КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р. Справа№ 910/14260/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Шевельова А.С. - дов.
б/н від 14.01.2014р.

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: Жук О.Б. - дов. № 31 від
20.10.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу
Споживчого товариства «Діамед» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 15.09.2014р. (повний текст
підписано 22.09.2014р.)

у справі № 910/14260/14 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Споживчого товариства
«Діамед»

до Публічного акціонерного
товариства «ПроКредит Банк»

(відповідач-1)

Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діамед»

(відповідач-2)

про визнання недійсним
договору

В судовому засіданні 19.11.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014р. Споживче товариство
«Діамед» звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» (відповідач-1) та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діамед»
(відповідач-2) про визнання договору
недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилався на те, що
укладений між відповідачами 1 та 2
попередній договір купівлі-продажу
нерухомого майна від 18.04.2014р.,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Ніколенко В.М. та зареєстрований
в реєстрі за № 905, є недійсним, оскільки
не відповідає нормам чинного
законодавства України, а саме: під час
укладення такого договору
відповідачем була порушена процедура
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом продажу майна
іпотекодержателем від власного імені
будь-якій особі.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 15.09.2014р. у справі №
910/14260/14 у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Споживчого товариства «Діамед» 15.10.2014р.
передано на розгляд судді Скрипці І.М.,
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Скрипка І.М., судді
Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.10.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 19.11.2014р.

У відзиві на апеляційну скаргу
представник відповідача-1 заперечував
проти доводів позивача, викладених в
апеляційній скарзі, просив її
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, а також просив
проводити розгляд справи за його
відсутності.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
19.11.2014р. підтримав вимоги своєї
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, оскаржуване рішення
скасувати та прийняти нове про
задоволення позову.

Представник відповідача-2 в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів позивача,
викладених в апеляційній скарзі,
просив її відхилити, а оскаржуване
рішення залишити без змін.

Представник відповідача-1 в судове
засідання апеляційної інстанції
19.11.2014р., будучи належним чином
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи (а. с. 208), не з'явився.

Оскільки явка в судове засідання
представника відповідача-1
обов'язковою не визнавалась, зважаючи
на клопотання представника
відповідача-1 про розгляд справи за
його відсутності, колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу у
відсутність представника відповідача-1
за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
учасників апеляційного провадження,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.09.2001р. між
Споживчим товариством «Діамед»
(позивач, позичальник за угодою) та
Закритим акціонерним товариством
«Мікрофінансовий Банк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «ПроКредит
Банк», (відповідач-1, кредитор за
угодою) було укладено кредитну угоду
№498/09.01 (надалі - «Кредитна угода»),
відповідно до умов якої кредитор на
положеннях та умовах цієї угоди та
договорів про надання траншу відкриває
позичальнику кредитну лінію шляхом
надання коштів на умовах його
забезпечення, цільового використання,
строковості, повернення та плати за
користування.

Додатковими угодами б/н від 26.11.2002р., №1
від 28.01.2004р., №2 від 11.06.2004р., №3 від
30.01.2006р., а також договорами №4 від
25.08.2011р., №5 від 18.07.2012р. було внесено
зміни до Кредитної угоди.

На виконання умов Кредитної угоди та на
підставі договорів про надання траншу
№105.43164/FW116.9 від 18.07.2012р., №115.44078/FW116.9 від
25.09.2013р., а також договору про відкриття
кредитної лінії №115.44077/FW116.9 від 25.09.2013р.
відповідачем-1 надавалися позивачу в
кредит грошові кошти у доларах США.

З метою забезпечення виконання
позичальником грошових зобов'язань за
Кредитною угодою між позивачем та
відповідачем-1 було укладено наступні
договори:

- договір застави №498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001р.,
згідно якого позивач передав в заставу
відповідачу-1 нерухоме майно - 4/100
частини нежитлового приміщення,
загальною площею 84,5 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Симиренка, 17-А;

- договір іпотеки №498-ДЗ10 від 14.06.2004р.,
відповідно до якого позивач передав в
іпотеку відповідачу-1 нерухоме майно -
7/100 частин, що складає 167,40 кв.м від
нежилого будинку площею 2 377,50 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Симиренка, 17-А;

- договір іпотеки №498-ДЗ12 від 22.03.2006 р.,
за умовами якого позивач передав в
іпотеку відповідачу-1 нежилі
приміщення №1, №2 (групи приміщень №7),
№1 (групи приміщень №8), з №1 по №6 (групи
приміщень №1) (в літ. А), загальною
площею 264,70 кв.м, що знаходяться за
адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А, а
також нежилі приміщення з №1 по №9
(групи приміщень №5) (в літ. А) загальною
площею 291,40 кв.м, що знаходяться за
адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А.

Вимогами №1-2/14/1044, №1-2/14/1045 та №1-2/14/1046
від 21.03.2014р. відповідач-1 звертався до
Споживчого товариства «Діамед» про
усунення порушення кредитних
зобов'язань та про попередження про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі невиконання таких вимог.

Судом встановлено, що 18.04.2014р. між
Публічним акціонерним товариством
«ПроКредит Банк» (відповідач-1,
продавець за договором) та Товариством
з обмеженою відповідальністю «Діамед»
(відповідач-2, покупець за договором)
було укладено попередній договір
купівлі-продажу нерухомого майна,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Ніколенко В.М. та зареєстрований
в реєстрі за №905, (надалі - «Попередній
договір»).

Згідно п. 1.1. Попереднього договору
сторони зобов'язуються укласти та
нотаріально посвідчити договори
купівлі-продажу нерухомого майна
(надалі за текстом - основний договір),
передбаченого в п. 1.2 цього договору, у
строк та на умовах, що визначені у цьому
попередньому договорі.

Відповідно до п. 1.2. Попереднього
договору нерухоме майно, щодо якого
сторони зобов'язуються укласти
основний договір, складається з
об'єктів, які перебувають в іпотеці у
продавця на підставі договору застави
№498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001р., договору іпотеки
№498-ДЗ12 від 22.03.2006р., договору іпотеки
№498-ДЗ12 від 22.03.2006р.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем законності
Попереднього договору.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 5 постанови пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10. постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», якщо чинне законодавство
прямо не визначає кола осіб, які можуть
бути позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням правочинів недійсними,
господарському суду для вирішення
питання про прийняття позовної заяви
слід керуватися правилами статей 1 і 2
ГПК. Отже, крім учасників правочину
(сторін за договором), а в передбачених
законом випадках - прокурора, державних
та інших органів позивачем у справі
може бути будь-яке підприємство,
установа, організація, а також фізична
особа, чиї права та охоронювані законом
інтереси порушує цей правочин.

Отже, виходячи з наведених приписів,
позивач, звертаючись із даним позовом
до суду з вимогою про визнання
недійсним Попереднього договору
купівлі-продажу нерухомого майна, не
будучи його стороною, зобов'язаний
довести наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними на момент їх вчинення і
настання відповідних наслідків, а в
даному випадку ще і наявність свого
порушеного права.

Як на підставу недійсності
Попереднього договору позивач
посилається на те, що спірний договір
укладений між відповідачами 1 та 2 з
порушенням приписів Закону України
«Про іпотеку» в частині звернення
стягнення на предмети іпотеки, які мали
бути відчужені згідно умов такого
договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Господарського
кодексу України за попереднім
договором суб'єкт господарювання
зобов'язується у певний строк, але не
пізніше одного року з моменту
укладення попереднього договору,
укласти основний господарський
договір на умовах, передбачених
попереднім договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного
кодексу України попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не
встановлені попереднім договором,
погоджуються у порядку, встановленому
сторонами у попередньому договорі,
якщо такий порядок не встановлений
актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

Таким чином, після підписання
попереднього договору у його сторін
виникають взаємні права та обов'язки
лише щодо подальшого укладення
основного договору, в даному випадку -
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, яке було предметом іпотеки за
договорами №498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001р.,
№498-ДЗ12 від 22.03.2006р., №498-ДЗ12 від 22.03.2006р.

При цьому, за своєю правовою природою
попередній договір купівлі-продажу не
має наслідком набуття права власності
на нерухоме майно, що є його предметом,
будь-якою із сторін, а тому не може
розглядатися як спосіб звернення
стягнення в розумінні приписів Закону
України «Про іпотеку», оскільки
звернення стягнення завжди передбачає
перехід права власності на майно.

Крім того, пунктом 1.2. Попереднього
договору сторони передбачили, що
покупцеві відомо, що на момент
укладення цього попереднього договору
майно не належить продавцеві на праві
власності і зобов'язання продавця щодо
відчуження майна покупцеві за цим
договором виникають виключно за умови
виникнення у нього права власності на
майно та реєстрації такого права у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно та отримання продавцем
документів про те, що право власності
на усе майно та кожен об'єкт окремо
належним чином та в установленому
законом порядку зареєстроване
продавцем, до моменту укладення
основного договору.

Згідно п. 1.4.2. Попереднього договору
продавець буде зобов'язаний продати
покупцю майно на умовах, встановлених
цим попереднім договором, виключно за
умови, що продавець набуде право
власності на все майно, яке є предметом
цього попереднього договору, та
отримає правомочності власника щодо
всього майна і кожного об'єкту окремо.

Отже, за змістом Попереднього договору
відчуження нерухомого майна, що є
предметом такого договору, на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діамед»
(відповідача-2) може відбуватися
виключно після виникнення у Банку
(відповідача-1) права власності на таке
майно та реєстрації такого права у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно (тобто, вже після
звернення Банком (відповідачем-1)
стягнення на іпотечне майно).

Відтак, оскільки іпотекодержателем був
обраний спосіб звернення стягнення на
іпотечне майно шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки,
укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна між відповідачами 1 та
2 може відбутися лише після виникнення
у Банку (відповідача-1) права власності
на нерухоме майно, що перебувало в
іпотеці на підставі договорів
№498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001р., №498-ДЗ12 від
22.03.2006р. та №498-ДЗ12 від 22.03.2006р.

При цьому, згідно ст. 38 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом продажу від
імені іпотекодержателя предмета
іпотеки будь-якій особі на підставі
договору купівлі-продажу не передбачає
набуття іпотекодержателем права
власності на предмет іпотеки, який має
бути відчужений на користь покупця.

Таким чином, місцевий господарський
суд дійшов вірного висновку про те, що
ні укладений між відповідачами 1 та 2
попередній договір, ні основний
договір купівлі-продажу, який
відповідачі 1 та 2 мають намір укласти в
майбутньому, за своєю правовою
природою не є договором
купівлі-продажу, який згідно ст. 38
Закону України «Про іпотеку» визначено
як спосіб звернення стягнення на
предмет іпотеки.

З огляду на викладене, доводи позивача
щодо порушення Попереднім договором
приписів ст. 38 Закону України «Про
іпотеку» є безпідставними, оскільки
Банком (відповідачем-1) звернуто
стягнення не у спосіб продажу
іпотекодержателем предмету іпотеки
будь-якій особі шляхом укладення
договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 2.10. постанови пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» в силу припису ст. 204
Цивільного кодексу України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Однак, позивачем не доведено обставини,
з якими положення статей 203, 215
Цивільного кодексу України пов'язують
можливість визнання Попереднього
договору недійсним.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання та на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Колегія суддів відзначає, що доводи
позивача про невідповідність
оспорюваного попереднього договору
нормам чинного законодавства України
за відсутності при цьому порушень прав
та інтересів позивача, не є підставою
для визнання такого договору недійсним
в судовому порядку, оскільки підставою
для звернення до суду є саме захист
порушених або оспорюваних прав та
інтересів особи.

Посилання позивача на порушення його
прав та обов'язків, оскільки ціна
продажу нерухомого майна за Попереднім
договором не була погоджена з ним, як з
іпотекодавцем такого нерухомого майна,
не заслуговують на увагу, оскільки ні
положення Цивільного кодексу України,
ні Закону України «Про іпотеку» не
передбачають обов'язку
іпотекодержателя, який набуває права
власності на майно, щодо необхідності
погодження з будь-якою особою дій щодо
розпорядження таким майном.

Отже, позивач не надав до суду жодних
належних та допустимих доказів, в
розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б
підтверджували той факт, що попередній
договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 18.04.2014р. суперечить нормам
Цивільного кодексу України, Закону
України «Про іпотеку», іншим актам
цивільного законодавства, не довів
порушення його прав та законних
інтересів внаслідок укладення між
відповідачами 1 та 2 спірного договору.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним попереднього договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
18.04.2014р., з підстав викладених в позові.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Таким чином, застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
відповідає встановленим обставинам
справи, що свідчить про відсутність
підстав для скасування або зміни
оскаржуваного рішення від 15.09.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Споживчого
товариства «Діамед» на рішення
Господарського суду міста Києва від
15.09.2014р. у справі № 910/14260/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 15.09.2014р. у справі №
910/14260/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14260/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано
24.11.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала