м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Прокурора Святошинського району м.
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Т.М.М."
третя особа , яка не заявляє
самостійних вимог ДПІ у Святошинському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві.
про внесення змін до договору
Представники сторін:
від прокуратури : Барадатова А.Є.
від позивача: Новак Є.Л. за дов. №
225-КР-1396 від 31.10.20
від відповідача: Случак О.О. за
від третьої особи: Бідзян А.К. за
дов. №30/26-57-10-18 від 12.06.2014
В судовому засіданні 26.11.2014, відповідно
до положень ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
04.11.2014 до канцелярії Господарського
суду м. Києва надійшла позовна заява
Заступника прокурора Святошинського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Київської міської ради (надалі -
позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Т.М.М." (надалі -
відповідач) про внесення змін до
Позовні вимоги мотивовано тим, що
розмір орендної плати, передбачений
чинними умовами договору оренди, є
нижчим за мінімальний розмір орендної
плати, який встановлено Податковим
кодексом України. Оскільки відповідач
не звертався до позивача із заявою про
укладення додаткової угоди про
збільшення розміру орендної плати та
договір оренди не приведено у
відповідність до вимог законодавства,
прокурор звернувся з даним позовом до
суду.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.11.2014 прийнято позовну заяву
до розгляду та порушено провадження по
призначено на 24.11.2014.
В судове засідання, призначене на
24.11.2014, представники сторін з'явились та
надали пояснення по суті справи.
На підставі статті 75 Господарського
процесуального кодексу України суд
приходить до висновку, що справа може
бути розглянута за наявними в ній
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.08.2003 між Київською міською радою
(надалі - орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Фірма
"Т.М.М." (надалі - Товариство, орендар)
укладено Договір оренди земельної
ділянки, який зареєстровано Київським
міським управлінням земельних
ресурсів, про що зроблено запис від
03.12.2003 за № 75-6-03.12.2003 у книзі записів
державної реєстрації договорів (надалі
- Договір).

Згідно з п.1 Договору орендодавець, на
підставі розпорядження Київської
міської держадміністрації від 27.03.2003 №
332-4/492 передає, а орендар приймає в
довгострокову оренду на 25 років
земельну ділянку, площею 4192 кв.м для
будівництва, експлуатації та
обслуговування житлового будинку з
гостьовою стоянкою та об'єктами
соціально-культурного побуту на
перетині вулиць Якуба Коласа та Петра
Чапаєва у Святошинському районі м.
Києва в межах, які перенесені в натуру
(на місцевість) і зазначені на плані, що
є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно п. 2.1. договору орендна плата за
земельну ділянку встановлюється у
розмірі півтора відсотка від
нормативно-грошової оцінки земельної
ділянки на період будівництва об'єкту,
у розмірі трьох сотих (0,03) відсотка від
грошової оцінки частини земельної
ділянки, що визначається пропорційно
площі будівель і споруд житлового
фонду, півтора відсотка від грошової
оцінки частини земельної ділянки, що
визначається пропорційно площі
будівель (приміщень) і споруд
нежитлового фонду.

Відповідно до п.2.3 Договору розмір
орендної плати може змінюватися за
згодою сторін (шляхом внесення змін до
цього договору), за винятком випадку,
передбаченого п.5 договору.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
"Про оренду землі (в редакції чинній на
момент укладення договору) орендна
плата за земельну ділянку - це платіж,
який орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою.

Орендна плата за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності,
централізується на спеціальних
бюджетних рахунках, розподіляється і
використовується відповідно до Закону
України "Про плату за землю" і не може
бути меншою за розмір земельного
податку, що встановлюється зазначеним
Законом (ч.5 ст.19 Закону України "Про
оренду землі (в редакції чинній на
момент укладення договору).

На момент укладання договору оренди
розмір та порядок плати за
використання земельних ресурсів, а
також напрями використання коштів, що
надійшли від плати за землю,
відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
регулювались Законом України "Про
плату за землю" (чинного на момент
укладання договору оренди землі),
статтею 2 якого встановлено, що плата за
землю справляється у вигляді
земельного податку або орендної плати,
що визначається залежно від грошової
оцінки земель.

З 01.01.2011 року набрав чинності
Податковий кодекс України, положеннями
якого передбачено, що підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки. Платником орендної
плати є орендар земельної ділянки.
Об'єктом оподаткування є земельна
ділянка, надана в оренду. Розмір та
умови внесення орендної плати
встановлюються у договорі оренди між
орендодавцем (власником) і орендарем
(ст. 288 Податкового кодексу України).

