номер провадження справи 20/117/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014
Справа № 908/4206/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДЕМЗ-ІНЖИНІРІНГ" (69063,
м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд.
20-В)

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "МІК" (69006, м.
Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 69а)

про стягнення суми 189726,00 грн.

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача - Саєнток О.Ю. (дов. № 81
від 03.10.2014 р.);

Від відповідача - Харцизова Т.В.
(паспорт № СЮ 188496)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з
відповідача суми 189726,00 грн., із яких:
100000,00 грн. основного боргу по договору
поставки № 20/06-13 від 20.06.2013 р., 89726,00 грн. -
3% річних.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 22.10.2014 р.
позовну заяву прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі № 908/4206/14,
справі присвоєно номер провадження
20/117/14, справу призначено до розгляду на
10.11.2014 р. На підставі ст. 77 ГПК України в
судовому засіданні оголошувалась
перерва до 27.11.2014 р.

В судовому засіданні 27.11.2014 р. справу
розглянуто, оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
викладені в позовній заяві, які
мотивовано наступним. Відповідно до
умов договору поставки № 20/06-13 від
20.06.2013 р. позивачем було перераховано
відповідачу 12000000,00 грн. в якості
передоплати. Оскільки останній платіж
був здійснений 27.09.2013 р., то відповідач
повинен був здійснити поставку
продукції не пізніше 27.12.2013 р. В
обумовлений строк відповідач
продукцію не поставив, листом від 10.01.2014
р. просив про відстрочення поставки на
один місяць. Позивач на цю пропозицію
не погодився, направив вимогу від 13.01.2014
р. про повернення попередньої оплати.
Відповідач зобов'язання щодо
повернення передоплати виконав
частково, перерахувавши суму 11900000,00
грн. Таким чином, не повернуто позивачу
100000,00 грн. Просить стягнути з
відповідача суму 100000,00 грн. основного
боргу по договору поставки № 20/06-13 від
20.06.2013 р., 89726,00 грн. - 3% річних,
нарахованих за період з 20.01.2014 р. по
22.04.2014 р. Позов обґрунтовано ст.ст. 526, 530,
610, 625 ЦК України, ст.ст. 193, 216 ГК України.

Відповідач позов визнав частково на
суму 100000,00 грн. основного боргу, в
письмовому відзиві зазначив, що
позивачем невірно нараховано суму 3%
річних. Сума неповернутого
відповідачем боргу складає 100000,00 грн., а
не 1200000,00 грн., як зазначає позивач.
Строк прострочення починається з 11.10.2014
р., а не з 20.01.2014 р. Таким чином, сума 3%
річних складає 250,00 грн. Просить
відмовити у задоволенні позовних вимог
щодо стягнення з відповідача суми 3%
річних у розмірі 89726,00 грн.

Розглянувши матеріали справи,
оригінали яких оглядалися в судових
засіданнях, заслухавши пояснення
представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

20.06.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ДЕМЗ-ІНЖИНІРІНГ"
(покупець за договором, позивач у
справі) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «МІК» (постачальник
за договором, відповідач у справі) було
укладено договір на поставку № 20/06-13, за
умовами якого постачальник
зобов'язався поставити у власність
покупця продукцію
виробничо-технічного призначення -
рукав фільтрований 150х7250, 2 комплекти (в
подальшому - продукцію), в строки,
асортименті, кількості, по ціні та з
якісними характеристиками,
узгодженими сторонами в даному
договорі, технічному завданні та
специфікаціях, що є невід'ємною
частиною даного договору. Покупець
зобов'язується прийняти поставлену на
умовах даного договору продукцію та
оплатити її вартість згідно з умовами
даного договору (п.п. 1.1, 1.2).

У розділі 3 договору сторони узгодили
суму договору та порядок оплати.
Відповідно до п. 3.1 договору ціна
продукції узгоджується сторонами в
специфікаціях. Загальна сума договору
орієнтовно складає 13214100,48 грн., в т.ч.
ПДВ 20%. Кінцево загальна сума договору
буде узгоджена сторонами при
підписанні видаткових накладних на
відвантажену продукцію.

