КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р. Справа№ 910/12983/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бриклейерз»

на рішення господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 р.

у справі №910/12983/14 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бриклейерз»

до 1. Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк»

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛІН БЕККЕР»

про визнання недійсним положень
підпункту договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Бриклейерз»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛІН БЕККЕР» про
визнання недійсним положення
підпункту 4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3
розділу 4 договору про надання
відновлювальної кредитної лінії
№10-0604/299к-07.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 р. у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
за неповного з'ясування обставин, що
мають значення для справи та з невірним
застосуванням норм матеріального
права.

Представники позивача відповідача 1 та
відповідача 2 в судове засідання не
з'явились про причини неявки суд не
повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення всіх учасників судового
процесу про час та місце проведення
судового засідання по розгляду
апеляційної скарги, а строки розгляду
апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК
України, колегія суддів, вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними
матеріалами справи та без участі
представників сторін.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від
17.11.2014 р. явка сторін у судове засідання
обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників
сторін не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, апеляційний
господарський суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, апеляційний господарський суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

13.07.2007 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЛІН БЕККЕР»
(позичальник) та Закритим акціонерним
товариством «Внєшторгбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «ВТБ Банк»
(кредитор) укладено договір про надання
відновлювальної відкличної кредитної
лінії № 10-0604/299к-07, за умовами якого
кредитор зобов'язався надати
позичальнику грошові кошти у тимчасове
користування.

30.11.2011 р. між тими ж сторонами укладено
договір № 15 про внесення змін до
договору про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07
від 13.07.2007 р., яким зокрема, пункт 4.3.13.1.
викладено в новій редакції, відповідно
до якої позичальник зобов'язаний,
зокрема, не надавати кредити та/або
гарантії третім особам та/або не
виступати майновим
поручителем/гарантом за зобов'язанням
третіх осіб в сумі, що перевищує
еквівалент 1000000,00 доларів США на одну
юридичну особу протягом календарного
року, за виключенням: надання кредитів,
гарантій на користь Позичальника, AT
«ФОЗЗІ», AT «СІЛЬПО РІТЕЙЛ», ТОВ
«ФОЗЗІ-ФУД», ТОВ «БРИКЛЕЙЕРЗ» та інших
осіб, що увійшли до складу Групи
компаній «FOZZY GROUP»; надання майнових
порук по зобов'язанням позичальника
та/або по зобов'язанням AT «Фоззі» та/або
по зобов'язанням AT «СІЛЬПО РІТЕЙЛ»
та/або по зобов'язанням ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД»
та/або по зобов'язанням ТОВ
«БРИКЛЕЙЕРЗ» та по зобов'язанням інших
осіб, що увійшли до складу Групи
компаній «FOZZY GROUP», майно, що буде
предметом майнової поруки, було
придбане або придбавається частково
або повністю за рахунок кредиту, що
отриманий після укладання договору №16
про внесення змін до цього договору;
надання порук/гарантій по
зобов'язанням позичальника, AT «ФОЗЗІ»,
AT «СІЛЬПО РІТЕЙЛ», ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», ТОВ
«БРИКЛЕЙЕРЗ» та інших осіб, що увійшли
до складу Групи компаній «FOZZY GROUP», у
випадку якщо поручитель/гарант надає
поруку/гарантію по зобов'язанням
юридичної особи, за зобов'язаннями якої
поручитель/гарант надав
поруку/гарантію перед банком.
Моніторинг виконання зобов'язання
здійснюється банком щоквартально на
підставі Фінансової звітності
позичальника, AT «ФОЗЗІ», AT «СІЛЬПО
РІТЕЙЛ», ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», ТОВ
«БРИКЛЕЙЕРЗ», згідно Таблиці 1 на
підставі аналізу значень рядків: 050, 210
Форми №1 та розшифровки позабалансових
зобов'язань; 070, 210 Форми №1-м та
розшифровки позабалансових
зобов'язань.

Як на підставу заявлених вимог про
визнання зазначеного підпункту
договору недійсним позивач
посилається на те, що вказаним пунктом
договору встановлюється обмеження
правосуб'єктності позивача.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Дослідивши оспорюваний пункт договору,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, що зміст договору не суперечить
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Сторони при
укладенні договору мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення сторін договору було
вільним і відповідало їх внутрішній
волі. Договір спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Зазначені у спірному пункті умови не
суперечать вимогам чинного
законодавства України та не обмежують
можливість позивача у здійсненні не
заборонених законом цивільних прав та
обов'язків.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції та
вважає позовні вимоги недоведеними,
необґрунтованими та такими, що не
відповідають фактичним обставинам
справи, а відтак такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної
норми, належним чином апеляційну
скаргу не обґрунтовано, доказів та
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції апеляційному суду не
наведено.

З огляду на викладене, посилання
скаржника на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи
та невірне застосування норм
матеріального права, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.
Крім того, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду та не
підтверджуються наявними матеріалами
справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
21.10.2014 р. у даній справі є таким, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.
105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Бриклейерз» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 р. у справі №910/12983/14
залишити без змін.

Справу №910/12983/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун