КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2014 р.
Справа№ 911/2523/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від позивача: Ступнік В.С. - представник
за довіреністю,

від відповідача 1: представник не
з'явився,

від відповідача 2: представник не
з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нова Україна"

на рішення Господарського суду
Київської області від 23.09.2014р.

у справі №911/2523/14 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нова Україна"

до 1.Головного управління
Держземагенства у Київській області,
2.Яготинської районної державної
адміністрації

про визнання незаконною відмови та
наявного зволікання в укладенні
додаткової угоди та визнання укладеною
додаткової угоди до договору оренди.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Нова Україна"
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду Київської області
з позовом до Головного управління
Держземагенства у Київській області
(далі-відповідач 1) та Яготинської
районної державної адміністрації
(далі-відповідач 2) про визнання
незаконною відмови та наявного
зволікання в укладенні додаткової
угоди та визнання укладеною додаткової
угоди до договору оренди.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на безпідставну відмову та
зволікання в укладенні додаткової
угоди до договору оренди землі від 22
травня 2012 року, укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю
сільськогосподарське підприємство
"Нова Україна" та Яготинською районною
державною адміністрацією Київської
області.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 23.09.2014 року у
справі №911/2523/14 у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 23.09.2014р., позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначене рішення суду та прийняти
нове, яким задовольнити позов,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин господарським судом, що мають
значення для вирішення справи та
порушення останнім норм матеріального
права.

Відповідачі не скористалися своїм
правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не
надали суду відзивів на апеляційну
скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не
перешкоджає перегляду рішення суду
першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання, про що свідчать наявні в
матеріалах справи докази. Однак,
відповідачі наданими їм процесуальним
правом не скористалися та в судове
засідання не з'явилися, своїх
повноважних представників не
направили, про причини своєї неявки суд
не повідомили.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення учасників
судового процесу про дату, час та місце
судового засідання з розгляду
апеляційної скарги, судова колегія
вважає за можливе розглянути подану
апеляційну скаргу за відсутності
представника відповідачів.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника позивача,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду, дійшла до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції не
підлягає скасуванню чи зміні з
наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, 22
травня 2012 року між Яготинською РДА, як
орендодавцем, та ТОВ "Нова Україна", як
орендарем, був укладений договір
оренди землі кадастровий номер:
325582100:01:002:0035 (далі - договір), відповідно
до умов якого орендодавець передав
(згідно розпоряджень Яготинської РДА
від 02.08.2011р. №518 та 18.06.2012 р. №169), а
орендар прийняв у строкове, платне
користування земельну ділянку №4
площею 37,9045 га, в т.ч. пасовища - 37,9045 га,
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва за
межами населеного пункту в
адміністративних межах Капустинської
сільської ради Яготинського району
Київської області.

Пунктом 8 договору сторони погодили, що
договір укладено на 1 рік. Після
закінчення терміну дії договору
орендар має переважне право поновлення
його на новий строк. У цьому разі
орендар повинен не пізніше ніж за 180
днів до закінчення строку дії договору
повідомити письмово орендодавця про
намір продовжити його дію.

Як вбачаться з матеріалів справи, 26.04.2013
позивач звернувся до ГУ
Держземагенства у Київській області
(як до правонаступника Яготинської РДА
у сфері питань оренди земель) з
клопотанням про поновлення договорів
оренди земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності №36, відповідно до
якого позивач просив поновити 23
договори оренди, які вказані у
зазначеному клопотанні, в тому числі й
договір від 22.05.2012 (при необхідності - з
внесенням відповідних змін до
договорів шляхом підписання
додаткових угод або з укладенням
договорів у новій редакції). У якості
додатку до клопотання позивачем було
додано копії договорів на 115 аркушах.

Матеріалами справи підтверджується, що
листом №07-03/8523 від 21.05.2013 р. ГУ
Держземагенства у Київській області
позивача було повідомлено про те, що в
поданих останнім копіях договорів
оренди земельних ділянок відсутні
підпис та відбиток печатки особи, яка
провела державну реєстрацію земельних
ділянок, а розгляд питання стосовно
надання дозволу на поновлення договору
оренди земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності, у відповідності
до частини третьої ст. 33 Закону України
"Про оренду землі", буде можливий після
надання позивачем проектів додаткових
угод на поновлення договорів оренди.

Разом з цим, 01.11.2013 позивачем було
надіслано відповідачу 1 повторне
клопотання про поновлення договорів
оренди земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності №172 із долученням
23-х додаткових угод на 207 аркушах.
Зазначений лист був отриманий ГУ
Держземагенства у Київській області
04.11.2013 за вх. №08-4-24-83.

Листом №08-03/10092 від 08.11.2013 р. ГУ
Держземагенства у Київській області
повідомило позивача, що питання
позивача щодо укладання договорів
оренди на новий строк можливо вирішити
частково - лише на земельні ділянки, на
яких знаходяться об'єкти нерухомого
майна, при наданні документів, що
посвідчують право власності на
нерухоме майно позивача.

Посилаючись на те, що сторони не дійшли
згоди щодо продовження строку дії
договору, а приписами ст. 33 Закону
України "Про оренду землі" закріплено
переважне право позивача, як орендаря,
перед іншими особами на укладення
договору оренди землі на новий строк
(поновлення договору оренди землі),
позивач просить суд визнати укладеною
додаткову угоду до договору оренди
землі кадастровий номер: 325582100:01:002:0035
від 22.05.2012, в редакції позивача, з
підстав частин 4, 6, 7 ст. 33 Закону України
"Про оренду землі" (далі - Закон).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що відповідачами не
порушені права та законні інтереси
позивача, тоді як самим позивачем не
дотримано процедури пролонгації
договору оренди, яка встановлена ст. 33
Закону. Крім того, обраний стороною
спосіб захисту суперечить
матеріальним нормам цивільного та
господарського права.

В цій частині суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
місцевого господарського суду з огляду
на наступне.

У відповідності до положень ч.1 ст. 173 та
ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Згідно із ст.ст. 13, 30 Закону договір
оренди землі - це договір, за яким
орендодавець зобов'язаний за плату
передати орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Зміна умов договору оренди землі
здійснюється за взаємною згодою
сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни
умов договору оренди землі спір
вирішується в судовому порядку.

Частинами 1-9 статті 33 Закону
унормовано, що по закінченню строку, на
який було укладено договір оренди
землі, орендар, який належно виконував
обов'язки за умовами договору, має
переважне право перед іншими особами
на укладення договору оренди землі на
новий строк (поновлення договору
оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися
переважним правом на укладення
договору оренди землі на новий строк,
зобов'язаний повідомити про це
орендодавця до спливу строку договору
оренди землі у строк, встановлений цим
договором, але не пізніше ніж за місяць
до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення
договору оренди землі орендар додає
проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі
його умови можуть бути змінені за
згодою сторін. У разі недосягнення
домовленості щодо орендної плати та
інших істотних умов договору переважне
право орендаря на укладення договору
оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін
розглядає надісланий орендарем
лист-повідомлення з проектом
додаткової угоди, перевіряє його на
відповідність вимогам закону, узгоджує
з орендарем (за необхідності) істотні
умови договору і, за відсутності
заперечень, приймає рішення про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної та комунальної
власності), укладає з орендарем
додаткову угоду про поновлення
договору оренди землі. За наявності
заперечень орендодавця щодо
поновлення договору оренди землі
орендарю направляється
лист-повідомлення про прийняте
орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує
користуватися земельною ділянкою
після закінчення строку договору
оренди і за відсутності протягом
одного місяця після закінчення строку
договору листа-повідомлення
орендодавця про заперечення у
поновленні договору оренди землі такий
договір вважається поновленим на той
самий строк і на тих самих умовах, які
були передбачені договором. У цьому
випадку укладання додаткової угоди про
поновлення договору оренди землі
здійснюється із: власником земельної
ділянки (щодо земель приватної
власності); уповноваженим керівником
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування без
прийняття рішення органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування про поновлення
договору оренди землі (щодо земель
державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або
органу місцевого самоврядування, який
уповноважений підписувати додаткову
угоду до договору оренди землі щодо
земельної ділянки державної або
комунальної власності, визначається
рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди
землі про його поновлення має бути
укладена сторонами у місячний строк в
обов'язковому порядку.

Відмова, а також наявне зволікання в
укладенні додаткової угоди до договору
оренди землі може бути оскаржено в
суді.

Як було вищезазначено, пунктом 8
договору сторони погодили, що останній
укладений на 1 рік. Після закінчення
терміну дії договору орендар має
переважне право поновлення його на
новий строк. У цьому разі орендар
повинен не пізніше ніж за 180 днів до
закінчення строку дії договору
повідомити письмово орендодавця про
намір продовжити його дію.

Враховуючи, що спірний договір
зареєстровано в книзі записів про
державну реєстрацію договорів оренди
землі Яготинського району Київської
області, про що у Державному реєстрі
земель вчинено запис від 01.11.2012р., суд
апеляційної інстанції дійшов до
висновку, що строк дії договору набрав
чинності з 01.11.2012р., оскільки в силу
вимог ст. 18 Закону (в редакцій, чинній на
момент укладення договору), договір
оренди землі набирає чинності після
його державної реєстрації.

Отже, положеннями спірного договору
оренди та нормами чинного
законодавства України передбачена
можливість зміни (поновлення) умов
договору оренди землі шляхом
письмового повідомлення орендарем
(позивачем) орендодавця (відповідача 1)
про намір продовжити його дію не
пізніше ніж за 180 днів, але в будь-якому
випадку не пізніше ніж за місяць до
закінчення строку дії договору, тобто
до 01.10.2013р., з доданням проекту
відповідної додаткової угоди.

У відповідності до п. 2.17 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання
практики розгляду справ у спорах, що
виникають із земельних відносин"
господарським судам у вирішенні
відповідних спорів необхідно
з'ясовувати, зокрема, чи повідомляв
орендар орендодавця у встановленому
порядку про намір скористатися
переважним правом на укладення
договору оренди землі на новий строк та
чи заперечував орендодавець у строк,
визначений законом, проти поновлення
договору.

Водночас, як вбачається зі змісту
клопотання позивача про поновлення
договорів оренди земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності №36 від 26.04.2013р., до
нього не додано проектів додаткових
угод до договорів оренди землі, які є
предметом зазначеного клопотання, в
тому числі спірного договору, що
свідчить про невідповідність такого
клопотання вимогам ч. 3 ст. 33 Закону. Про
зазначене також вказував відповідач 1 у
листі 07-03/8523 від 21.05.2013, надісланому за
результатами розгляду наведеного
клопотання. Факт того, що до клопотання
не було надано проекту додаткової
угоди також не заперечується
позивачем.

Крім того, як правомірно встановлено
судом першої інстанції та вбачається з
матеріалів справи, покладене в основу
обґрунтування заявленої вимоги
повторне клопотання позивача про
поновлення договорів оренди земельних
ділянок сільського призначення
державної власності №172 із долученням
23-х додаткових угод на 207 аркушах, було
надіслано відповідачу 1 лише 01.11.2013р. та
отримане останнім 04.11.2013р. за вх.
№08-4-24-83, тобто після спливу
встановлених як п.8 договору, так і ч. 2
ст. 33 Закону строків на звернення із
зазначеним клопотанням.

Суд апеляційної інстанції не приймає, в
якості підстави для скасування рішення
суду першої інстанції, посилання
апелянта на факт продовження
користування ним земельною ділянкою
після закінчення строку договору
оренди і відсутність заперечень
відповідача 1 у поновленні спірного
договору оренди (що в силу положень ч. 7
ст. 33 Закону, є підставою вважати, що
договір є поновленим на той самий строк
і на тих самих умовах), оскільки
наведені нормативні приписи слід
тлумачити у сукупності з положеннями
усієї статті, в тому числі її
імперативних приписів щодо реалізації
переважного права орендаря на
укладення договору оренди землі на
новий строк не пізніше ніж за місяць до
спливу строку договору оренди землі,
які позивачем дотримані не були.

