КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р. Справа№ 910/16681/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Корсакової Г.В.

За участю представників сторін:

від позивача (апелянт): Кривенька О.Л. -
представник за довіреністю

від відповідача-1: Осикін В.О. -
представник за довіреністю

від відповідача-2: Кудаліна І.М. -
представник за довіреністю

від третьої особи: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Київрічсервіс" на рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014, у справі № 910/16681/14 (суддя
Шкурдова Л.М.),

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Київрічсервіс"

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юридична група
"Ферзь",

2. Публічного акціонерного товариства
"Київенерго";

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача: Комунальне підприємство
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) по охороні, утриманню та
експлуатації земель водного фонду м.
Києва "Плесо"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 у справі № 910/16681/14 у
задоволенні позову Приватного
акціонерного товариства
"Київрічсервіс" - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що твердження позивача
про те, що укладений між відповідачем-1
та відповідачем-2 договір про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012 підлягає визнанню недійсним,
з огляду на те, що викладена в договорі
схема електроустановки на точки
розподілу мереж, відповідно до якої
позивачу належить лише електрокабель
довжиною 8 м., а решта прокладеного
електрокабелю довжиною 1073 пог.м.
належить відповідачу-2, не відповідає
дійсності, оскільки протягом 2002-2004
років позивач за рахунок власних
коштів збудував трансформаторну
підстанцію - КТП 6238 та проклав
електрокабель довжиною 754 м. від
підстанції ТП-1796, а тому вказане
обладнання, на думку позивача, належить
йому та обліковується у нього на
балансі, не знайшли свого
підтвердження в наявних матеріалах
справи № 910/16681/14. Таким чином, позивач
не довів та не надав суду жодних
доказів, які б підтверджували
порушення чи оспорювання його прав та
охоронюваних законом інтересів
укладеним відповідачами договором про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012, не довів належними доказами,
що в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) були недодержані
вимоги, які встановлені частинами 1 - 3, 5
та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України,
не довів обставин, передбачених ч. 1 ст.
230 Цивільного кодекс України, з
наявністю яких закон пов'язує визнання
правочину недійсним, а відтак місцевий
господарський суд дійшов висновку, що
позивач не довів підстав, в силу яких
договір про постачання електричної
енергії № 52215 від 18.01.2012 має бути
визнано судом недійсним, у зв'язку з чим
відмовив в задоволенні позовних вимог
Приватного акціонерного товариства
"Київрічсервіс".

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
суду першої інстанції позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014 у справі № 910/16681/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що, на думку заявника, договір №
52215 від 18.01.2012 укладений під впливом
обману, який полягає в тому, що позивач
протягом 2002-2004 років за рахунок власних
коштів збудував трансформаторну
підстанцію - КТП 6238 та проклав
електрокабель довжиною 754 м. від
підстанції ТП-1796. Враховуючи наведене,
апелянт зазначає, що Приватне
акціонерне товариство "Київрічсервіс"
є власником КТП 6238 та електрокабелю
довжиною 754 м, прокладеного від
підстанції ТП-1796 до КТП 6238. Також,
позивач зазначив, що ніколи не
погоджував схему електроустановки та
точки розподілу мереж, яка є додатком
до спірного договору, а підпис
керівника та печатка позивача,
проставлені у ній, є підробним, що, на
думку апелянта, підтверджується
висновком експерта № 270 від 17.07.2014.
Заявник зазначив, що суд першої
інстанції необґрунтовано відхилив
наведений висновок експерта,
посилаючись на те, він не може бути
беззаперечним доказом підроблення
підпису керівника та печатки позивача,
що містяться на схемі, з огляду на те, що
докази, які б спростували даний факт,
матеріали справи № 910/16681/14 не містять.
Крім того, апелянт, на підтвердження
наведених обставин, посилався на
постанову Деснянського РУ ГУ МВС про
визнання потерпілим та залучення в
якості представника потерпілого від
17.07.2014, зазначив, що слідчим відділення
розслідування злочинів у сфері
господарської діяльності СВ
Деснянського РУ ГУ МВС України в місті
Києві було встановлено, що
представниками відповідача-1 у 2012 році
надано до відповідача-2 схему
електромережі з підробним підписом від
імені керівника позивача та відтиском
печатки Приватного акціонерного
товариства "Київрічсервіс", внаслідок
чого було постановлено визнати в
якості потерпілого - Приватне
акціонерне товариство "Київрічсервіс".
Також, заявник, посилаючись на ст. 321
Цивільного кодекс України вказав на
те, що використовуючи спірний договір,
відповідач-1 порушує майнові права
позивача як власника частини мережі,
незаконно заволодівши майном, які
належать Приватному акціонерному
товариству "Київрічсервіс". Враховуючи
вищенаведене, позивач зазначає, що
рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 у справі № 910/16681/14
винесено з неповним з'ясуванням
обставин справи, що мають значення для
справи № 910/16681/14, зроблені висновки в
рішення місцевого господарського суду
не відповідають обставинам справи, а
також судом першої інстанції, на думку
апелянта, було порушено норми
матеріального права, що призвело до
прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Київрічсервіс" на рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014 у справі № 910/16681/14 передано на
розгляд судді Київського апеляційного
господарського суду Станіку С.Р., для
розгляду апеляційної скарги
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя: Станік С.Р., судді:
Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Київський апеляційний господарський
суд, розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, визнав подані
матеріали достатніми для порушення
апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.10.2014
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
"Київрічсервіс" на рішення
господарського суду міста Києва від
31.10.2014 у справі № 910/16681/14 прийнято до
провадження та порушено апеляційне
провадження, розгляд справи № 910/16681/14
призначено на 26.11.2014 року об 11 год. 10 хв.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду Тищенко А.І. від
25.11.2014 справу № 910/16681/14 передано на
розгляд колегії суддів Київського
апеляційного господарського суду в
складі: головуючий суддя Станік С.Р.,
судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.11.2014 справу №
910/16681/14 прийнято до провадження колегії
суддів Київського апеляційного
господарського суду у складі:
головуючий суддя Станік С.Р., судді:
Власов Ю.Л., Корсакова Г.В. Розгляд
справи № 910/16681/14 призначено на 26.11.2014
року об 11 год. 10 хв.

Представник апелянта в судовому
засіданні 26.11.2014 вимоги апеляційної
скарги підтримав, просив суд
апеляційну скаргу - задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 в судовому
засіданні 26.11.2014 проти доводів
апеляційної скарги - заперечував, з
урахуванням поданого через канцелярію
суду відповідачем-1 відзиву на
апеляційну скаргу, в якому Товариство з
обмеженою відповідальністю "Юридична
група "Ферзь" зазначає про те, що доводи
позивача про те, що відповідачем-1 було
підроблено документи, які
підтверджують придбання КТП 6057 та
кабельної лінії, є безпідставними та
необґрунтованими, з огляду на те, що
Приватним акціонерним товариством
"Київрічсервіс" не було подано до суду
жодних документів на підтвердження
наведених обставин, зокрема, рішень
судів, якими визнано, що посадові особи
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юридична група
"Ферзь" винні у вчиненні кримінальних
правопорушень. Крім того, відповідач-1
повідомив суд апеляційної інстанції
про те, що рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 19.06.2014 було скасовано рішення
Подільського суду м. Києва від 03.01.2013 по
справі № 2607/14580/12, яким було визнано за
позивачем права власності на нежилі
об'єкти, в тому числі на КТП-6238 з
кабельною лінією 10 кВ.: від КТП 6238 до ТП
1796 (довжиною 754,0 м.). Також, заявник
зазначив, що рішенням Господарського
суду міста Києва від 20.08.2014 у справі №
910/15509/14 було розірвано договір про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012. Враховуючи наведене,
відповідач-1 вказав на те, що рішення
суду першої інстанції винесено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстави для
його скасування - відсутні.

Представник відповідача-2 в судовому
засіданні 26.11.2014 проти доводів
апеляційної скарги - заперечував, з
урахуванням поданого через канцелярію
суду Публічним акціонерним
товариством "Київенерго" відзиву на
апеляційну скаргу, в якому відповідач-2
зазначив, що акт розмежування
балансової належності та
експлуатаційної відповідальності
сторін, який був поданий позивачем до
суду на підтвердження, викладених
обставин у позовній заяві, не створює
жодних юридичних наслідків для сторін,
оскільки наведений акт є технічних
документом, в яких відображено та
зафіксовано в документальному вигляді
існування прокладеної КЛ і розміщення
ТП. Також, відповідач-2 зазначив, що
апелянт не надав жодних доказів, що
підтверджують право власності
позивача на КТП-6238 з кабельною лінією 10
кВ.: від КТП 6238 до ТП 1796 (довжиною 754,0 м.),
як і доказів, які б підтверджували
фінансування апелянтом за рахунок
власних коштів будівництво КТП та
кабельної лінії. Враховуючи наведене,
відповідач-2 вказав на те, що рішення
суду першої інстанції винесено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстави для
його скасування - відсутні.