Пунктом 3.3 визначено, що розрахунок за
постачаєму продукцію здійснюється
шляхом поетапної оплати. Передплата в
розмірі 12000000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%, може
бути здійснена покупцем одним чи
декількома платежами, але не пізніше
30.09.2013 р., остання сума сплачується
покупцем на протязі 7 календарних днів
із моменту поставки продукції.

Відповідно до п. 4.2 строки поставки
продукції зазначаються в специфікації.
Під датою поставки розуміється дата,
зазначена в видатковій накладній (п. 4.3).

Відповідно до п. 9.1, договір діє з
моменту його підписання та до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань.

До договору сторонами був
підписаний додаток № 1 «Специфікація №
1», відповідно до якого було визначено
найменування продукції, її кількість,
ціна за одиницю та загальна сума.
Зазначено, що строк поставки - 90
календарних днів від дати отримання
авансового платежу.

Як слідує із матеріалів справи,
позивачем було перераховано
відповідачеві за умовами договору №
20/06-13 суму передплати 12000000,00 грн.
(платіжне доручення № 452 від 25.06.2013 р. на
суму 1300000,00 грн., платіжне доручення № 463
від 26.06.2013 р. на суму 4700000,00 грн., платіжне
доручення № 785 від 28.08.2013 р. на суму
2000000,00 грн., платіжне доручення № 903 від
27.09.2013 р. на суму 4000000,00 грн.).

Відповідно до умов договору та
специфікації № 1 відповідач
зобов'язаний був поставити позивачеві
продукцію в строк - 90 календарних днів
від дати отримання авансового платежу.
Остання частина авансового платежу
(передоплати) була перерахована
позивачем 27.09.2013 р., відповідно,
останнім днем строку поставки було
26.12.2013 р. Відповідач поставку продукції
не здійснив.

Позивач направив відповідачу
вимогу від 08.01.2014 р. № 25, відповідно до
якої вимагав негайного виконання
зобов'язання по договору № 20/06-13 шляхом
здійснення поставки продукції. Листом
від 10.01.2014 р. № 01-10-14/1ю відповідач просив
надати відстрочку поставки продукції
по договору на один місяць. Вимогою від
13.01.2014 р. № 51 позивач вимагав повернення
суми заборгованості в розмірі 12000000,00
грн. Листом від 22.04.2014 р. № 04-22-14/1ю
відповідач визнав порушення ним
зобов'язання по поставці продукції за
договором № 20/06-13, зобов'язався
повернути отриману передплату в
розмірі 12000000,00 грн., просив розстрочити
виплату зазначеної суми зі сплатою в
травні-серпні 2014 р. по 2000000,00 грн., в
вересні 2014 р. - 3000000,00 грн., не пізніше
10.10.2014 р. - 3000000,00 грн. Листом від 25.04.2014 р.
№ 387 позивач погодив повернення
відповідачем суми передплати.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідачем на рахунок позивача було
повернуто суму передплати в розмірі
11900000,00 грн. (платіжне доручення № 10073
від 19.05.2014 р. на суму 500000,00 грн., платіжне
доручення № 10107 від 20.05.2014 р. на суму
500000,00 грн., платіжне доручення № 10117 від
21.05.2014 р. на суму 500000,00 грн., платіжне
доручення № 10130 від 22.05.2014 р. на суму
500000,00 грн., платіжне доручення № 11058 від
28.07.2014 р. на суму 2000000,00 грн., платіжне
доручення № 211 від 28.08.2014 р. на суму
1000000,00 грн., платіжне доручення № 215 від
29.08.2014 р. на суму 1000000,00 грн., платіжне
доручення № 417 від 26.09.2014 р. на суму 500000,00
грн., платіжне доручення № 11823 від 26.09.2014
р. на суму 500000,00 грн., платіжне доручення
№ 419 від 29.09.2014 р. на суму 500000,00 грн.,
платіжне доручення № 424 від 29.09.2014 р. на
суму 500000,00 грн., платіжне доручення № 431
від 30.09.2014 р. на суму 500000,00 грн., платіжне
доручення № 11865 від 30.09.2014 р. на суму
500000,00 грн., платіжне доручення № 436 від
01.10.2014 р. на суму 500000,00 грн., платіжне
доручення № 444 від 02.10.2014 р. на суму 500000,00
грн., платіжне доручення № 11937 від 07.10.2014
р. на суму 500000,00 грн., платіжне доручення
№ 495 від 08.10.2014 р. на суму 500000,00 грн.,
платіжне доручення № 503 від 08.10.2014 р. на
суму 500000,00 грн., платіжне доручення № 510
від 09.10.2014 р. на суму 400000,00 грн.).

