КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р.
Справа№ 910/17304/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Лукіних А.В.

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Девілон" на рішення
Господарського суду міста Києва від
28.10.2014 року(суддя Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Девілон"

до Публічного акціонерного
товариства "Старокиївський банк"

про стягнення 177987,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.10.2014 року по справі №910/17304/14
в задоволені позовних вимог відмовлено
в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням, позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 28.10.2014 року по справі №910/17304/14
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги апелянт зазначив, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції порушено та
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.11.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
09.12.2014 року.

09.12.2014 року через відділ
документального забезпечення суду, від
представника відповідача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

В судове засідання 09.12.2014 року з'явився
представник позивача.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився.

Відповідно до ст. 77 ГПК України
господарський суд відкладає розгляд
справи, в межах строків, встановлених
статтею 69 цього Кодексу, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Колегія суддів, розглянувши клопотання
представника відповідача про
відкладення розгляду справи, прийшла
до висновку про його необґрунтованість
з огляду на наступне.

Статтею 77 ГПК України не передбачено
обов'язку суду відкладати розгляд
справи через нез'явлення в засідання
представника сторони, коли спір може
бути вирішено в даному засіданні.

Крім того, законодавством не
передбачено обмежень щодо надання
керівником юридичної особи
повноважень її представника у
господарському процесі іншим особам,
крім тих, що не мають можливості взяти
участь у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 75 ГПК України якщо відзив
на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги у відсутність представника
відповідача.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та просив
скасувати оскаржуване рішення
Господарського суду міста Києва від
28.10.2014 року. Проти розгляду справи у
відсутність представника відповідача
не заперечував.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд, за наявними у справі
та додатково поданими доказами,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представника
позивача, перевіривши матеріали справи
та проаналізувавши, на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

11 червня 2003 року між позивачем (клієнт)
та АБ "Старокиївський Банк",
правонаступником якого є відповідач
(банк), укладено договір №2665-К про
розрахункове обслуговування в системі
електронних платежів "Клієнт-Банк".

Відповідно до умов Договору, предметом
останнього є включення клієнта в
систему електронних платежів
"клієнт-банк" і обробку банком
електронних платіжних документів
клієнта в порядку та на умовах,
визначених та регламентованих
вказаним договором.

Місцевим господарським судом
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що за період з
березня по квітень 2014 року позивачем
передано на виконання банку платіжні
доручення про списання з
розрахункового рахунку позивача
№65 коштів, а саме:

- платіжне доручення № 2052 від
12.03.2014 року про списання коштів на суму
400000,00 грн.;

- платіжне доручення № 2053 від
20.03.2014 року про списання коштів на суму
300000,00 грн.;

- платіжне доручення № 2056 від
26.03.2014 року про списання коштів на суму
350000,00 грн.;

- платіжне доручення № 2057 від
27.03.2014 року про списання коштів на суму
524000,00 грн.;

- платіжне доручення № 2058 від
03.04.2014 року про списання коштів на суму
127000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
вищезазначені платіжні доручення
проведені відповідачем з
простроченням строку їх виконання, а
саме:

- за платіжним дорученням № 2052 від
12.03.2014 року кошти списані - 21.03.2014 року;

- за платіжним дорученням № 2053 від
20.03.2014 року кошти списані - 07.04.2014 року;

- за платіжним дорученням № 2056 від
26.03.2014 року кошти списані - 07.04.2014 року;

- за платіжним дорученням № 2057 від
27.03.2014 року кошти списані - 15.04.2014 року;

- за платіжним дорученням № 2058 від
04.04.2014 року кошти списані - 15.04.2014 року.

Вказаним невиконанням порушено
майнові права Позивача на вільне
володіння та розпорядження належним
останньому майном, яким, у розумінні
статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти,
у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1
статті 3 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні",
які існують у формі записів на поточних
рахунках позивача, відкритих у Банку.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

В зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем умов Договору позивачем
нараховано 37422,00 грн. інфляційних втрат
за період прострочення платежів, 8 287,65
грн. відсотків річних за подвійною
ставкою НБУ за період прострочення, на
підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Також, до суми позову включені вимоги
про стягнення 108599,00 грн. курсових втрат,
розрахованих на підставі графіків
Міжбанк-курсів долара США до гривні, а
також пені в сумі 23679 грн.

