ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р.
Справа № 911/3902/14

Розглянувши матеріали справи за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДОМІНАНТА ФУД»;

до Дочірнього підприємства «ФУРШЕТ
ЦЕНТР»;

про стягнення 23 411,63 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

В засіданні приймали участь:

від позивача: Качан В.В. (довіреність б/н
від 15.05.2014 року);

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

В провадженні Господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДОМІНАНТА ФУД» до
Дочірнього підприємства «ФУРШЕТ
ЦЕНТР» про стягнення 23 411,63 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 12.09.2014 року порушено
провадження у справі № 911/3902/14 та
призначено до розгляду на 29.09.2014 року.

В судове засідання, яке відбулось 29.09.2014
року представник позивача не з'явився,
сторони вимог ухвали Господарського
суду Київської області від 12.09.2014 року
не виконали.

29.09.2014 року до Господарського суду
Київської області від представників
позивача та відповідача надійшли
клопотання про відкладення розгляду
справи. У вз'язку з чим, розгляд справи
відкладався до 28.10.2014 року.

В судовому засіданні 28.10.2014 року
оголошувалась перерва до 04.11.2014 року.

Ухвалою від 04.11.2014 року в порядку ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України за клопотанням сторін було
продовжено строк розгляду справи. В
судовому засіданні 04.11.2014 року
оголошувалась перерва до 18.11.2014 року.

В судове засідання 18.11.2014 року
представник відповідача2 повторно не
з'явився, відзив на позов не надав, про
причини неявки суд не повідомив.

Оскільки, про поважні причини неявки в
судове засідання відповідача2 суд не
повідомлений; клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача2 не надходило, тому суд
вважає, що, у відповідності до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України, справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами, без участі
представника відповідача2, яких
достатньо для винесення рішення по
суті.

Згідно постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані докази,
господарський суд,-

встановив:

Як вбачається з матеріалів справи,
16.02.2012 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ДОМІНАНТА ФУД»
(позивач, Постачальник) та Дочірнім
підприємством «ФУРШЕТ ЦЕНТР»
(відповідач, Покупець) було укладено
Договір поставки № ФЦ008885 (з протоколом
розбіжностей) (надалі - Договір).

Пунктом 1.1. Договору визначено, що
Постачальник зобов'язується поставити
товар, а Покупець зобов'язується
прийняти і оплатити товар за цінами,
зазначеними в накладних.

У пункті 5.1. Договору зазначено, що
перехід права власності на товар від
Постачальника до Покупи здійснюється в
момент приймання-передачі Товару на
складі Покупця.

Постачання Товарів здійснюється на
умовах DDP (поставка оплачена) до складу
Покупця. Тлумачення торгових термінів
здійснюється сторонами у
відповідності з Міжнародними
правилами тлумачення торгових
термінів «Інкотермс» 2000 року.

З огляду, що між сторонами, на виконання
умови п. 7.9. Договору, не була підписана
Додаткова угода щодо строків оплати
поставленого після 30.06.2012 року товару,
діє норма, визначена п. 7.9 Договору, що
оплата за товар здійснюється в
безготівковому порядку шляхом
перерахування коштів на банківський
рахунок Постачальника протягом 50
(п'ятдесяти) календарних днів з моменту
приймання-передачі Товару.
Зобов'язання Покупця по оплаті Товару
вважається виконаним з моменту
зарахування коштів на банківський
рахунок Постачальника.

Як свідчать матеріали справи, також
підтверджується підписаним сторонами
Актом звірки розрахунків станом на
30.06.2014 року сума заборгованості Покупця
за поставлений товар склала 17384,34 грн.
Зокрема, несвоєчасно та не в повному
обсязі оплаченими залишились
видаткові накладні виписані в період з
26.11.2013 року по 06.12.2013 року в кількості 33
шт. (накладна № 21883 від 26.11.2013 року
оплачена частково, решта накладних не
оплачені), копії яких наявні в
матеріалах справи, оригінали оглянуті
судом.

Виходячи з умов Договору, кінцевий
строком оплати за останньою накладною
припадав на 26.01.2014 року, однак
відповідачем отриманий на наведеними в
позові накладними товар не оплачено
станом на момент звернення до суду,
відповідно на суму 17384,34 грн.

Факт отримання товару за наведеним в
позові накладними відповідачем по суті
не заперечено та не спростовано.

Відповідач у відзиві на позов
посилався на недоліки в оформленні
видаткових накладних та відсутність
довіреностей на отримання товару.

У зв'язку з чим, судом встановлено, що
відповідачем було виписано Генеральну
довіреність № 49, якою засвідчено
відбитки штампів та підписи осіб,
уповноважених на приймання товару.

Крім того, довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей (так
само як і повідомлення за підписом
директора та головного бухгалтера про
зразок печатки на отримання товару, яке
оформлюється при
централізовано-кільцевих перевезеннях
відповідно до п. 13 інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей) не є документами,
що підтверджують факт поставки товару.

Такої ж позиції дотримується Вищий
господарський суд України, який у своїй
Постанові від 17.09.2009 року у справі №21/105
та Постанові від 09.04.2013 року у справі
№5023/5085/12, де зазначає, що довіреність на
одержання матеріальних цінностей є
документом, що лише фіксує рішення
уповноваженої особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей. Тобто довіреність
не є документом, що підтверджує факт
господарської операції по передачі чи
прийняттю товару.

Передача (прийняття) матеріальних
цінностей без довіреності може бути
порушенням ведення бухгалтерського
обліку, але не є достатньою обставиною,
що заперечує факт передачі або
прийняття товарів.

Накладні - це первинні бухгалтерські
документи, що підтверджують існування
факту здійснення господарської
операції.

Всі спірні видаткові накладні,
відповідають вимогам чинних
нормативних актів, містять всі
обов'язкові реквізити, в тому числі
підписи осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції та
затверджені відповідачем штампи.

Дослідивши заперечення відповідача та
з врахуванням наявних в матеріалах
справи доказів та пояснень, судом
встановлено, що поставки товару, проти
яких заперечує відповідач, відбувались
безпосередньо на адреси магазинів
відповідача і товар приймався
відповідними представниками на місці
доставки. Про отримання товару
свідчать відповідні штампи та підписи
на спірних видаткових накладних. Крім
того, про факт існування господарських
відносин сторін за Договором поставки
свідчить часткова оплата відповідачем
товару, тобто дії відповідача,
спрямовані на виконання умов Договору.
Також, спірна сума боргу підтверджена
Актом звірки розрахунків.

Самі лише недоліки в оформленні
видаткових накладних не спростовують
їх дійсність та факту поставок товару,
про підроблення чи фальсифікацію
відповідних видаткових накладних
відповідачем не заявлено в
установленому чинним законодавством
порядку до правоохоронних органів.

Також, відповідач у відзиві зазначив,
що основана сума боргу підлягає
зменшенню на 5%, оскільки між позивачем
та відповідачем був укладений
«бонусний» договір про надання послуг
від 16.02.2012 року № ВЗ ФЦ008885, за яким
відповідач надавав позивачу послуги,
вартість яких визначається в розмірі 5%
від загальної суми проданого в Мережі
магазинів товару, з урахуванням ПДВ, та
оплаченого (шляхом перерахування на
поточних рахунок або зарахуванням
зустрічних вимог) Замовнику за
поточний місяць згідно з договором
постачання, укладеним між замовником
та виконавцем.

У зв'язку з чим, відповідач стверджує,
що його заборгованість за Договором
поставки від № ФЦ008885 в сумі 17 384,37 грн.
підлягає зменшенню на 869,21 грн. (5%) і
відповідно до п. 1.4. Договору поставки
він має право зменшити свою
заборгованість на відповідну суму
зустрічного зобов'язання.

Таким чином, відповідач стверджує, що
заборгованість перед позивачем за
Договором поставки фактично була
зменшена на 869,21 грн. шляхом зарахування
зустрічних вимог згідно заяви про
зарахування зустрічних вимог від 20.09.2014
року № 20/09-14. Крім того, відповідач
вважає, що направлення такої заяви не є
обов'язковим з огляду на п. 1.4. Договору
поставки.

Однак, судом встановлено, що п. 1.4.
Договору поставки передбачає
можливість зменшення заборгованості
шляхом проведення заліку зустрічних
вимог коли це не заборонено
українським законодавством. Залік
зустрічних вимог проводиться покупцем
без підписання сторонами додаткових
документів (актів заліку зустрічних
вимог, протоколів заліку тощо).
Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за письмовою заявою
покупця.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін. Аналогічне
правило містить також ст.. 203
Господарського кодексу України.

Таким чином, як умова п. 1.4. Договору
поставки, так норми чинного
законодавства, вимагають наявності
заяви як підстави для зарахування
зустрічних однорідних вимог.

Дослідивши надану відповідачем заяву
про зарахування зустрічних вимог від
20.09.2014 року № 20/09-14, судом встановлено,
що така заява не містить суми, яка
підлягає зарахуванню, підстав
виникнення зустрічного зобов'язання
(договору), строків виконання
зустрічних зобов'язань. Тому, з огляду
на умови Договору поставки та норми
чинного законодавства, така заява не
може прийматись в якості належного
доказу в підтвердження факту
припинення спірного зобов'язання за
Договором поставки шляхом його
зарахування в погашення зустрічного
зобов'язання, на яке посилається
відповідач.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського
кодексу України, ст. 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання, зокрема,
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язання є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
законом або договором.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частинами 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив зобов'язання, якщо він не
виконав його в строк, встановлений
договором або законом.

Таким чином, за наслідками розгляду
спору судом встановлено
заборгованість відповідача в сумі 17384,37
грн.

У зв'язку з простроченням відповідачем
виконання грошового зобов'язання,
позивач просить стягнути з відповідача
на підставі ст. 625 Цивільного кодексу
України індекс інфляції в сумі 2204,34
грн. та 3 % річних в сумі 322,92 грн.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Інфляційні та річні нараховані на
заявлену суму боргу за період від дня
виникнення заборгованості до терміну,
що передував зверненню з позовом до
суду, що відповідає вимогам ст. 625
Цивільного кодексу України.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача річних та
інфляційних суд вважає правомірними і
обґрунтованими, оскільки відповідні
нарахування проведені за фактичний
період існування заборгованості у
відповідності до вимог чинного
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
позивачем доведені та обґрунтовані,
відповідачем не спростовані, тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті
судового збору відповідно до статей 44,
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладаються судом на
відповідача в повному обсязі.

Також, позивач в позові зазначив, що ним
було укладено з адвокатом Ходаківською
К.Б. (Свідоцтва про право заняття
адвокатською діяльністю № 3041 від 22.10.2008
року) Договір про надання юридичних
послуг від 05.12.2011 року, за яким на
підставі Заявки до № 73 від 28.07.2014 року,
позивачу були надані адвокатські
послуги щодо стягнення спірної
заборгованості, за які позивачем було
сплачено 3500,00 грн. (згідно з квитанцією
№ 124 від 28.08.2014 року) витрат на послуги
адвоката, які позивач просить стягнуту
в порядку ст. 44, 48 Господарського
процесуального кодексу України як
судові витрати.

Відповідач у відзиві заперечував проти
покладення на нього витрат на послуги
адвоката в сумі 3500 грн., оскільки
адвокат Ходаківська К.Б., з яким
укладено Договір про надання юридичних
послуг від 05.12.2011 року не приймав участь
в розгляді справи.

Дослідивши надані позивачем докази в
обґрунтування адвокатських витрат та
враховуючи фактичні обставини під час
розгляду спору, судом встановлено, що
позовну заяву подано та підписано
представником Качан Вікторією
Віталіївною на підставі Довіреності
від 15.05.2014 року, виданої безпосередньо
директором позивача В.М. Ходаківським.
Всі клопотання у справі та присутність
в судових засіданнях забезпечувалась
представником Качан В.В. В су
матеріалах справи відсутні будь-які
докази причетності до судового
розгляду адвоката Ходаківської К.Б.,
ані з Договору про надання юридичних
послуг від 05.12.2011 року, ані з Заявки № 73,
Акту виконаних робіт чи квитанції не
вбачається пов'язаності понесених
позивачем адвокатських витрат саме з
розглядом справи №
911/3902/14, чи пов'язаності адвоката з
представником, який фактично надавав
юридичне супроводження спору зі
сторони позивача.

Таким чином, позивачем не доведено, що
понесені ним витрати на послуги
адвоката в заявленій до відшкодування
сумі, пов'язані з розглядом даної
справи № 911/3902/14, тому підстави їх
відшкодування в якості судових витрат
відсутні.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства
«Фуршет-Центр» (08205, Київська обл., м.
Ірпінь, вул. Ленінградська, 6а, код 37910513)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Домінанта Фуд» (01133,
м. Київ, б-р Марії Приймаченко, код 37264943)
17384,37 (сімнадцять тисяч триста
вісімдесят чотири) грн. боргу, 2204,34 (дві
тисячі двісті чотири) грн. інфляційних,
322,92 (триста двадцять дві) грн. 3% річних
та 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять
сім) грн.. витрат по сплаті судового
збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 25.11.2014 р.

Суддя
Т.П. Карпечкін