Третя особа в судове засідання 26.11.2014
представників не направила, через
канцелярію суду заяв та клопотань не
подавала. Про розгляд справи була
повідомлена належним чином за адресою
свого місцезнаходження.

Дослідивши матеріали справи, які
містять докази повідомлення всіх
учасників судового процесу про дату,
час та місце судового засідання, з
метою дотримання процесуальних
строків вирішення спору, судова
колегія вважає можливим розглянути
справу за наявними у ній матеріалами,
за відсутності представника третьої
особи, оскільки його неявка не є
перешкодою для розгляду апеляційної
скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення місцевого
господарського суду має бути залишено
без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено місцевим господарським
судом та, що підтверджується
матеріалами справи, 18.01.2012 між
Публічним акціонерним товариством
"Київенерго", як постачальником, та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Юридична група
"Ферзь", як споживачем, укладено
договір про постачання електричної
енергії № 52215, за умовами якого
відповідач-2 зобов'язався продавати
електричну енергію споживачу для
забезпечення потреб електроустановок
споживача за об'єктами споживача
згідно з умовами цього договору та
додатків до договору, що є його
невід'ємною частиною, а відповідач-1, в
свою чергу, зобов'язався оплачувати
постачальнику вартість використаної
(купленої) електричної енергії та
здійснювати інші платежі згідно з
умовами цього договору та додатків до
договору, що є його невід'ємною
частиною (розділу 1 договору про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012).

Відповідно до ч. 2 розділу 1 договору про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012 точка продажу електричної
енергії: на межі балансової належності
електроустановок споживача.

Згідно ч. 3 розділу 1 договору про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012 приєднана та дозволена
потужність у точці підключення
визначена в додатку "Перелік об'єктів
споживача".

Відповідно до п.9.2. договору про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012 межа відповідальності за
стан та обслуговування
електроустановок визначається
відповідно до Додатка "Акт
розмежування балансової належності
електромереж та експлуатаційної
відповідальності сторін".

Згідно з п.9.4. договору про постачання
електричної енергії № 52215 від 18.01.2012 цей
договір набирає чинності з дня його
підписання та укладається на строк до
31.12.2012.

Позивач звернувся з позовом до суду про
визнання недійсним договору про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що схема електроустановки на точки
розподілу мереж, що є додатком до
наведеного договору, містить невірну
інформацію щодо приналежності
електрокабеля довжиною 754 м
відповідачу-2. Позивач зазначив, що
укладений договір про постачання
електричної енергії № 52215 від 18.01.2012
порушує права заявника як власника
КТП-6238 з кабельною лінією 10 кВ.: від КТП
6238 до ТП 1796 (довжиною 754,0 м.). Так,
враховуючи наведене, а також
посилаючись на висновок експерта
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при управлінні МВС України № 270 від
17.07.2014, позивач вказує, що договір про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012 вчинений під впливом обману,
у зв'язку з чим на підставі ст. 230
Цивільного кодексу України підлягає
визнанню недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.1 ГПК України,
підприємства мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст.204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ч.1 ст.299 ЦК України,
істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Отже, позивач, посилаючись на висновок
експерта Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при управлінні МВС України № 270 від
17.07.2014 та постанову Деснянського РУ ГУ
МВС про визнання потерпілим та
залучення в якості представника
потерпілого від 17.07.2014, а також на те, що
у схемі електроустановки на точки
розподілу мереж, що є додатком до
договору про постачання електричної
енергії № 52215 від 18.01.2012 невірно
визначено приналежність електрокабеля
довжиною 754 м відповідачу-2, зазначає, що
договір про постачання електричної
енергії № 52215 від 18.01.2012 вчинений під
впливом обману та на підставі ст. 230
Цивільного кодексу України підлягає
визнанню недійсним.

Колегія суддів апеляційної інстанції
відхиляє вищенаведені доводи позивача,
з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та з чим погоджується суд апеляційної
інстанції, відповідно до висновку
експерта Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при управлінні МВС України № 270 від
17.07.2014, підпис від імені Головатенка
Петра Івановича у додатку 6А до
договору № 52215 від 18.01.2012, а саме в акті
розмежування балансової належності
електромереж та експлуатації
відповідальності сторін, виконаний не
Головатенком П.І., а іншою особою,
відбиток печатки Приватного
акціонерного товариства
"Київрічсервіс" проставлений не одним і
тим же кліше, що надано на дослідження.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що відповідно до
постанови Деснянського РУ ГУ МВС про
визнання потерпілим та залучення в
якості представника потерпілого від
17.07.2014, слідчим відділення
розслідування злочинів у сфері
господарської діяльності СВ
Деснянського РУ ГУ МВС України в місті
Києві було встановлено, що
представниками відповідача-1 у 2012 році
надано до відповідача-2 схему
електромережі з підробним підписом від
імені керівника позивача та відтиском
печатки Приватного акціонерного
товариства "Київрічсервіс", внаслідок
чого було постановлено визнати в
якості потерпілого - Приватне
акціонерне товариство "Київрічсервіс".

Відповідно до ч.1 ст. 101 Кримінального
процесуального кодексу України,
висновок експерта - це докладний опис
проведених експертом досліджень та
зроблені за їх результатами висновки,
обґрунтовані відповіді на запитання,
поставлені особою, яка залучила
експерта, або слідчим суддею чи судом,
що доручив проведення експертизи.

Згідно ч.10 ст. 101 Кримінального
процесуального кодексу України,
висновок експерта не є обов'язковим для
особи або органу, яка здійснює
провадження, але незгода з висновком
експерта повинна бути вмотивована у
відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Кримінального
процесуального кодексу України
досудове розслідування - стадія
кримінального провадження, яка
починається з моменту внесення
відомостей про кримінальне
правопорушення до Єдиного реєстру
досудових розслідувань і закінчується
закриттям кримінального провадження
або направленням до суду
обвинувального акта, клопотання про
застосування примусових заходів
медичного або виховного характеру,
клопотання про звільнення особи від
кримінальної відповідальності.

Частиною 2 ст. 28 Кримінального
процесуального кодексу України
встановлено, що проведення досудового
розслідування у розумні строки
забезпечує прокурор, слідчий суддя (в
частині строків розгляду питань,
віднесених до його компетенції), а
судового провадження - суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 Кримінального
процесуального кодексу України,
процесуальними рішеннями є всі рішення
органів досудового розслідування,
прокурора, слідчого судді, суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 Кримінального
процесуального кодексу України,
рішення слідчого, прокурора
приймається у формі постанови.
Постанова виноситься у випадках,
передбачених цим Кодексом, а також коли
слідчий, прокурор визнає це за
необхідне.

Згідно до ч. 3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Ці
дані встановлюються такими засобами:
письмовими і речовими доказами,
висновками судових експертів;

Відповідно ч. 4 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України вирок
суду в кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для господарського суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, з огляду на викладене,
виходячи зі змісту вищенаведених
приписів чинного законодавства
України, колегія суддів апеляційної
інстанції дійшла висновку про те, що
висновок експерта Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при управлінні МВС України № 270 від
17.07.2014 та постанова Деснянського РУ ГУ
МВС про визнання потерпілим та
залучення в якості представника
потерпілого від 17.07.2014 не можуть бути
беззаперечними доказами підроблення
підпису керівника позивача
Головатенко П.І. та печатки позивача, що
містяться на схемі електроустановки на
точки розподілу мереж.

Щодо посилань позивача, як на підставу
недійсності договору про постачання
електричної енергії №52215 від 18.01.2012р.,
на невірне визначення у схемі
електроустановки на точки розподілу
мереж, що є додатком до договору про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012, приналежності електрокабеля
довжиною 754 м відповідачу-2, колегія
суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, наведена обставина не
є підставою для визнання договору
недійсним у розумінні ст. 215 Цивільного
кодексу України.

Довод апелянта з посиланням на ст. 321
Цивільного кодекс України в
обґрунтування підстав скасування
судового рішення про те, що
використовуючи спірний договір,
відповідач-1 порушує майнові права
позивача як власника частини мережі,
незаконно заволодівши майном, які
належать Приватному акціонерному
товариству "Київрічсервіс", що
підтверджується рішення Подільського
суду м. Києва від 03.01.2013 по справі №
2607/14580/12, яким було визнано за позивачем
права власності на нежилі об'єкти, в
тому числі на КТП-6238 з кабельною лінією
10 кВ.: від КТП 6238 до ТП 1796 (довжиною 754,0
м.), а також актом розмежування
балансової належності та
експлуатаційної відповідальності
сторін від 04.11.2011, який підписаний
представниками позивача та
відповідача-1, скріплений печатками
юридичних осіб - судом апеляційної
інстанції відхиляється, з огляду на
нижченаведене.

Так, судом апеляційної інстанції
встановлено, що рішенням Апеляційного
суду м. Києва від 19.06.2014 було скасовано
рішення Подільського суду м. Києва від
03.01.2013 по справі № 2607/14580/12, яким було
визнано за позивачем права власності
на нежилі об'єкти, в тому числі на КТП-6238
з кабельною лінією 10 кВ.: від КТП 6238 до
ТП 1796 (довжиною 754,0 м.).

Щодо акту розмежування балансової
належності та експлуатаційної
відповідальності сторін від 04.11.2011
колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що наведений акт є лише
технічним документом, в якому
відображено та зафіксовано в
документальному вигляді існування
прокладеної КЛ і розміщення ТП,
наведений акт не є правовстановлюючим
документом та не створює жодних
юридичних наслідків для сторін, у
зв'язку з чим не може бути прийнятий
судом в якості належного та
допустимого доказу в розумінні ст. ст.
32-34 Господарського процесуального
кодексу України, що підтверджує право
власності позивача на КТП-6238 з
кабельною лінією 10 кВ.: від КТП 6238 до ТП
1796 (довжиною 754,0 м.), внаслідок чого
відхиляється судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що позивач не є стороною
договору на постачання
електроенергії, укладеного між
відповідачами, а отже повинен довести,
яким чином укладення вищевказаного
договору та постачання
електроенергії на підставі нього
порушує його права як власника
частини електромережі, через яку
здійснювалась поставка електроенергії
енергетичною компанією до споживача.
Разом з тим, позивачем не було наведено
такі обґрунтування, як і не були подані
до суду докази на підтвердження
зловмисної домовленості відповідачів
при укладенні договору на
енергопостачання.

Щодо посилань відповідача-1 на рішення
Господарського суду міста Києва від
20.08.2014 у справі № 910/15509/14, яким було
задоволено позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юридична група
"Ферзь" про розірвання договору про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012, що, на думку відповідача-1,
виключає можливість визнання
наведеного договору в судовому порядку
недійсним, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що відповідно до
абз. 9 п. 2.6. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року № 11«Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» розірвання
сторонами договору, виконаного
повністю або частково, не позбавляє
сторони права на звернення в
майбутньому з позовом про визнання
такого договору недійсним.

Таким чином, з огляду на викладене,
колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що особа, яка вважає, що її
права порушені внаслідок укладання
господарського договору, має право
звернутися за захистом своїх прав до
суду з відповідною позовною заявою,
незважаючи на припинення зобов'язань
сторін за таким договором шляхом його
розірвання.

Отже, позивач не довів та не надав суду
жодних доказів, які б підтверджували
порушення чи оспорювання його прав та
охоронюваних законом інтересів
укладеним відповідачами договором, не
довів належними та допустимими
доказами, що в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) були
недодержані вимоги, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України, не довів обставин,
передбачених ч. 1 ст. 230 Цивільного
кодексу України, з наявністю яких закон
пов'язує визнання правочину недійсним,
а тому суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивач не довів
підстав, в силу яких договір про
постачання електричної енергії № 52215
від 18.01.2012 має бути визнано судом
недійсним, у з в'язку з чим позовні
вимоги задоволенні не підлягають.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи апелянта,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, викладених в
оскаржуваному рішенні, господарський
суд першої інстанції під час вирішення
спору вірно встановив фактичні
обставини справи, належним чином
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, а тому, рішення
місцевого господарського суду
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги, у відповідності до вимог статті
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
"Київрічсервіс" на рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014, у справі № 910/16681/14 - залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014, у справі № 910/16681/14 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/16681/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття. Постанову апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку та строки,
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
Ю.Л. Власов

Г.В. Корсакова