КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р. Справа№ 910/19611/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

за участю представників:

від позивача: Овдієнко А.М. -
представник

від відповідача: Кузовлев Р.В. -
представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Софоклеус і
партнери консалтінг» на рішення
Господарського суду міста Києва від
27.10.2014 року по справі № 910/19611/14 ( суддя:
Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Софоклеус і
партнери консалтінг»

до Публічного акціонерного товариства
«Неос Банк»

про стягнення 62 418,71 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Софоклеус і
партнери консалтинг» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Неос Банк» про стягнення 62
418,71 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 27.10.2014 року у справі № 910/19611/14
в задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Софоклеус і
партнери консалтинг» відмовлено в
повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду першої інстанції, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Софоклеус
і партнери консалтинг» звернулось до
Київського апеляційного
Господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 27.10.2014 року у справі № 910/19611/14
та прийняти нове рішення по справі,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення є необґрунтованим,
та винесеним з порушенням норм
матеріального права та таким, що
містить невідповідність висновків,
викладених у рішенні обставинам
справи, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.11.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 03.12.2014.

Представник відповідача письмового
відзиву на апеляційну скаргу не надав,
однак у судовому засіданні проти її
доводів заперечував, вважаючи її
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню, а рішення суду є законним,
обґрунтованим та таким, що підлягає
залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи
та проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

18.11.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Софоклеус і
Партнери Консалтінг» (позивач) та
Публічним акціонерним товариством
«Банк Кіпру», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство «Неос
Банк» (відповідач), було укладено
Договір № 1106 про надання юридичних
послуг щодо захисту інтересів
відповідача в справі про повернення
заборгованості, яка виникла внаслідок
невиконання умов кредитного договору
№ 002-55/2008 від 10.06.2008 р., який його було
укладено між відповідачем та третьою
особою, а саме паном Візняк Едуардом
Михайловичем (надалі - Договір-1).

18.11.2011 року між позивачем та
відповідачем було укладено Договір №
1107 про надання юридичних послуг
стосовно захисту інтересів
відповідача в справі про повернення
заборгованості, яка виникла внаслідок
невиконання умов кредитного договору
№ 02-4/2009 від 22.05.2009 р., що його було
укладено між відповідачем та третьою
особою, а саме фізичною особою Король
Миколою Васильовичем (надалі -
Договір-2).

Предметом Договору-1 та Договору-2
(надалі разом - Договори) є платні
юридичні послуги, що надаються
позивачем відповідачу, на умовах
наведених у вказаних договорах.

За умовами п. 1.2. Договору-1 клієнт
доручає, а виконавець приймає на себе
зобов'язання надавати в порядку та на
умовах, визначених даним договором,
юридичні послуги щодо захисту
інтересів клієнта в будь-яких органах
державної влади, місцевого
самоврядування, перед громадянами та
юридичними особами, а також в загальних
та господарських судах всіх інстанцій,
Державній виконавчій службі в справі
щодо повернення йому заборгованості,
що виникла внаслідок невиконання умов
кредитного договору № 002-55/2008 від 10.06.2008
р., що його було укладено між Банком та
третьою особою Візняком Едуардом
Михайловичем (далі - Дебітор).

Юридичні послуги включають в себе
стягнення заборгованості з Дебітора,
поручителів, майнових поручителів
Дебітора та позови Дебітора
(поручителів, майнових поручителів
Дебітора).

Відповідно до п. 1.2. Договору-2 клієнт
доручає, а виконавець приймає на себе
зобов'язання надавати в порядку та на
умовах, визначених даним договором,
юридичні послуги щодо захисту
інтересів клієнта в будь - яких органах
державної влади, місцевого
самоврядування, перед громадянами та
юридичними особами, а також в загальних
та господарських судах всіх інстанцій,
Державній виконавчій службі в справі
щодо повернення йому заборгованості,
що виникла внаслідок невиконання умов
кредитного договору № 02-4/2009 від 22.05.2009
р., що його було укладено між Банком та
третьою особою - Король Миколою
Васильовичем (далі - Дебітор).

Юридичні послуги включають в себе
стягнення заборгованості з Дебітора,
поручителів, майнових поручителів
Дебітора та позови Дебітора
(поручителів, майнових поручителів
Дебітора).