Отже, беручи до уваги наведені
законодавчі та договірні положення, а
також враховуючи порушення позивачем
при реалізації свого переважного права
на укладення договору оренди землі на
новий строк (встановленого ст. 33 Закону)
порядку поновлення договору оренди
землі, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що вимога позивача до
відповідача 1 про визнання укладеною
додаткової угоди до договору від
22.05.2012р., в редакції позивача, є
необґрунтованою, а тому задоволенню не
підлягає.

Стосовно вимог позивача про визнання
незаконними відмови та наявного
зволікання відповідача 1 в укладенні
додаткової угоди до спірного договору,
суд апеляційної інстанції також
погоджується з висновками суду першої
інстанції в цій частині, виходячи з
наступного.

Частиною 9 статті 33 Закону встановлено,
що відмова, а також наявне зволікання в
укладенні додаткової угоди до договору
оренди землі може бути оскаржено в
суді.

У відповідності до положень ст.ст. 15, 16
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

- визнання права;

- визнання правочину недійсним;

- припинення дії, яка порушує право;

- відновлення становища, яке існувало
до порушення;

- примусове виконання обов'язку в
натурі;

- зміна правовідношення;

- припинення правовідношення;

- відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди;

- відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

- визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондує з положеннями
статті 20 ГК України, якою визначено
способи захисту прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів.

Спосіб захисту втілює безпосередню
мету, якої прагне досягнути суб'єкт
захисту, вважаючи, що таким чином буде
припинене порушення його прав і
законних інтересів.

При цьому, як вимога про визнання
відмови незаконною, так і вимога про
визнання незаконним наявного
зволікання в укладенні додаткової
угоди до договору оренди землі є
вимогами про встановлення юридичних
фактів, які можуть встановлюватися
лише як елементи оцінки фактичних
обставин справи при розгляді
господарськими судами спору про захист
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.
(Аналогічна правова позиція викладена
у постанові Вищого господарського суду
України від 10.09.2013 у справі №6/75/5022-962/2012).

У відповідності до п. 4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011
господарський суд, дійшовши висновку
про те, що предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, повинен
відмовити у позові.

Таким чином, виходячи з наведених
законодавчих положень, а також
враховуючи той факт, що вимоги позивача
про визнання незаконними відмови та
наявного зволікання відповідача 1 в
укладенні додаткової угоди до спірного
договору з підстав ч. 9 ст. 33 Закону не
відповідають встановленим діючим
законодавством України способам
захисту порушених прав, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні зазначених
позовних вимог.

Разом з цим, в матеріалах справи наявне
клопотання позивача, в якому останній
просить вийти за межі позовних вимог та
визнати право позивача на користування
земельної ділянкою. При цьому суд
апеляційної інстанції зазначає, що
позивач не обмежений правом на
звернення до суду з іншим позовом в
загальному порядку.

Щодо вимог позивача до відповідача 2,
судова колегія також погоджується з
висновком суду першої інстанції в цій
частині, виходячи з наступного.

Положеннями статей 1, 2, 21 ГПК України
встановлено, що право звертатися до
господарського суду мають
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Позивачами визначено ті підприємства
та організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, умовою подання позову до
господарського суду повинно бути
наявність факту порушення прав чи
охоронюваних законом інтересів
позивача.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття
"охоронюваний законом інтерес", що
вживається в законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Проте, позивачем в силу вимог статей 32,
34 ГПК України не надано суду належних
та допустимих доказів порушення або
оспорювання відповідачем 2 прав і
охоронюваних законом інтересів
позивача в розрізі заявлених позовних
вимог, які підлягають захисту в
судовому порядку.

Враховуючий викладене, а також
недоведеність позивачем факту
оспорення чи порушення відповідачем 2
суб'єктивного матеріального права або
законного інтересу позивача, суд
першої інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що пред'явлені до
відповідача 2 вимоги не підлягають
задоволенню.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені позивачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміні оскаржуваного
рішення суду.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Нова
Україна" на рішення Господарського
суду Київської області від 23.09.2014р. у
справі №911/2523/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 23.09.2014 року у
справі №911/2523/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2523/14
повернути до Господарського суду
Київської області.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 08.12.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв