ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 рокуСправа № 912/3161/14
Господарський суд Кіровоградської
області в складі судді Вавренюк Л.С.,
розглянув у відкритому судовому
засіданні справу № 912/3161/14

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Екс Ім Україна", м.
Львів

до відповідача: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1,

м. Світловодськ Кіровоградської
області

про стягнення 68 280,00 грн.

Представники:

від позивача - Левицька Л.А., договір про
надання правової допомоги № 29/14 від
10.10.2014 р., ордер серія КР № 035888;

від відповідача - участі не брали.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Екс Ім Україна"
звернулося до господарського суду
Кіровоградської області з позовною
заявою про стягнення з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 попередньої оплати в
сумі 68 280,00 грн. за укладеними в усній
формі договорами купівлі-продажу
продукції.

Свої вимоги позивач, з посиланням на
ст.ст. 11, 205, 218, 525, 526, 530, 549, 639, 642 ЦК
України та ст. 174, 179, 181, 193, 222 ГК України
обґрунтовує тим, що відповідачем в
порушення умов укладених в усній формі
договорів купівлі-продажу продукції не
вчинено дій спрямованих на виконання
взятих на себе зобов'язань щодо
поставки товару позивачу в повному
обсязі, а також не повернуто попередню
суму оплати, у зв'язку з чим, позивач
просить стягнути з відповідача суму
попередньої оплати за договорами.

Представник позивача в судовому
засіданні вимоги позивача підтримав в
повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні участі
не брав, будь яких клопотань або
заперечень до суду не подав.

Разом з тим, господарський суд вважає
відповідача таким, що належним чином
повідомлений про час та розгляд даної
справи, з огляду на те, що поштова
кореспонденція, направлена
відповідачу за адресою, зазначеною
позивачем в позові, повернулась до
господарського суду без вручення, із
зазначенням причини невручення: "за
закінченням терміну зберігання" (а.с. 23,
41).

При цьому, господарський суд враховує
постанову Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.11 р., відповідно до змісту якої, якщо
копії процесуальних документів було
надіслано відповідачу за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

На підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справу
розглянуто за наявними в ній доказами.

Дослідивши наявні матеріали справи,
надані у справі позивачем докази,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд встановив
наступне.

На підтвердження існування між
сторонами договірних зобов'язань щодо
купівлі-продажу позивачем до суду
надано, зокрема, договір № 05/08
купівлі-продажу від 27.08.12 р.; договір №
31/01 купівлі-продажу від 31.01.13 р.;
накладну № 3/09 від 03.09.12 р.; платіжні
доручення № 79 від 27.0812 р., №80 та № 85 від
29.08.12 р., №380 від 31.01.13 р.( далі - платіжні
доручення, а.с. 13-16).

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Однак, в супереч вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, позивач не довів належними
доказами тих обставини, якими він
обґрунтовує позовні вимоги.

Так, господарським судом встановлено,
що у серпні 2012 р., а також у січні 2013 р.
позивачем складено проекти договорів
купівлі-продажу за № 05/08 та № 31/01 (далі -
проекти договору купівлі-продажу,
а.с.54-55, 56-57), примірники яких, як
стверджує позивач, направлено останнім
відповідачу електронною поштою для
підписання.

Однак, як стверджує сам позивач,
проекти договорів відповідачем
підписано не було.

А отже, господарським судом
встановлено, що проекти договорів
купівлі-продажу підписані лише ТОВ "Екс
Ім Україна", позивачем у справі, однак з
боку відповідача не підписані.

Дана обставина підтверджується як
доводами самого позивача, а також
відповідними копіями зазначених
проектів договорів, наданих позивачем
до суду, з яких вбачається, що текст
договорів не містять ані підпису
самого відповідача, ані належної йому
відповідної печатки, що спростовує
доводи позивача щодо наявності
домовленості між сторонами щодо
купівлі-продажу паливних брикетів з
деревини (далі - продукції, а.с. 54-55, 56-57).

Отже, доводи позивача щодо виникнення
між сторонами договірних відносин щодо
купівлі-продажу продукції та отримання
відповідачем на виконання даного
договору грошових коштів не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
наявними у справі доказами.

Не дивлячись на те, що проекти
договорів купівлі-продажу
відповідачем не було підписано,
позивачем 27.08.12 р., 28.08.12 р. та 29.08.12 р.,
31.01.13 р., з посиланням саме на зазначені
договори, фактично здійснено оплату на
рахунок ФОП ОСОБА_1 на загальну суму 82 080
грн., що підтверджується копіями
відповідних платіжних доручень (а.с.13,
14, 15, 16).

Однак, надані позивачем до суду
документи, а саме накладна від 03.09.12 р.
за № 3/09 (а.с. 53) та платіжні доручення
(а.с. 13-16) не підтверджують доводів
позивача про наявність договірних
відносин щодо купівлі-продажу
продукції, оскільки зазначені вище
документи не підтверджують узгодження
сторонами істотних умов договорів
купівлі-продажу продукції, з огляду на
те, що вони не містять визначення
предмету таких договорів.

Так, зазначені документи не дають змоги
встановити ані кількість, ціну та
вартість продукції, яку відповідач, на
думку позивача, зобов'язувався
поставити або передати позивачу, ані
строк, в який дане зобов'язання мало
бути виконано відповідачем, що, в свою
чергу, свідчить про те, що сторонами не
було узгоджено предмет таких
договорів.

При цьому, надана позивачем до суду
накладна від 03.09.12 р. взагалі не містить
посилання на будь які правові підстави
здійснення даної господарської
операції, а тим більше не свідчить про
виникнення у відповідача обов'язку
поставити позивачу іншу (більшу)
кількість продукції, яка в ній фактично
зазначена відповідачем, а також жодним
чином не вказує на домовленість сторін
про строки наступної поставки
продукції.

А отже, за згідно вказаної вище
накладної № 3/09 від 03.09.12 р. ФОП ОСОБА_1
фактично передав ТОВ "Екс-Ім Україна" 23
тони паливних брикетів з деревини, за
які останній, за доводами самого
позивача, позивач вже сплатив вартість
отриманої продукції, на підтвердження
чого позивачем до суду надано платіжні
доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України, ч.ч. 2, 3 ст. 180
Господарського кодексу України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
його істотних умов. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або які є необхідними для договорів
даного виду; при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно ч. 4 ст. 180 Господарського кодексу
України умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначити найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості.

Статтею 181 Господарського кодексу
України допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Не вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими), зокрема, відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); відсутність у договорі тієї
чи іншої істотної умови (умов) свідчить
про його не укладення (п. 2.6 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними").

А отже, надані позивачем у справі
докази, а саме платіжні доручення не
підтверджують факт укладення
сторонами договору купівлі-продажу
продукції з огляду на те, що сторони в
договірному порядку не визначили ані
предмет договору купівлі-продажу, ціни,
вартості, строку виконання зобов'язань
щодо передачі товару, а також строку
дії даного договору, тобто не досягли
згоди щодо умов про предмет, як-то
найменування продукції, кількості та
якості продукції, ціни такої продукції
за одиницю, а також вартості такої
продукції, а отже сторонами не
додержано вимог ч. 3 ст. 180
Господарського кодексу України.

Господарський суд вважає, що не є
укладеними правочини, у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення.

За наведених обставин, беручи до уваги
не досягнення сторонами згоди щодо
всіх істотних умов договору щодо
купівлі-продажу, такий договір, а саме
щодо купівлі-продажу паливних брикетів
з деревини, на який вказує позивач в
позові, є неукладеним, тобто таким, що
не породжує для сторін договору
правових наслідків.

Враховуючи встановлені господарським
судом обставини та фактичні дані,
господарським судом встановлено, що
грошові кошти в розмірі 68280 грн.
отримано відповідачем безпідставно, а
тому є такими, що підлягають поверненню
на підставі ст. 1212 ЦК України.

Однак, позов у даній справі позивачем
пред'явлено з інших підстав.

В позові позивач стверджує, що між
сторонами укладено договір
купівлі-продажу в усній формі, шляхом
пропозиції відповідача укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) позивачем, та вчинення дії на
його виникнення шляхом здійснення
передоплати продукції.

Разом з цим, позивачем в супереч вимог
ст. 33 ГПК України, не доведено факту
надання позивачу відповідачем
пропозиції щодо купівлі-продажу
продукції, а отже посилання позивача на
наявність оферти, яка була акцептована
є безпідставним, а вимоги
необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 36 Господарського
процесуального кодексу України,
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об"ективному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, оцінюючи наявні у справі письмові
докази в їх сукупності, господарський
суд дійшов висновку про недоведеність
позивачем належними доказами обставин,
що покладено позивачем в основу своїх
вимог.

Доказів, які б спростовували
встановлені судом обставини позивачем
у справі не надано.

Надана ж позивачем у справі претензія
за № 05-13 від 21.01.13 р. також не є доказом
виникнення у відповідача обов'язку
щодо повернення суми попередньої
оплати, у відповідності до ч. 2 ст. 693
Цивільного кодексу України.

Факт отримання відповідачем грошових
коштів в сумі 68 280 грн. не породжує
визначену законом підставу ( ч. 2 ст. 693
ЦК України) та відповідно виникнення у
відповідача обов'язку повернення цих
грошових коштів, саме як суми
попередньої оплати, отриманої останнім
на підставі існування між сторонами
договірних правовідносин щодо
купівлі-продажу продукції.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами у справі факту
існування між сторонами договірних
зобов'язань, а саме договірних
зобов'язань щодо купівлі-продажу
паливних брикетів з деревини.

Отже, позивач не довів суду належними
доказами факту виникнення у
відповідача обов'язку, що виник у
зв'язку з не виконанням останнім взятих
на себе за договором зобов'язань,
зокрема, щодо поставки паливних
брикетів з деревини.

З огляду на викладене, безпідставним
вважає господарський суд посилання
позивача в позові на застосування
положень ст.ст. 525, 526, 530, 639, 642 ЦК України
та норми ст. ст. 179, 193 ГК України.

Оскільки позивач не довів факту
отримання відповідачем грошових
коштів за договорами купівлі-продажу
продукції, у відповідача, відповідно,
відсутній обов'язок повернення таких
коштів, як саме суми отриманої за
договорами попередньої оплати,
обумовленої ч. 2 ст. 693 ЦК України.

З огляду на викладене, недоведеність
позивачем тих обставин, на які він
посилається в позові, а також
враховуючи те, що позивач в межах даної
справи не змінював в порядку ст. 22 ГПК
України підставу або предмет даного
позову, з огляду на безпідставність
отримання відповідачем грошових
коштів в сумі 68 280 грн., господарський
суд дійшов висновку про
безпідставність вимог позивача та
відсутність правових підстав для їх
задоволення.

В задоволенні позову слід позивачу
відмовити повністю.

На підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати у справі покладаються на
позивача і не стягуються.

Керуючись ст. ст. 33-34, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ
:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частини рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання повного
рішення.

Копію рішення направити відповідачу за
адресою: 27500, Кіровоградська область, м.
Світловодськ, вул. Українська, 85А.

Повне рішення складено 01.12.2014 р.

Суддя
Л.С. Вавренюк