Розмір орендної плати встановлюється у
договорі оренди, але річна сума платежу
не може бути меншою 3 відсотків
нормативної грошової оцінки (ст. 288.5.1
Податкового кодексу України).

За ст. 289 Податкового кодексу України
для визначення розміру податку та
орендної плати використовується
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок.

Відповідно до п. 5 Договору
орендодавець має право в
односторонньому порядку шляхом
надсилання орендареві повідомлення
через податкові органи або через інший
уповноважений на це орган збільшити
розмір орендної плати у випадку, коли
внаслідок змін у законодавстві орендна
плата стане меншою від розміру
земельного податку.

З метою приведення у відповідність до
вимог законодавства істотних умов
договорів оренди земельних ділянок,
відповідно до статті 30 Закону України
"Про оренду землі", статей 40, 41, 286, 288
Податкового кодексу України 28.02.2013
Київською міською радою прийнято
рішення № 89/9146 "Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру річної
орендної плати у відповідність до
положень статті 288 Податкового кодексу
України". Відповідно до вказаного
рішення орган місцевого
самоврядування вирішив внести зміни до
договорів оренди земельних ділянок в
частині річної орендної плати,
встановивши її у розмірі 3 % від
нормативної грошової оцінки та
покладено на орендарів, зокрема,
Приватне акціонерне товариство
"Московський Універмаг" зобов'язано
забезпечити оформлення внесення
відповідних змін до договору оренди
земельних ділянок.

Згідно з п. 1 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Статтею 15 Закону України "Про оренду
землі" передбачено, що істотними
умовами договору оренди землі є,
зокрема, орендна плата із зазначенням
її розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського
кодексу України спори, що виникають при
укладанні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом, розглядаються
судом.

Статтею 651 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом; а
також у разі істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору (ст. 652 Цивільного кодексу
України).

Нормами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського
кодексу України сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити договір,
повинна надіслати пропозиції про це
другій стороні за договором.

Частиною 4 ст. 188 Господарського кодексу
України визначено, що у разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
договору або у разі неодержання
відповіді у встановлений строк з
урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду.

Частиною 5 ст. 188 Господарського кодексу
України передбачено, що якщо судовим
рішенням договір змінено або
розірвано, договір вважається зміненим
з дня набрання чинності даним рішенням,
якщо іншого строку набрання чинності
не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

Проаналізувавши положення
законодавства України, суд дійшов
висновку, що як на момент укладення
спірного договору, так і на момент
розгляду спору в суді, орендна плата за
земельні ділянки державної та
комунальної власності була/є
регульованою ціною, що, в свою чергу,
свідчить про наявність підстав для
перегляду розміру орендної плати - у
разі законодавчої зміни її граничного
розміру.

З метою однакового і правильного
застосування господарськими судами
норм матеріального і процесуального
права у розгляді справ у спорах, що
виникають із земельних відносин,
Пленум Вищого господарського суду
України надав роз'яснення у формі
постанови № 6 від 17.05.2011 "Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин", у п. 2.18 якої зазначається, що
вирішення спорів про внесення змін до
договору пов'язане із застосуванням
положення частини першої статті 626
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої договір є узгодженим
волевиявленням двох або більше сторін,
і тому суд не може зобов'язати іншу
сторону договору внести зміни до нього.
Отже, зацікавлена сторона у випадках,
передбачених законом, може просити суд
про внесення зміни до договору згідно з
рішенням суду, а не про зобов'язання
відповідача внести такі зміни до
договору.

Згідно з п. 2.19 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
17.05.2011 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" у разі прийняття
уповноваженим органом рішення про
внесення змін до ставок орендної плати
за землю та затвердження нових
коефіцієнтів, що використовуються для
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки, такі обставини можуть не
братися судом до уваги лише у разі
скасування відповідного рішення
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування в
установленому законом порядку.

Судам слід враховувати, що розмір
орендної плати за землю визначається
сторонами у договорі, в тому числі може
визначатися шляхом встановлення
відсоткового відношення до
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки, що відповідає чинному
законодавству України, зокрема,
приписам частини першої статті 15,
статті 21 Закону України "Про оренду
землі".

Статтею 30 Закону України "Про оренду
землі" передбачено, що зміна умов
договору оренди землі здійснюється за
взаємною згодою сторін. У разі
недосягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди землі спір вирішується
в судовому порядку.

Так, Вищий господарський суд у
постанові від 23.10.2014 року по справі №
922/1915/14 дійшов висновку, що чинним
законодавством передбачено можливість
зміни умов договору оренди землі за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у випадках, встановлених
договором або законом.

Оскільки орендна плата за земельні
ділянки державної та комунальної
власності є регульованою ціною, то
законодавча зміна граничного розміру
цієї плати може бути підставою для
перегляду розміру орендної плати,
встановленої умовами договору. При
цьому надсилання відповідачеві
пропозицій щодо внесення змін до
договору оренди є правом, а не
обов'язком позивача, тому недотримання
останнім вимог частини другої статті 188
ГК України щодо надсилання іншій
стороні пропозицій про зміну умов
договору не позбавляє його права
звернутися до господарського суду з
позовом про зміну умов договору.

Зазначеного висновку дійшов Верховний
Суд України у своїй постанові від 20.11.2012
року у справі № 28/5005/640/2012 з посиланням
на рішення Конституційного Суду
України від 09.07.2002, де визначено, що
надсилання відповідачу про внесення
змін до спірного договору оренди є
виключно правом, а не обов'язком
позивача, тому недотримання вимог ст. 188
Господарського кодексу України щодо
обов'язку надсилання іншій стороні
пропозицій про зміну умов договору
оренди земельної ділянки не позбавляє
його права звернутися до суду з позовом
до відповідача про зміну умов договору
за наявності спору, тобто відсутності
згоди на зміну умов договору.

Частиною 1 ст. 73 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
закріплено, що акти ради, сільського,
селищного, міського голови, голови
районної в місті ради, виконавчого
комітету сільської, селищної, міської,
районної у місті (у разі її створення)
ради, прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Таким чином, у разі прийняття
уповноваженим органом рішення про
внесення змін до ставок орендної плати
за землю та затвердження нових
коефіцієнтів, що використовуються для
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки, такі обставини можуть не
братися судом до уваги лише у разі
скасування відповідного рішення
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування у
встановленому законом порядку.

Аналогічної позиції додержується
Вищий господарський суд України у
своїй постанові від 23.10.2014 року по
справі № 922/1915/14.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
рішення Київської міської ради від
28.02.2013 року № 89/9146 "Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру річної
орендної плати у відповідність до
положень статті 288 Податкового кодексу
України" в судовому порядку не
скасовано, суд зобов'язаний при
розгляді даного спору брати до уваги
відповідне рішенні Київської міської
ради та затверджений ним розмір
орендної плати за оренду земельної
ділянки.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів, відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Судом встановлено, що станом на момент
розгляду спору Товариством не виконано
обов'язок щодо оформлення внесення
змін до Договору оренди з метою
приведення у відповідність до вимог
законодавства істотних умов договорів
оренди земельних ділянок, відповідно
до статті 30 Закону України "Про оренду
землі", статей 40, 41, 286, 288 Податкового
кодексу України.

Заперечення відповідача, викладені у
відзиві на позовну заяву щодо
неможливості підвищення розміру
орендної плати, спростовуються
вищевикладеним.

Враховуючи викладене, а також те, що
розмір орендної плати за землю
законодавчо було змінено, суд
приходить висновку про наявність
підстав зміни договору у частині, що
стосується розміру орендної плати за
користування земельною ділянкою, а
тому позов прокуратури підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, у
зв'язку із задоволенням позову судовий
збір покладається на відповідача та
підлягає стягненню з відповідача в
доход Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Внести зміни до п. 2.2 договору оренди
земельної ділянки, укладеного між
Київською міською радою та Товариством
з обмеженою відповідальністю "Фірма
"Т.М.М.", зареєстрованого Київським
міським управлінням земельних
ресурсів, про що зроблено запис від
03.12.2003 за № 75-6-00092 у книзі записів
державної реєстрації договорів,
виклавши його у такій редакції:

"річна орендна плата за земельну
ділянку встановлюється у розмірі 3 %
(три відсотки) від її нормативної
грошової оцінки".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Т.М.М." (04116, м.
Київ, вулиця Галі Тимофєєвої, будинок 3,
ідентифікаційний код 14073675) на користь
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 1 218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 28.11.2014.

Суддя
М.О. Лиськов