Положеннями п.п. 2.1.1. та п.п. 2.12. п. 2.1.
Договорів до обов'язків позивача
віднесено обов'язок представляти
інтереси відповідача (Клієнта) з питань
повернення дебіторської
заборгованості, що обліковується на
балансі відповідача з метою захисту
його інтересів в межах вказаних
договорів та представництво інтересів
відповідача в господарських судах,
судах загальної юрисдикції,
адміністративних судах, в тому числі в
апеляційній та касаційній інстанціях,
третейських судах, державній
виконавчій службі, перед громадянами
та юридичними особами під час захисту
інтересів клієнта до повного
повернення його дебіторської
заборгованості за предметом договору.

Відповідно до пп. 3.1.2. п.3.1. Договорів
відповідач зобов'язується надавати
позивачу за його запитом необхідні
документи та інформацію стосовно
предмету цього договору та отримувати
інформацію щодо руху по справі.

За умовами пп. 3.1.3. п.3.1. Договорів
відповідач зобов'язаний видати
позивачу довіреності на осіб, що є
співробітниками позивача в межах
договорів.

За твердженням позивача, відповідач
умисно допустив істотне порушення умов
вищевказаних Договорів, яке
унеможливило виконання позивачем
своїх зобов'язань за Договором - 1 та
Договором-2.

Позивач та відповідач погодили у
вищезазначених Договорах строк їх
чинності до 18.11.2014 року та встановили
обов'язок відповідача видавати
довіреність на ім'я співробітників
позивача з метою представництва
інтересів перед фізичними та
юридичними особами, державними
органами, у тому числі органами
державної виконавчої служби.

Строк дії довіреностей з 10.06.2013 року по
10.06.2014 рік.

За твердженням позивача, він завчасно
звернувся до відповідача з проханням
видати нову довіреність на ім'я своїх
співробітників з метою представництва
інтересів відповідача та виконання
своїх зобов'язань по Договору-1 та
Договору-2. Разом з тим, незважаючи на
численні звернення до відповідача,
позивачем не було надано довіреності,
що свідчить про істотне порушення
відповідачем зобов'язань за Договором-1
та Договором - 2.

Тож враховуючи той факт, що строк
довіреності закінчився 10.06.2014 року,
починаючи з 11.06.2014 року позивач був
позбавлений можливості представляти
інтереси відповідача у виконавчому
провадженні та, у свою чергу, належним
чином виконувати свої зобов'язання по
Договору-1 та Договору-2.

У зв'язку з наведеними обставинам,
відповідач звернувся до суду для
стягнення з відповідача
заборгованості з урахуванням
процентів річних та інфляційних втрат
в сумі 62 418,71 грн.

У відповідності до п. 4.4. Договору-1 за
результатами виконавчої процедури (
після закінчення виконавчого
провадження) та підписання сторонами
Акту наданих послуг, протягом 5 (п'яти)
банківських днів відповідач сплачує на
рахунок позивача 2 % від суми фактично
задоволених вимог відповідача.
Фактичним задоволенням вимог є
фактичний перерахунок грошових коштів
на користь відповідача в рахунок
погашення Дебіторської заборгованості
чи погашення Дебіторської
заборгованості іншим шляхом (майном),
що підтверджується платіжним
дорученням, товарною/транспортною
накладною, документом на право
власності, актом приймання - передачі,
довіреністю сурової звітності,
складською квитанцією чи іншим
належним чином оформленим документом.

Відповідно до п. 4.4. Договору-2 за
результатами виконавчої процедури
(після закінчення виконавчого
провадження) та підписання сторонами
Акту наданих послуг, протягом 5 (п'яти)
банківських днів відповідач сплачує на
рахунок позивача 2,5 % від суми фактично
задоволених вимог відповідача.
Фактичним задоволенням вимог є
фактичний перерахунок грошових коштів
на користь відповідача в рахунок
погашення Дебіторської заборгованості
чи погашення Дебіторської
заборгованості іншим шляхом (майном),
що підтверджується платіжним
дорученням, товарною/транспортною
накладною, документом на право
власності, актом приймання - передачі,
довіреністю сурової звітності,
складською квитанцією чи іншим
належним чином оформленим документом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання
-відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Нормами ст. 526 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України
визначено, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором. У
разі неможливості виконати договір про
надання послуг, що виникла не з вини
виконавця, замовник зобов'язаний
виплатити виконавцеві розумну плату.
Якщо неможливість виконати договір
виникла з вини замовника, він
зобов'язаний виплатити виконавцеві
плату в повному обсязі, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 907 Цивільного кодексу
України договір про надання послуг
може бути розірваний, у тому числі
шляхом односторонньої відмови від
договору, в порядку та на підставах,
встановлених цим Кодексом, іншим
законом або за домовленістю сторін.
Порядок і наслідки розірвання договору
про надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ч. 1 статтею 651 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 3 статті 214 Цивільного
кодексу України відмова від правочину
вчиняється у такій самій формі, в якій
було вчинено правочин.

Частиною 2 ст. 653 Цивільного кодексу
України визначено, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються.

Відповідно до статті 654 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Умовами п. 7.2 Договорів сторонами
передбачено право будь-якої із сторін
припинити дію даного договору,
письмово попередивши про свої наміри
іншу сторону не пізніше ніж за 15
календарних днів до дати розірвання
цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач на виконання умов Договору-1
та Договору-2, направив позивачу лист за
вих. № 0401-04/6541 від 08.08.2014 року та лист за
вих. № 0401-04/6542 від 08.08.2014 року, в яких
повідомив позивача про розірвання
Договору-1 та Договору-2 з 27.08.2014 року.

Отже, Договір-1 та Договір-2 є такими, що
припинили свою дію 27.08.2014 внаслідок
волевиявлення в односторонньому
порядку відповідача про його
припинення, що виключає подальше
виконання позивачем своїх зобов'язань
за договором щодо надання правової
допомоги, пов'язаної з представництвом
інтересів позивача у справах
виконавчого провадження, зокрема, щодо
стягнення заборгованості боржників за
кредитними договорами на користь
останнього.

Умовами п. 4.8 Договору-1 та Договору-2
передбачено, що у випадку дострокового
розірвання договору з ініціативи
клієнта (відповідача), клієнт сплачує
виконавцеві (позивачу) винагороду за
фактично надані юридичні послуги
відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 4.4. Договору-1 за
результатами виконавчої (після
закінчення виконавчого провадження) та
підписання сторонами акту наданих
послуг, протягом 5 банківських днів
клієнт сплачує на рахунок виконавця 2 %
від суми фактично задоволених вимог
клієнта. Фактичним задоволенням вимог
є фактичний перерахунок грошових
коштів на користь клієнта в рахунок
погашення дебіторської заборгованості
чи погашення дебіторської
заборгованості іншим шляхом (майном),
що підтверджується платіжним
дорученням, товарною/транспортною
накладною, документом на право
власності, актом приймання-передачі,
довіреністю суворої звітності,
складською квитанцією чи іншим
належним чином оформленим документом.

Згідно з п. 4.4. Договору-2 за
результатами виконавчої (після
закінчення виконавчого провадження) та
підписання сторонами акту наданих
послуг, протягом 5 банківських днів
клієнт сплачує на рахунок виконавця 2,5 %
від суми фактично задоволених вимог
клієнта. Фактичним задоволенням вимог
є фактичний перерахунок грошових
коштів на користь клієнта в рахунок
погашення дебіторської заборгованості
чи погашення дебіторської
заборгованості іншим шляхом (майном),
що підтверджується платіжним
дорученням, товарною/транспортною
накладною, документом на право
власності, актом приймання-передачі,
довіреністю суворої звітності,
складською квитанцією чи іншим
належним чином оформленим документом.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач виконав свої зобов'язання з
оплати позивачу за фактично надані
послуги на день розірвання Договору-1
та Договору-2.

Враховуючи те, що на момент припинення
зобов'язань сторін за Договором-1 та
Договором-2 внаслідок їх розірвання,
вимоги відповідача за результатами
виконавчої процедури фактично
задоволені не були, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позивач не набув права, а
у відповідача не виникло обов'язку
сплачувати на рахунок позивача кошти,
які позивач просить стягнути на його
користь.

Крім того, відповідно до умов Договору-1
та Договору-2 при оплаті наданих
позивачем послуг сума має визначатися
виключно від суми фактично стягнутих
коштів (а не від оцінки майна). На момент
звернення позивача до суду, кошти
фактично не стягнуті, у зв'язку з чим
вимога про стягнення коштів є
необґрунтованою, а сума 62 418,71 грн. є
недоведеною.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймається
колегією суддів до уваги, оскільки не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду першої інстанції
по даній справі обґрунтованим та таким,
що відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається, апеляційна скарга
позивача є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Софоклеус
і партнери консалтінг» залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 27.10.2014 року по
справі № 910/19611/14 залишити
без змін.

2. Матеріали справи № 910/19611/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
К.В. Тарасенко

Судді
І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко