ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року Справа № 910/4927/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючогоЄвсікова
О.О.,суддів:Кролевець О.А. (доповідач у
справі), Попікової О.В.розглянувши
касаційну скаргуДержавної іпотечної
установина рішенняГосподарського суду
міста Києва від 25.06.2014 та
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014у
справі№910/4927/14 Господарського суду
міста Києваза позовомДержавної
іпотечної установидоПублічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Надра"за участіПрокуратури міста
Києвапростягнення 230 162 906,16 грн. витрат,
понесених у зв'язку з несвоєчасним
поверненням кредиту, та 249 580 213,20 грн.
неодержаного прибутку (втраченої
вигоди)за участю представників
сторінвід позивача:Боков І.О.від
відповідача:Гудій В.В., Чернюк В.В.від
прокуратури:Збарих С.М.

ВСТАНОВИВ:

Державна іпотечна установа звернулась
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк "Надра"
про стягнення 230 162 906,16 грн. витрат,
понесених у зв'язку з несвоєчасним
поверненням кредиту, та 249 580 213,20 грн.
неодержаного прибутку (втраченої
вигоди) (з урахуванням заяви про зміну
підстав позову від 17.06.2014).

Позов мотивовано посиланням на те, що у
зв'язку з несвоєчасним поверненням
відповідачем частини кредиту
рефінансування №7/1 від 15.10.2008 позивач
зобов'язаний був сплачувати
відсотковий дохід по облігаціях, а
також не мав змоги рефінансувати
іпотечних кредиторів на платній основі
за рахунок грошових коштів, які не були
своєчасно повернуті відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста
Києва (колегія суддів у складі: Сташків
Р.Б. - головуючий, Бондаренко Г.П.,
Грєхова О.А.) від 25.06.2014, яке залишено без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду
(колегія суддів: Хрипун О.О. -
головуючий, Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю.), у
задоволенні позову відмовлено з
підстав недоведеності позивачем
наявності усіх елементів цивільного
правопорушення як необхідної умови для
стягнення збитків.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Державна іпотечна
установа звернулась до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та постанову суду
апеляційної інстанції як такі, що
прийняті з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нове рішення про
задоволення позову.

Публічне акціонерне товариство
"Комерційний банк "Надра" у своєму
відзиві проти вимог касаційної скарги
заперечило, посилаючись на законність
і обґрунтованість оскаржених судових
рішень.

Заслухавши пояснення представників
сторін та прокурора, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши,
згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України, наявні
матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в судових рішеннях,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідно до
розпорядження Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 29.03.2005 № 3802 (реєстраційний
№ 16101513 серія та номер ІК № 2) та
ліцензії Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 02.10.2006 № 316 позивач є
фінансовою установою і проводить свою
діяльність на підставі Статуту,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17.07.2009 № 768.

Відповідно до п. 5 Статуту (в редакції на
момент виникнення спірних
правовідносин) основною метою
діяльності позивача є рефінансування
іпотечних кредиторів (банків і
небанківських фінансових установ, які
провадять діяльність з надання
забезпечених іпотекою кредитів) за
рахунок коштів, отриманих від
розміщення цінних паперів, та сприяння
подальшому розвитку ринку іпотечного
кредитування в Україні.

У 2007 році позивачем було проведено 2
випуски іменних процентних облігацій
зі строком обігу 5-7 років залежно від
серії з додатковим забезпеченням у
формі державних гарантій, наданих
Кабінетом Міністрів України
відповідно до ст. 17 Бюджетного кодексу
України, ст. 14 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" та
п. 3 постанови Кабінету Міністрів
України від 04.04.2007 за № 607 "Про надання
державних гарантій за зобов'язаннями
Державної іпотечної установи". Рішення
про випуск облігацій затверджене
рішенням правління позивача від 21.11.2007
№ 154/8 на підставі параметрів випуску
облігацій, затверджених наглядовою
радою позивача (протокол від 27.11.2007 № 28).

Згідно з п. 3.7 Положення про випуск,
розміщення, погашення та операції з
цінними паперами Державної іпотечної
установи, затвердженого рішенням
ДКЦПФР від 17.07.2003 № 322, залучені за
рахунок випуску позивачем цінних
паперів кошти спрямовуються на цілі,
визначені у проспекті емісії цінних
паперів. Пунктом 7 проспекту емісії
було зазначено, що емітент
використовує запозичення виключно для
кредитування банків за умови
відступлення ними на користь установи
(позивача) прав вимоги за іпотечними
житловими кредитами, які відповідають
затвердженим установою вимогам до
таких кредитів (рефінансування).

Відповідач з метою отримання кредиту
звернувся до позивача листом від 29.09.2008
за № 5-5-12603, зазначивши, що чинна на той
момент стандартна ставка
рефінансування (13,5%) є занадто високою
для нього, та висловивши готовність
задля застосування ставки
рефінансування для кредитного
договору 9,9% придбати облігації
позивача серій 2007 року випуску "М", "N",
"О", "Р", "Q", "S", "Т", "U", "W", "X", "Y" з дохідністю
9,4% відсотків річних.

За доводами позивача, головною умовою
застосування нижчої ставки та,
відповідно, істотною умовою
майбутнього кредитного договору стало
придбання відповідачем цінних паперів
позивача, що безпосередньо пов'язало
вказані дві операції. І саме ці
обставини стали підставою для
проведення засідання
Кредитно-інвестиційного комітету
позивача, за результатами якого було
прийнято рішення про задоволення
заявки відповідача на купівлю
вищезазначених облігацій та надання
кредиту рефінансування, затверджене
рішеннями Правління позивача від 07.10.2008
№ 208/2 та від 07.10.2008 № 208/3. Згідно з
протоколом № 32 від 10-14.10.2008 Наглядова
рада позивача затвердила рішення щодо
продажу цінних паперів та надання
фінансового кредиту відповідачу на
вищезазначених умовах.

Між позивачем та відповідачем 15.10.2008
укладено:

- договір купівлі-продажу цінних
паперів № 21, Д-123/2008/001 від 15.10.2008, за яким
позивач зобов'язався передати, а
відповідач - прийняти і оплатити
відповідні цінні папери - не пізніше
одного робочого дня перерахувати
загальну вартість цінних паперів на
рахунок позивача;

- кредитний договір № 7/1 від 15.10.2008 та
договір застави майнових прав № 7/1-з
від 15.10.2008, за якими позивач
зобов'язався надати відповідачу
фінансовий кредит (кредит
рефінансування) на суму 700 млн. грн.
шляхом безготівкового перерахування
коштів з рахунку позивача.

Згідно з випискою від 15.10.2008 протягом
банківського дня на рахунок позивача №
9 у ВАТ "Державний ощадний банк
України" за договором купівлі-продажу
цінних паперів від відповідача
надійшло 709 038 790 грн., з яких 700 000
000 грн. у цей же день та з цього ж рахунку
було видано відповідачу за кредитним
договором.

За умовами п. 1.2 кредитного договору
кредит рефінансування надавався
відповідачу на строк до 10.04.2009. Проте
відповідачем 23.03.2009 повернуто позивачу
лише частину кредиту рефінансування у
розмірі 6 404 920 грн., а решту
кредиту рефінансування у розмірі 693 595
080 грн. відповідач повернув позивачу
лише 31.01.2013.

За доводами позивача, відповідач
безоплатно використовував грошові
кошти кредиту рефінансування з 11.02.2010
(наступний день від закінчення дії
мораторію, введеного щодо відповідача
постановою Правління Національного
банку України від 05.08.2009 за № 452) до
31.01.2013 (день повернення кредиту) для
власних цілей та не сплачував відсотки
за користування кредитом
рефінансування, інфляційні втрати та
інші виплати, що призвело до
позбавлення позивача можливості
виконувати свої статутні завдання -
надавати кредити рефінансування іншим
іпотечним кредиторам.

Натомість позивач сплачував відсотки
доходу за облігаціями, які були продані
відповідачу, до моменту їх повного
погашення. Зокрема, у період з 11.02.2010 до
31.01.2013 здійснено витрати на погашення
відсоткового доходу власникам
облігацій у загальній сумі 230 162 906,16
грн.

Звертаючись до господарського суду з
позовом у даній справі, позивач
доводить, що вказана сума виплачених
відповідачу відсотків доходу по
облігаціях у розмірі 230 162 906,16 грн. є
збитками, яких він зазнав внаслідок
несвоєчасного повернення відповідачем
кредиту рефінансування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 623 Цивільного
кодексу України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. При
цьому розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором.

У ч. 2 ст. 22 ЦК України збитки
визначено як: втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри
цивільно-правової відповідальності, як
відшкодування збитків, необхідною є
наявність всіх чотирьох елементів
складу цивільного правопорушення, а
саме: протиправна поведінка боржника,
яка проявляється у невиконанні або
неналежному виконанні ним
зобов'язання; наявність збитків;
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та завданими збитками, що
означає, що збитки мають бути наслідком
саме даного порушення боржником
зобов'язання, а не якихось інших
обставин, зокрема дій самого кредитора
або третіх осіб; вина боржника.

Відхиляючи вищенаведені доводи
позивача, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що,
сплативши відповідачу як власнику
облігацій відсотки доходу, позивач
виконав зобов'язання, взяті на себе
згідно з проспектом емісії цих
облігацій, тому витрати позивача не є
наслідком порушення відповідачем
строків повернення кредиту за
кредитним договором. З огляду на таке
суди дійшли правильного висновку про
те, що вказані витрати позивача не є
такими, що зроблені позивачем для
відновлення свого порушеного права, як
це передбачено ст. 22 ЦК України.

При цьому суди попередніх інстанцій
слушно зауважили, що правовідносини
щодо виплати відсоткового доходу
власникам облігацій та правовідносини
між позивачем і відповідачем щодо
погашення заборгованості за кредитним
договором випливають з двох різних, хоч
і пов'язаних між собою обставинами
укладення, правочинів, які визначають
абсолютно різні не пов'язані між собою
зобов'язання сторін таких правочинів.
Позивач взяв на себе зобов'язання з
виплати відсоткового доходу згідно з
проспектом емісії цих облігацій, а не
за договором, укладеним з відповідачем
15.10.2008.

З огляду на викладене суди дійшли
правильного висновку про відсутність
причинно-наслідкового зв'язку між
зобов'язаннями відповідача в межах
кредитного договору та зобов'язаннями
позивача в межах емісії облігацій щодо
виплати за ними доходу, а також про
відсутність вини відповідача у
здійсненні позивачем витрат у
зазначеній сумі.

Крім того, позивачем у даній справі
заявлені вимоги про стягнення 249 580 213,20
грн. неодержаного прибутку (втраченої
вигоди), на який він мав право
розраховувати у випадку своєчасного
виконання відповідачем зобов'язань за
кредитним договором, надаючи ці кошти
іншим банкам партнерам під відповідні
затверджені позивачем ставки
рефінансування.

На підтвердження цих вимог позивач
послався на затверджені
розпорядженнями Кабінету Міністрів
України від 13.12.2010 за № 2236-р, від 09.03.2011
за № 170-р, від 03.09.2012 за № 759-р фінансові
плани на відповідні роки, згідно з
якими:

- у 2010 році планувалось отримання
надходжень від операцій з фінансового
кредитування - погашення
заборгованості відповідача в сумі 693,6
млн. грн., а також у зв'язку із
закінченням дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів
відповідача передбачалось надходження
коштів від банків-партнерів у
погашення заборгованості по
фінансових кредитах у розмірі 839844 тис.
грн.;

- зважаючи на невиконання відповідачем
зобов'язань з повернення кредиту в 2010
році, надходження відповідних коштів
було передбачено у фінансовому плані
позивача на 2011 рік, а загальна сума
планових надходжень від
банків-партнерів передбачалась у
розмірі 1 692 196 тис. грн.

- з огляду на невиконання відповідачем
у 2011 році зобов'язань з повернення
кредиту та з урахуванням прийняття
Вищим господарським судом України
постанови від 25.01.2012 у справі № 54/267(4/397),
якою залишено в силі рішення суду
першої інстанції про стягнення кредиту
з відповідача, у фінансовому плані
позивача на 2012 рік передбачалось
надходження від відповідача 747 399 тис.
грн.

За доводами позивача, невиконання
відповідачем своїх зобов'язань
спричинило часткове невиконання
позивачем фінансових планів на 2010, 2011,
2012 роки, що вплинуло на можливість
надавати кредити банкам-партнерам, від
яких протягом цього періоду надійшло
більше 60 заяв про здійснення
кредитування на загальну суму 29 618 957
944,44 грн. При цьому починаючи з 11.02.2010 на
підставі рішень відповідних органів
позивача останній здійснював свою
статутну діяльність, керуючись
ставками рефінансування 13,5%, 11% та 18% у
різні періоди, наведені у заяві
позивача від 17.06.2014.

Позивач доводив, що в разі повернення
вказаної вище суми кредиту 11.02.2010 він
отримав би доходи у вигляді процентів
(встановлених на рівні ставки
рефінансування) за користування
кредитами, які були б надані позивачем
за рахунок коштів, своєчасно не
повернених відповідачем, у розмірі
249 580 213,20 грн.

Також за доводами позивача, всупереч
умовам п.п. 2.2, 2.2.1 кредитного договору
відповідач у встановлені строки не
сформував портфель іпотечних кредитів,
що відповідають вимогам до кредитів, та
не відступив права на такі кредити
позивачу, тоді як у випадку цільового
використання відповідачем кредиту
рефінансування позивач набув би права
вимоги за іпотечними кредитами із
процентною ставкою за користування
кредитом на рівні не меншому, ніж
ставка рефінансування позивача, та
отримував би відповідний дохід.

Як вже зазначалось, за приписами ст.ст.
22, 623 ЦК України для застосування
цивільно-правової відповідальності у
вигляді відшкодування збитків
необхідною є наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення. За
відсутності хоча б одного із цих
елементів цивільно-правова
відповідальність не настає. Водночас
при обрахуванні розміру упущеної
вигоди мають враховуватися тільки ті
точні дані, які безспірно
підтверджують реальну можливість
отримання грошових сум, або інших
цінностей, якби права позивача не були
порушені.

Однак позивач під час розгляду даної
справи судами першої та апеляційної
інстанцій належними і допустимими
доказами не довів наявність складу
відповідного цивільного
правопорушення, а також безспірність
та обґрунтованість вихідних даних, з
яких він виходив при обрахунку
упущеної вигоди.

Зокрема, позивач не довів неможливості
виконання ним своїх статутних завдань
у відповідний період без повернення
боргу з боку відповідача. Надані ним
фінансові плани, звіти, акти перевірки
тощо визнані судами неналежними
доказами, оскільки є оціночними
документами, складеними з точки зору
інших осіб на діяльність позивача, або
його планами, які також
обґрунтовуються суб'єктивним бажанням
позивача отримати певний прибуток від
діяльності, та не доводять його
неспроможність виконати статутні
завдання.

Посилаючись на неодержання з вини
відповідача доходів у вигляді
процентів за користування кредитами,
які були б ним надані, позивач не надав
жодного кредитного договору, тоді як
самі по собі заяви про надання кредитів
рефінансування не свідчать про
обов'язкове укладення відповідного
договору на підставі цієї заяви, про
остаточний розмір такого кредиту тощо.
При цьому позивач не доводив, що
відповідач є його єдиним контрагентом,
від виконання зобов'язань яким
залежить подальша господарська
діяльність позивача.

До того ж суперечливими є доводи
позивача щодо цілей, на які він
планував використати кредитні кошти в
разі їх вчасного повернення: на
достроковий викуп облігацій
(обґрунтування реальних збитків) та на
подальше рефінансування інших
іпотечних кредиторів (обґрунтування
упущеної вигоди), що є неможливим
одночасно щодо однієї й тієї самої суми
коштів.

Тобто під час розгляду справи судами
першої та апеляційної інстанцій
позивач не довів, що він міг і повинен
був отримати доходи саме в розмірі
249580213,20 грн. у разі належного виконання
відповідачем свого зобов'язання за
кредитним договором, а неправомірні
дії відповідача стали єдиною і
достатньою причиною неотримання таких
доходів.

Отже, зі встановлених судами
попередніх інстанцій фактичних
обставин вбачається, що позивач не
довів наявність у даному випадку
суб'єктивної та об'єктивної сторін
цивільного правопорушення у вигляді
завдання йому відповідачем збитків у
визначеному в позові розмірі, тобто
наявність у діях відповідача усіх
елементів складу цивільного
правопорушення як необхідної умови для
застосування відповідальності у
вигляді стягнення збитків. За
відсутності доведення таких обставин
правильним є висновок судів про
відсутність правових підстав для
задоволення заявлених позивачем вимог.

Звертаючись з касаційною скаргою,
позивач викладених висновків судів не
спростував та не довів порушення або
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій певних
норм матеріального чи процесуального
права щодо фактичних обставин,
встановлених ними під час розгляду
справи.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст.
1115 ГПК України юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні місцевого та
постанові апеляційного господарських
судів, колегія суддів дійшла висновку,
що судами в порядку ст.ст. 43, 101, 103 ГПК
України всебічно, повно і об'єктивно
розглянуто всі обставини справи в їх
сукупності, досліджено подані
сторонами в обґрунтування своїх вимог
і заперечень докази, належним чином
проаналізовано права та обов'язки
сторін, враховано положення ст.ст. 32, 33,
34 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-11112 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної іпотечної
установи залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 25.06.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 у справі
№ 910/4927/14 залишити без змін.

Головуючий суддя О. Євсіков

Судді О. Кролевець

О. Попікова