягненню 1 827 грн. 00 коп. в рахунок
відшкодування витрат останнього зі
сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 509, 526-527, 536, 610, 611, 623, 625 Цивільного
кодексу України, ст. 173, 193, 268
Господарського кодексу України, ст. ст.
22, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" (40004, м. Суми,
вул. Горького, 58, код 05747991) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТОРГОВЕЛЬНО-
ФІНАНСОВА ГРУПА "ПРАЙД" (02660, м. Київ, вул.
Крайня, 1, код 33298041) 11 000 грн. 00 коп.
основного боргу, 696 грн. 50 коп. пені; 180
грн. 82 коп. 3% річних, 1 827 грн. 00 коп.
відшкодування витрат зі сплати
судового збору.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 04.12.2014 р.

СУДДЯ
Ю..А. ДЖЕПА