Колегія суддів не погоджується з
висновком місцевого господарського
щодо відмови в задоволенні позовних
вимог з огляду на наступне

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Відповідно до ст.
193 Господарського кодексу України, ст.
526 Цивільного кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори та інші
правочини. Частиною 1 статті 173
Господарського кодексу України
визначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України
встановлено, що обмеження прав клієнта
щодо розпорядження грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпорядження рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статті 1089 Цивільного
кодексу України, за платіжним
дорученням банк зобов'язується за
дорученням платника за рахунок
грошових коштів, що розміщені на його
рахунку у цьому банку, переказати певну
грошову суму на рахунок визначеної
платником особи (одержувача) у цьому чи
в іншому банку у строк, встановлений
законом або банківськими правилами,
якщо інший строк не передбачений
договором або звичаями ділового
обороту.

Згідно з пунктом 1.15 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
Постановою Правління Національного
банку України від 21.01.2004 року № 22,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 29.03.2004 року за № 377/8976, доручення
платників про списання коштів зі своїх
рахунків і зарахування коштів на
рахунки отримувачів банки здійснюють у
термін, установлений законодавством
України.

Частиною 3 ст.1068 Цивільного кодексу
України банк встановлено, що банк
зобов'язаний за розпорядженням клієнта
видати або перерахувати з його рахунка
грошові кошти в день надходження до
банку відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1066 Цивільного
кодексу України за договором
банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк не має права
визначати та контролювати напрями
використання грошових коштів клієнта
та встановлювати інші, не передбачені
договором або законом, обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Правові наслідки неналежного
виконання банком операцій за рахунком
клієнта передбачені ст. 1073 ЦК України,
згідно якої у разі несвоєчасного
зарахування на рахунок грошових
коштів, що надійшли клієнтові, їх
безпідставного списання банком з
рахунка клієнта або порушення банком
розпорядження клієнта про
перерахування грошових коштів з його
рахунка банк повинен негайно після
виявлення порушення зарахувати
відповідну суму на рахунок клієнта або
належного отримувача, сплатити
проценти та відшкодувати завдані
збитки, якщо інше не встановлено
законом.

Відповідальність банків при
здійсненні переказів грошових коштів
визначена статтею 32 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні".

Згідно підпунктів 32.1, 32.2 наведеної
статті, у разі порушення банком, що
обслуговує платника, встановлених цим
Законом строків виконання доручення
клієнта на переказ, цей банк
зобов'язаний сплатити платнику пеню у
розмірі 0,1 відсотка суми простроченого
платежу за кожний день прострочення, що
не може перевищувати 10 відсотків суми
переказу, якщо інший розмір пені не
обумовлений договором між ними.

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб №50
від 17.06.2014 року, на підставі постанови
Національного банку України № 365 від
17.06.2014 року "Про віднесення Публічного
акціонерного товариства
"Старокиївський банк" до категорії
неплатоспроможних", розпочато з 18
червня 2014 процедуру виведення
Публічного акціонерного товариства
"Старокиївський банк" з ринку шляхом
запровадження в ньому тимчасової
адміністрації. Тимчасову
адміністрацію запроваджено строком на
три місяці з 18.06.2014 року по 18.09.2014 року
включно та призначено уповноважену
особу Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на тимчасову
адміністрацію банку.

Постановою Правління Національного
банку України "Про Старокиївський банк"
від 11.09.2014 року № 563 банківську ліцензію
відповідача відкликано та розпочато
ліквідацію банку.

17 вересня 2014 року Виконавчою дирекцією
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на підставі постанови Нацбанку №
563 прийнято рішення № 92 про початок
процедури ліквідації Публічного
акціонерного товариства
"Старокиївський банк" з відшкодуванням,
з боку Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб, коштів за вкладами
фізичних осіб, відповідно до плану
врегулювання з 18.09.2014 року. Призначено
уповноважену особу Фонду на ліквідацію
банку.

В той же час, колегія суддів зазначає,
що порушення відповідачем своїх
Договірних зобов'язань мало місце, ще
до рішення виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб №50
від 17.06.2014 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку про
обґрунтованість задоволення позовних
вимог в повному обсязі.

Щодо посилання вимог позивача про
стягнення витрат на послуги адвоката,
колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем надано договір про юридичне
обслуговування № 01/2014 від 03.02.2014 року,
укладений між позивачем та ФОП Нориком
М.В.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2. замовник
доручає, а виконавець здійснює
юридичне консультаційне
обслуговування з питань статутної
діяльності Товариства з метою захисту
законних прав та інтересів товариства.

Під юридичним консультаційним
обслуговуванням в цьому Договорі
розуміється представництво інтересів
замовника у ділових, комерційних,
корпоративних та інших
правівідносинах, а також
представництво перед органами
державної влади та управління, в тому
числі в господарських,
адміністративних судах та судах
загальної юрисдикції з питань
діяльності товариства.

За надані послуги, позивач сплачує
виконавцю плату в розмірі визначеному
в акті виконаних робіт.

Також позивачем до матеріалів справи
додано копію свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю №
2713/10, та доказ оплати за послуги
адвоката в розмірі 27900,00 грн., а саме:
копію банківської виписки з рахунку
ФОП Норика М.В. за 07.05.2014 року про
перерахування 27900,00 грн. з призначенням
платежу "оплата за надання
консультаційних послуг згідно акта №
05/14 від 07.05.2014 року за договором №01/2014
від 03.02.2014 року"

Згідно зі ст. 44 ГПК України судові
витрати складаються, зокрема, з витрат,
пов'язаних з оплатою послуг адвоката.

Таким чином, ст. 44 ГПК України
передбачає відшкодування сум як судові
витрати, що сплачені стороною за
отримання послуг адвоката, на підставі
договору, укладеного з ним особисто або
з адвокатським об'єднанням.

Враховуючи всі обставини справи,
беручи до уваги ціну позову, відсутні
підстави для висновку про завищений
розмір оплати послуг адвоката.

Зазначена правова позиція
узгоджується із судовою практикою, про
що свідчать, зокрема, постанова Вищого
господарського суду України від 04.11.2009
року по справі № 26/252, постанова Вищого
господарського суду України від 22.03.2012
року по справі № 33/302-47/115.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Статтею 49 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що стороні, на користь
якої відбулося судове рішення,
господарський суд відшкодовує мито за
рахунок другої сторони і в тому разі,
коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Враховуючи викладене вище, апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що місцевим господарським
судом не повно та об'єктивно з'ясовано
обставини справи, що мають значення для
справи, в зв'язку з чим апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю "Девілон" підлягає
задоволенню, а рішення Господарського
суду міста Києва від 28.10.2010 року
скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Девілон"
задовольнити.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 28.10.2014 року по справі №910/17304/14
- скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Девілон"
задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Старокиївський банк" (01033, м.
Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, 6/8;
ідентифікаційний код 19024948) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Девілон" (03039, м. Київ,
вул. Саперно-Слобідська, 25;
ідентифікаційний код 30178883) 37422
(тридцять сім тисяч чотириста двадцять
дві) грн. 00 коп. - інфляційних втрат, 23679
(двадцять три тисячі шістсот сімдесят
дев'ять) грн. 00 коп. - пені, 8287 (вісім
тисяч двісті вісімдесят сім) грн. 65 коп.
- відсотків річних, 108599 (сто вісім тисяч
п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 00 коп. -
курсових втрат, 27900 (двадцять сім тисяч
дев'ятсот) грн. 00 коп. - витрат на оплату
послуг адвоката та 3559 (три тисячі
п'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 75 коп. -
витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Старокиївський банк" (01033, м.
Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, 6/8;
ідентифікаційний код 19024948) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Девілон" (03039, м. Київ,
вул. Саперно-Слобідська, 25;
ідентифікаційний код 30178883) 1779 (одна
тисяча сімсот сімдесят дев'ять) грн. 87
коп. судового збору за подання
апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарського
суду міста Києва.

Матеріали справи №910/17304/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Л.Г. Сітайло

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 11.12.2014 року