Відповідачем не було повернуто
позивачу суму 100000,00 грн. передплати.

У жовтні 2014 р. позивач звернувся
до господарського суду Запорізької
області з позовом, за яким було
порушено провадження у даній справі.

Згідно з положеннями ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України, ст. 193
Господарського кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших правових
актів, а за відсутності таких умов та
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтями 11, 509 ЦК України встановлено,
що підставою виникнення цивільних
прав і обов'язків (зобов'язань), які
мають виконуватися належним чином і в
установлений строк відповідно до
вказівок закону, договору є договір.

За приписами ст. 629 ЦК України - договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України також
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлено строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Правовідносини сторін врегульовано
договором поставки.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України
продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар
покупцеві у строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо зміст
договору не дає змоги визначити цей
строк, - відповідно до положень статті
530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК).

Частиною 1 ст. 665 ЦК України визначено
право покупця відмовитися від договору
купівлі-продажу у разі відмови
продавця передати проданий товар.

Як вбачається з умов договору
поставки № 20/06-13, зокрема, строк
поставки продукції узгоджується
сторонами в специфікаціях. Відповідно
до специфікації № 1 (додаток № 1 до
договору) строк поставки продукції за
договором - 90 календарних днів від дати
отримання авансового платежу.

Відповідачем продукція за
договором № 20/06-13 позивачу передана не
була. Позивач письмовою вимогою № 51 від
13.01.2014 р. вимагав від відповідача
перерахування на його (позивача)
рахунок протягом семи днів суми 12000000,00
грн., яка була сплачена ним в якості
передплати за договором.

Статтею 693 ЦК України визначено, якщо
договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу. Якщо продавець, який
одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до п. 3.7 договору, якщо
постачальник після отримання
передплати (оплати) за продукцію не
відвантажить продукцію в передбачений
договором строк та на визначених
договором умовах, постачальник
зобов'язується по письмовій вимозі
покупця повернути йому отриману
передплату.

Відповідач листом від 22.04.2014 р. № 04-22-14/1ю
погодився повернути отриману від
позивача передплату в сумі 12000000,00 грн.
згідно з запропонованим графіком. Сума
передплати була повернута
відповідачем не повністю,
заборгованість склала 100000,00 грн. (12000000,00
грн. (отримана передплата) - 11900000,00 грн.
(повернута передплата)).

Відповідно до приписів ст. 33 ГПК
України обов'язок доказування і
подання доказів покладається на
сторони. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтвердив наявність
заборгованості в сумі 100000,00 грн.,
пояснюючи виникнення заборгованості
фінансовим станом підприємства. В
матеріалах справи мається підписаний
сторонами та скріплений печатками
оригінал акту звірки взаємних
розрахунків від 10.11.2014 р., відповідно до
якого заборгованість на користь
позивача склала суму 100000,00 грн.

Таким чином, вимога позивача про
стягнення 100000,00 грн. є обґрунтованою,
підтверджена належними доказами,
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Позивачем також заявлено вимогу про
стягнення з відповідача суми 89726,00 грн.
3% річних, нарахованих за період з 20.01.2014
р. по 22.04.2014 р., на підставі п. 3.7 договору
№ 20/06-13 та ст. 625 ЦК України.

У пункті 3.7 договору сторони визначили,
що в разі порушення строків повернення
передплати, постачальник за
користування грошовими коштами
зобов'язаний сплатити покупцю суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
р. № 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» роз'яснено, що з
огляду на те, що статтю 625 ЦК України
вміщено в розділ 1 книги 5 Цивільного
Кодексу - «Загальні положення про
зобов'язання», ця стаття
застосовується до всіх грошових
зобов'язань, якщо інше не передбачено
спеціальними нормами, які регулюють
відносини, пов'язані з виникненням,
зміною чи припиненням окремих видів
зобов'язань.

У пункті 5.2 даної постанови Пленуму
визначено, що обов'язок боржника
сплатити суму боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних
не виникає у випадках повернення
коштів особі, яка відмовилася від
прийняття зобов'язання за договором
(стаття 612 ЦК України), повернення сум
авансу та завдатку, повернення коштів у
разі припинення зобов'язання (в тому
числі шляхом розірвання договору) за
згодою сторін або визнання його
недійсним, відшкодування збитків та
шкоди, повернення безпідставно
отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України),
оскільки відповідні дії вчиняються
сторонами не на виконання взятих на
себе грошових зобов'язань, а з інших
підстав.

Як було встановлено судом, відповідач
обов'язок за договором стосовно
поставки продукції в обумовлений строк
не виконав, внаслідок чого позивач
вимагає повернення сплаченої суми
передплати.

Відповідно до ст. 693 ЦК України на суму
попередньої оплати нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
переданий, до дня фактичного передання
товару покупцеві або повернення йому
суми попередньої оплати. Договором
може бути встановлений обов'язок
продавця сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Згідно зі ст. 536 ЦК за користування
чужими грошовими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Проценти річних, про які йдеться у
частині 2 ст. 625 ЦК, необхідно відрізняти
від процентів за користування чужими
коштами, передбачених ст. 536 ЦК.
Стягнення процентів річних є заходом
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання і одночасно
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора, тобто
зобов'язанням сплатити кошти, тоді як
проценти, зазначені у статті 536 ЦК, - це
плата за користування чужими коштами.

Як вбачається з тексту позовної заяви
та підтверджено представником
позивача у судовому засіданні, сума 3%
річних, нарахована відповідачу, є саме
процентами річних, передбаченими ч. 2
ст. 625 ЦК України. Із матеріалів справи
вбачається та сторонами підтверджено,
що позивачем заявлено вимогу саме про
повернення суми передплати за
договором (авансу) у зв'язку з
невиконанням відповідачем обов'язку з
поставки продукції. Однак, стягнення
попередньої оплати не є наслідком
порушення грошового зобов'язання, а з
інших підстав. За своєю суттю обов'язок
щодо повернення грошових коштів,
отриманих як передоплата, не може
розцінюватися як грошове зобов'язання
в розумінні ст.625 ЦК України. Аналогічну
правову позицію викладено у постанові
Верховного Суду України від 16.09.2014 р. у
справі №921/266/13-г/7.

Підставою для застосування ст. 536 ЦК є,
окрім факту користування чужими
коштами, встановлення розміру
відповідних процентів договором або
чинним законодавством.

Укладеним між сторонами договором
поставки № 20/06-13 та чинним
законодавством розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
саме у розумінні ст. 536 ЦК не
встановлений. Крім того, як зазначалося
вище, обов'язку боржника сплатити 3%
річних не виникає у випадках
повернення суми авансу (передплати).

На підставі викладеного, позов у
цілому задовольняється частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України
судові витрати покладаються на обидві
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «МІК» (69006, м.
Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 69А,
) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ДЕМЗ-ІНЖИНІРІНГ» (69063, м. Запоріжжя, пр.
Леніна, буд. 20-В, код ЄДПОУ 33377987) суму 100000
(сто тисяч) грн. 00 коп. основного боргу,
суму 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. судового
збору. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 02 грудня 2014 р.

Суддя
Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
підписання (складення).