КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р. Справа№ 915/2251/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Сидоренко О.А.
(довіреність б/н від 03.07.2014 р.)

від відповідача - Титаренко Є.І.
(довіреність б/н від 14.10.2014 р.)

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Відкритого акціонерного
товариства Первомайський кар'єр
«Граніт»

на рішення господарського суду
Черкаської області від 18.02.2014 р.

у справі №915/2251/13 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Приватного
підприємства «Металург-Інвест»

до Відкритого акціонерного товариства
Первомайський кар'єр «Граніт»

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
«Металург-Інвест» звернулось до
господарського суду Черкаської
області з позовною заявою до
Відкритого акціонерного товариства
Первомайський кар'єр «Граніт» про
стягнення 23000,00 грн. боргу, 32500,00 грн.
пені, 17050,05 грн. штрафу та 133,54 грн. 3%
річних.

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 18.02.2014 р. позов
задоволено повністю. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 23000,00
грн. боргу, 32500,00 грн. пені, 17050,05 грн.
штрафу та 133,54 грн. 3% річних та 1720,50 грн.
судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове по суті заявлених позовних вимог
із врахуванням вказаних у апеляційній
скарзі доводів та заперечень.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
суд першої інстанції при прийнятті
рішення неповно з'ясував обставини, що
мають значення для справи, порушив
процесуальні норми та невірно
застосував норми матеріального права,
що призвело до прийняття хибного
рішення.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечував проти доводів
апеляційної скарги, просив відмовити в
її задоволенні, рішення залишити без
змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні повністю підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі, просив
її задовольнити, рішення скасувати,
прийняти нове рішення по суті
заявлених позовних вимог.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, апеляційний господарський суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Позивач звернувся з даним позовом до
суду першої інстанції у зв'язку з
порушенням відповідачем договірних
зобов'язань.

08.04.2013 р. між Приватним підприємством
«Металург-Інвест» (постачальник) та
Відкритим акціонерним товариством
Первомайський кар'єр «Граніт»
(покупець) було укладено договір
№08/01-090, за умовами якого постачальник
зобов'язався передати у власність
покупця металопродукцію (далі - товар) в
строки і на умовах, передбачених у
договорі, а покупець зобов'язався
прийняти та оплатити вартість товару
та прийняти його у власність згідно
умов договору. Ціна, загальна
кількість, асортимент, сортамент та
номенклатура товару згідно доданих
специфікацій, які є невід'ємною
частиною договору (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Відповідно до п. 9.1 договору, останній
вступає в силу з моменту його
підписання уповноваженими
представниками сторін і діє до 31 грудня
2014 року, а в частині взаєморозрахунків -
до повного розрахунку між сторонами.

Згідно п.п. 3.1, 3.2 договору, загальна сума
договору, на момент його укладення,
складає загальну суму всіх доданих до
нього специфікацій. Загальна сума
договору складає загальну вартість
поставленого товару, яка вказується в
усіх рахунках-фактурах, які виставлені
постачальником для оплати покупцю по
договору.

Відповідно до п. 2.3 договору, поставка
товару здійснюється протягом 3-х
банківських днів від дати підписання
специфікацій, шляхом відвантаження
товару автотранспортом чи самовивозом
зі складу постачальника відповідно до
умов поставки, узгоджених сторонами.

Згідно п. 2.6 договору, датою поставки
товару вважається: при поставці
автомобільним транспортом
постачальника - дата видаткової
накладної постачальника чи
товарно-транспортної накладної; при
самовивозі товару покупцем зі складу
постачальника - дата видаткової
накладної.

На виконання умов договору,
постачальник здійснив поставку, а
покупець прийняв товар -
металопродукцію, враховуючи
транспортно-експедиційні послуги,
згідно специфікації №2 від 08.04.2013 р. (а.с.
19) та видаткової накладної від 25.09.2013 р.
№1307 на загальну суму 62500,50 грн., в тому
числі ПДВ 10416,75 грн. (а.с. 20).

Товар був отриманий покупцем без
зауважень та претензій по якості, що
підтверджується довіреністю від
25.09.2013р. №301, виданої на ім'я Юрченко В.А.
(а.с. 21).

За отриманий товар покупець
розрахувався частково.

Згідно підписаного сторонами акта
звірки взаємних розрахунків за період
з 01.01.2013 р. по 26.12.2013 р. станом на 26.12.2013 р.,
покупець заборгував за поставлений
товар постачальнику 23000,00 грн.

04.12.2013 р. на адресу покупця постачальник
направив претензію за вих. №АП-0135/13 (а.с.
22-23), з вимогою сплатити в досудовому
порядку прострочену заборгованості за
поставлену металопродукцію згідно
договору в сумі 23000,00 грн. Вказана
претензія залишилась без відповіді та
задоволення.

Невиконання відповідачем взятих на
себе зобов'язань стало підставою для
звернення позивача до суду за захистом
порушеного права та примусового
стягнення заборгованості і штрафних
санкцій.

Відповідач вимоги позивача не
заперечив, доказів погашення боргу не
надав. Відповідачем підписано акт
звіряння заборгованості та визнано
23000,00 грн. боргу (а.с. 49).

Між сторонами виникли та існують
договірні відносини оплатної поставки
товару на підставі письмового
строкового оплатного двостороннього
консенсуального договору. Сторони за
договором є суб'єктами господарювання
та самостійними юридичними особами, що
підтверджено витягом з єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців.

За своєю правовою природою договір від
08.04.2013 р. №08/01-090 є договором поставки і
відповідає вимогам ст. 712 ЦК України,
частиною другою якої передбачено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом, або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві) та отримати
розрахунок, а покупець приймає або
зобов'язується прийняти майно (товар) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України,
зобов'язання, що виникає між суб'єктами
господарювання, в силу якого один
суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта, або
утриматися від певних дій, а інший
суб'єкт має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку, є господарським
зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

З матеріалів справи вбачається, що
сторонами досягнуто згоди по всіх
істотних умовах договору. Договір від
08.04.2013 р. №08/01-090 не оспорюється
сторонами, не визнаний судом недійсним
та не розірваний в установленому
порядку.

Як зазначено вище, позивач 25.09.2013 р.
поставив відповідачу металопродукцію
на загальну суму 62500,50 грн., враховуючи
транспортно-експедиційні послуги, що
підтверджується специфікацією,
видатковою накладною, довіреністю, та
не оспорюється сторонами. Претензій
щодо кількості, якості отриманої
продукції не заявлено.

Факт наявності заборгованості
підтверджується матеріалами справи.
Станом на момент прийняття рішення по
даній справі судом першої інстанції,
будь-яких належних та допустимих
доказів повного розрахунку за отриману
металопродукцію, в розумінні вимог
ст.ст. 33, 34 ГПК України, відповідач суду
не надав.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, між позивачем та
відповідачем було узгоджено строк
сплати за отриманий товар, який
визначено п. 3.3 договору - покупець
проводить оплату згідно умов
зазначених в специфікації.

Як вбачається з матеріалів справи, в
специфікації №2 (а.с. 19) вказано, що
покупець проводить повний розрахунок
за отриманий металопрокат не пізніше 24
жовтня 2013 року.

Апеляційним господарським судом
враховано відсутність претензій
відповідача стосовно неналежної
поставки, недопоставки товару чи
іншого невиконання умов спірного
договору.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача 23000,00 грн. боргу є
обгрунтованими, доведеними та такими,
що підлягають задоволенню у заявленому
розмірі.

В апеляційній скарзі відповідач
посилається на те, що суд першої
інстанції не повно дослідив всі
обставини справи, а саме залишив поза
увагою факт порушення провадження
справи про банкрутство відповідача.

Крім того, відповідач посилається на
той факт, що ухвалою від 14.02.2011 р. по
справі №10/5026/290/2011 господарським судом
Черкаської області було введено
мораторій па задоволення вимог
кредиторів, та відповідно до ч.4 ст. 12
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» мораторій на
задоволення вимог кредиторів
вводиться одночасно з порушенням
провадження у справі про банкрутство,
про що зазначається в ухвалі
господарського суду. Протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, зокрема не
нараховуються неустойка (штраф,
пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи
неналежне виконання грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

Проте з такими доводами апелянта
погодитись не можна оскільки, як
зазначено вище відносини між позивачем
та відповідачем виникли на підставі
договору поставки від 08.04.2013 р. №08/01-090
тобто після порушення провадження
справи про банкрутство відповідача.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
кредитор це юридична або фізична особа,
а також органи державної податкової
служби та інші державні органи, які
мають підтверджені у встановленому
порядку документами вимоги щодо
грошових зобов'язань до боржника;
конкурсні кредитори - кредитори за
вимогами до боржника, які виникли до
порушення провадження у справі про
банкрутство і виконання яких не
забезпечено заставою майна боржника;
поточні кредитори - кредитори за
вимогами до боржника, які виникли після
порушення провадження у справі про
банкрутство; забезпечені кредитори -
кредитори, вимоги яких забезпечені
заставою майна боржника (майнового
поручителя).

Тобто, з порушенням провадження у
справі про банкрутство не пов'язується
завершення підприємницької діяльності
боржника, він має право укладати угоди,
у нього можуть виникати нові
зобов'язання. Дія мораторію
поширюється лише на задоволення вимог
конкурсних кредиторів.

Таким чином, враховуючи приписи Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», позивач є
поточним кредитором, тобто з тими
вимогами до боржника, які виникли після
порушення провадження у справі про
банкрутство, а відтак мораторій на
задоволення вимог кредиторів, введений
ухвалою від 14.02.2011 р. по справі
№10/5026/290/2011 господарським судом
Черкаської області, на позивача не
розповсюджується у зв'язку з чим доводи
апелянта в цій частині є
безпідставними.

Щодо доводів відповідача про
неправомірність нарахування штрафних
санкцій колегія суддів зазначає
наступне.

Так, у відповідності до п. 5.2 договору та
положень ст.ст. 546, 549-552 ЦК України
позивач нараховує відповідачу 32500,00
грн. пені, 17050,05 грн. штрафу та 133,54 грн. 3%
річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
мораторій на задоволення вимог
кредиторів вводиться одночасно з
порушенням провадження у справі про
банкрутство, про що зазначається в
ухвалі господарського суду. Протягом
дії мораторію на задоволення вимог
кредиторів, зокрема не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів.)

Мораторій на задоволення вимог був
введений з 14.02.2011 р. а отже, нарахування
пені позивачем за період з 24.10.2013 р. по
31.10.2013 р. у розмірі 7500,06 грн., за період з
31.10.2013 р. - по 06.11.2013 р. у розмірі 6000,00 грн.,
за період з 06.11.2013 року по 20.11.2013 року у
розмірі 9 800,00 грн., за період з 20.11.2013
року - по 10.12.2013 року 9 200,00 грн., а в сумі
за всі вказані періоди - 32 500,00 грн., та
нарахування позивачем штрафу за період
з 24.10.2013 р. по 31.10.2013 року у розмірі 6 250,05
грн., за період з 31.10.2013 р. - по 06.11.2013 р. у
розмірі 5000,00 грн., за період з 06.11.2013 року
по 20.11.2013 року у розмірі 3 500,00 грн., за
період з 20.11.2013 року - по 10.12.2013 року у
розмірі 3300,00 грн., а в сумі за всі
вказані періоди - 17050,05 грн. суперечить
нормам діючого законодавства, а саме ч.
4 ст. 12 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» в редакції
чинній на момент існування спірних
правовідносин.

Таким чином, внаслідок не застосування
норм Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» суд першої
інстанції неправомірно дійшов
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позовних вимог
позивача в частині стягнення пені в
розмірі 32500,00 грн. та штрафу в розмірі
17050,05 грн.

В п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 15 від 18.12.2009 р. «Про
судову практику в справах про
банкрутство» зазначено, що мораторій
не зупиняє виконання боржником
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), які виникли після введення
мораторію; їх виконання для боржника є
обов'язковим, але пеня, штраф та інші
фінансові санкції за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язань зі
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), що застосовуються до
платника податків за порушення
податкового законодавства, не
нараховуються, оскільки ця норма
визначає конкретний проміжок часу,
який відповідає строку дії мораторію
на задоволення вимог кредиторів, але
ніяк не пов'язаний із його суттю.

Верховний Суд України в постанові від 12
березня 2013 р. у справі № 3-71гс12 також
зазначив, що передбачена абз. 2 ч. 4 ст. 12
Закону України в «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» загальна
заборона на нарахування штрафу і пені
протягом часу дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
обмежується припиненням заходів
забезпечення конкурсних вимог, а отже,
неустойка за невиконання поточних
грошових зобов'язань упродовж дії
мораторію не нараховується.

Отже, при винесенні оскаржуваного
рішення, господарським судом
Черкаської області не було в повному
обсязі досліджено всіх наявних по
справі доказів та не враховано дію
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, протягом якого заборонено
нараховувати неустойку (штраф або
пеню). Тому колегія суддів в цій частині
не погоджується з висновком місцевого
господарського суду та вважає, що
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 32500,00 грн. пені та 17050,05 грн.
штрафу є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Доводи відповідача, викладені ним в
апеляційній скарзі, заслуговують на
увагу, а тому остання підлягає
частковому задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення господарського суду
Черкаської області від 18.02.2014 р. у
справі №915/2251/13 підлягає частковому
скасуванню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103,
п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства Первомайський
кар'єр «Граніт» задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Черкаської області від 18.02.2014 р. у
справі №915/2251/13 скасувати частково в
частині стягнення штрафних санкцій.

Викласти резолютивну частину рішення в
наступній редакції:

Позов Приватного підприємства
«Металлург-Інвест» задовольнити
частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства Первомайський кар'єр
«Граніт» (18001, м. Черкаси, вул. Маршала
Красовського, 8, ) на
користь Приватного підприємства
«Металлург-Інвест» (49069, м.
Дніпропетровськ, вул. Артема, 94, каб. 12,
) заборгованість у
розмірі 23000,00 (двадцять три тисячі грн. 00
коп.) грн. та 578,14 (п'ятсот сімдесят вісім
грн. 14 коп.) грн. - судового збору за
подання позовної заяви.

Стягнути з Приватного підприємства
«Металлург-Інвест» (49069, м.
Дніпропетровськ, вул. Артема, 94, каб. 12,
) на користь Відкритого
акціонерного товариства Первомайський
кар'єр «Граніт» (18001, м. Черкаси, вул.
Маршала Красовського, 8, ) 624,43 (шістсот двадцять чотири грн.
43 коп.) судового збору за подання
апеляційної скарги.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Видачу наказів на виконання даної
постанови доручити господарському
суду Черкаської області.

Справу №915/2251/13 повернути до
господарського суду Черкаської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун