ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ
Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" грудня 2014 р.Справа № 924/1429/14

Господарський суд Хмельницької
області у складі:

Суддя Магера В.В., розглянувши
матеріали

За позовом Публічного акціонерного
товариства „Полонський гірничий
комбінат", м. Полонне, Хмельницька
область

до Публічного акціонерного товариства
„Хмельницьке шляхово-будівельне
управління №56", м. Хмельницький

про визнання недійсним договору
відповідального зберігання №25/07/12 від
25.07.2012р.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: Сапьолкіна Н.В. - за
довіреністю від 21.05.2014р.

Суть спору: Позивач звернувся до суду
із позовом відповідно до якого просить
суд визнати недійсним договір
відповідального зберігання №25/07/12 від
25.07.2012р.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що 25.07.2012р. між ПАТ
„Полонський гірничий комбінат" та ПАТ
„Хмельницьке шляхово-будівельне
управління №56" було укладено договір
відповідального зберігання №25/07/12,
згідно умов якого ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56" мало
передати на відповідальне зберігання
ПАТ „Полонський гірничий комбінат"
щебеневу продукцію в кількості 136 360,1
тонн.

Вказує, що у п.3.1. вказаного
договору було передбачено, що за
зберігання майна ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56" мало
сплачувати ПАТ „Полонський гірничий
комбінат" шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок останнього.

При цьому, одночасно з укладенням
договору сторони підписали акт
приймання передачі від 25.07.2012р. на
вищевказаний тоннаж, проте з моменту
складення вказаного договору кошти за
збереження не сплачувались.

Позивач вказує, що ст.11 ЦК України
визначено, що підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.
Тому, в разі придбання відповідачем
продукції у вказаних ним об'ємах у ПАТ
„Полонський гірничий комбінат", згідно
вимог ст.655 ЦК України, відповідач
зобов'язаний був би прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.

Проте, відповідач грошові кошти
за придбання товару у 2012 році не
сплачував, що підтверджується довідкою
про надходження коштів від ПАТ
„Хмельницьке ШБУ-56" за 2012 рік. При
цьому, відповідачем за весь 2012 рік було
сплачено лише 433 188,4грн., а в позовній
заяві вказано об'єми продукції, сумарна
вартість яких складає 3 093 804,449 грн. (по
відпускним цінам продукції ПАТ
„Полонський гірничий комбінат" у 2012
році станом на 25.07.2012р.).

Вказує, що відповідач не міг
передавати на зберігання продукцію у
вказаних в позовній заяві об'ємах (у
випадку придбання її у ПАТ „Полонський
гірничий комбінат"), оскільки реально
для нього відпускалась продукція в
значно меншій кількості і номенклатура
в деяких випадках не співпадає з
вказаною в договорі та акті
приймання-передачі, але й за відпущену
продукцію відповідач не розрахувався.

На складському обліку ПАТ
„Полонський гірничий комбінат" на
протязі 2012 року не перебувало
продукції на збереженні, рух
відбувався лише по власній продукції
підприємства. Це підтверджує факт того,
що заявлений відповідачем товар не
надходив на збереження, оскільки та
продукція, яка перебуває на збереженні,
незалежно від того, була вона придбана
безпосередньо у ПАТ „Полонський
гірничий комбінат" чи завезена на його
територію, обов'язково має бути
відображена в даних складського
обліку.

За таких обставин, позивач
стверджує, що даний договір по суті
було укладено без наміру створення
правових наслідків, які ним були
обумовлені, і відповідно до статті 234
Цивільного кодексу України даний
договір можна вважати фіктивним.

Статтею 203 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
але в дійсності після укладення
вказаного договору реальне настання
правових наслідків не відбулось.

Відповідач надав суду письмовий відзив
від 07.10.2014р., відповідно до якого
повідомив, що заперечує проти позовних
вимог в зв'язку із їх
необґрунтованістю. Зазначив, що
господарський суд Хмельницької
області по справі №924/149/14 рішенням від
20.03.2014р. задовольнив позов ПАТ
„Хмельницьке шляхово-будівельне
управління №56" до ПАТ „Полонський
гірничий комбінат" про зобов'язання
повернення зі зберігання щебеневої
продукції.

Відповідач зазначає, що у вказаному
рішенні встановлено наступні факти.

25.07.2012р. між сторонами укладено договір
№25/07/12 зберігання товарно-матеріальних
цінностей. п.1.1 даного договору
визначено за цим договором зберігач
(ПАТ„Полонський гірничий комбінат")
зобов'язується прийняти на платне
зберігання щебеневу продукцію в
кількості 136 360,1 т згідно акту
приймання-передачі і повернути їх
поклажедавцеві (ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56") у
схоронності.

Відповідно до акту до договору №25/07/13 з
приймання-передачі ТМЦ на зберігання
від 25.07.2012р. ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56"
(поклажедавець) передав, а зберігач
(ПАТ„Полонський гірничий комбінат")
отримав на зберігання
товарно-матеріальні цінності: щебінь 2*5
- 300 т; щебінь 5*10 - 1 327 т.; щебінь 5*10-2 969,3 т;
щебінь 5*20 - 201 т; щебінь 10*20 - 3 000 т; щебінь
20*40 - 3 000 т; щебінь 20*40 - 6 135 т; щебінь 40*70 -
235 т; відсів 80 221,4 т; відсів 38 971,4 т, всього
загальною масою 136 360,1 т, загальною
вартістю 3 093 804,449 грн. Вказаний акт
підписаний представниками сторін
договору та скріплений печатками
підприємств.

Вказує, що 30.05.2013р. між сторонами
укладено додаткову угоду до договору
зберігання товарно-матеріальних
цінностей від 25.07.2012р. №25/07/12, якою
сторони визначили договір зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12 вважати таким, що втратив
чинність.

Відповідно до п.3.11 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" фіктивний правочин (ст.234 ЦК
України) є недійсним незалежно від мети
його укладення, оскільки сторони не
мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Отже, відповідач вважає, що договір
№25/07/12 зберігання товарно-матеріальних
цінностей не може визнаватись судом
недійсним на підставі фіктивності,
оскільки майно було передано на
зберігання на підставі акту до
договору №25/07/13 з приймання-передачі
ТМЦ на зберігання від 25.07.2012р.

Крім того, у додатковому поясненні від
17.11.2014р. повідомив, згідно з п.2.6.
постанови Пленуму ВГС України від
26.12.2011р. №18 „Про деякі питання практики
застосування ГПК України судами першої
інстанції" не потребують доказування
преюдиціальні обставини, тобто
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, - при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. При цьому не має значення,
в якому саме процесуальному статусі
виступали відповідні особи у таких
інших справах - позивачів,
відповідачів, третіх осіб тощо.

Факт укладення спірного договору та
передачі продукції позивачу у належній
кількості підтверджується також
копією рішення суду у справі №924/149/14
від 20.03.2014р., де судом констатовано, що
на виконання укладеного між сторонами
договору №25/07/12 зберігання
товарно-матеріальних цінностей ПАТ
„Хмельницьке шляхово-будівельне
управління №56" (поклажедавець) передав,
а зберігач (ПАТ „Полонський гірничий
комбінат") отримав на зберігання
товарно-матеріальні цінності щебінь 2*5
- 300 т; щебінь 5*10 - 1 327 т.; щебінь 5*10-2 969,3 т;
щебінь 5*20 - 201 т; щебінь 10*20 - 3000 т; щебінь
20*40 - 3 000 т; щебінь 20*40 - 6 135 т; щебінь 40*70 -
235 т; відсів 80 221,4 т; відсів 38 971,4 т, всього
загальною масою 136 360,1 т, загальною
вартістю 3 093 804,449 грн. Вказаний акт
підписаний представниками сторін
договору та скріплений печатками
підприємств.

31.03.2013р. сторонами складено акт звірки
залишків продукції на збереженні у ПАТ
„Полонський гірничий комбінат" до
договору на зберігання
товарно-матеріальних цінностей №25/07/12
де зафіксовано, що поклажодавець
передав, а зберігач отримав
товарно-матеріальні цінності відсів
гранітний - 38 972 т; відсів 0*5 - 105 861 т;
пісок із відсівів 0*5 - 26 350 т; пісок із
відсівів 0*5 - 47 285,5 т; щебінь 2*5 - 300 т;
щебінь 5*10-1 327 т; щебінь 5*20 - 201,2 т; щебінь
гранітний 20*40 - 4 560,0 т; щебінь гранітний
20*40 - 503 т; щебінь гранітний 20*40 - 759 т;
щебінь гранітний 40*70 - 235 т. Даний акт
підписаний представниками сторін
договору та скріплений печатками
підприємств.

Таким чином, відповідач зазначає, що
передача відповідачем на зберігання
позивачу майна у кількості,
обумовленій спірним договором є
доведеним фактом, який повинен
прийматись судом при розгляді даної
справи.

Вирішуючи спір, що пов'язаний з
правовідносинами збереження майна,
судом не розглядається питання його
придбання відповідачем та оплати
(відносини купівлі - продажу майна).

З огляду на викладені обставини,
враховуючи факт передачі відповідачем
обумовленої кількості товару позивачу,
що свідчить про фактичне виконання
договору, доводи позивача щодо
відсутності наміру відповідача щодо
створення реальних правових наслідків
при укладенні спірного договору,
відповідач вважає необгрунтованим.

Таким чином, на думку відповідача,
вказана позивачем (як обставина
підтвердження позову) одна з
передбачених ст.203 ЦК України підстав
визнання договору недійсним (ч.5 ст.203)
не знайшла свого підтвердження та
свідчить про недоведеність позивачем
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочину. Так,
відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Представник позивача в засідання суду
02.12.2014р. не прибув, натомість на адресу
суду було направлено заяву від 02.12.2014р.
за вих.№828, згідно якої позивач просить
суд відкласти розгляд даної справи на
іншу дату, оскільки представник
позивача не може прибути в судове
засідання за станом здоров`я.

Представник відповідача в засідання
суду 02.12.2014р. прибув, надав додаткове
пояснення від 02.12.2014р. до відзиву на
позов, згідно якого проти позову
заперечив. Звернув увагу суду на те, що
спірний договір зберігання був
направлений на реальне настання
правових наслідків.

Вказує, що реальна передача
відповідачем на зберігання позивачу
майна у кількості, обумовленій спірним
договором підтверджується: актом до
Договору №25/07/12 приймання-передачі ТМЦ
на зберігання від 25.07.2012 р., накладними
№2248а від 30.09.2012 р., №2761 від 28.11.2012 р.,
№0093а від 31.03.2013 р., актом звірки
залишків продукції на збереженні у ПАТ
Полонський ГК від 31.03.2013р.

На підтвердження зазначеного,
відповідачем подано накладні №2248а від
30.09.2012 р., №2761 від 28.11.2012 р., №0093а від
31.03.2013 р., які долучені до матеріалів
справи.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

Публічне акціонерне товариство
„Полонський гірничий комбінат", м.
Полонне, Хмельницької області як
юридична особа значиться в ЄДРПОУ що
підтверджується Довідкою АБ №714314.

Публічне акціонерне товариство
„Хмельницьке шляхово-будівельне
управління №56", м.Хмельницький як
юридична особа значиться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, що
підтверджується відповідним Витягом
із реєстру №476772 серія АД.

25.07.2012р. між сторонами укладено
договір №25/07/12 зберігання
товарно-матеріальних цінностей. П.1.1
даного договору визначено за цим
договором зберігач (ПАТ„Полонський
гірничий комбінат") зобов'язується
прийняти на платне зберігання щебеневу
продукцію в кількості 136 360,1 т згідно
акту приймання-передачі і повернути їх
поклажедавцеві (ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56") у
схоронності. Товарно-матеріальні
цінності передані на зберігання
використовуються поклажодавцем для
виконання робіт по капітальному
ремонту дорожнього покриття на
об'єктах поклажодавця.

Згідно п.2.1.1 договору поклажодавець має
право в будь-який час, за попереднім
погодженням із з зберігачем, забирати
передані на зберігання
товарно-матеріальні цінності. В
будь-який час, за попереднім
погодженням із з зберігачем, завозити
додаткові об'єми та кількості
товарно-матеріальних цінностей на
зберігання (п.2.1.2 договору).

Зберігач зобов'язаний вжити усіх
заходів, встановлених договором,
законом, іншими актами цивільного
законодавства, для забезпечення
схоронності товарно-матеріальних
цінностей переданих йому на зберігання
(п.2.2.1 договору). В силу п.2.2.2 договору
відповідач зобов'язаний виконувати
свої обов'язки за договором зберігання
особисто.

Орендна плата за зберігання продукції
визначена у розмірі 100 грн. за квартал
та не залежить від кількості
поставленої продукції поклажодавцем
на зберігання (п.3.1 договору).

П.6.1 договору сторони визначили, що він
набуває чинності з моменту підписання
і діє 1 рік, а щодо виконання зобов'язань
- до їх остаточного виконання
сторонами.

Відповідно до акту до договору №25/07/13 з
приймання-передачі ТМЦ на зберігання
від 25.07.2012р. ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56"
(поклажедавець) передав, а зберігач
(ПАТ„Полонський гірничий комбінат")
отримав на зберігання
товарно-матеріальні цінності

щебінь 2*5 - 300 т; щебінь 5*10 - 1 327 т.; щебінь
5*10 - 2 969,3 т; щебінь 5*20 - 201 т; щебінь 10*20 - 3
000 т; щебінь 20*40 - 3 000 т; щебінь 20*40 - 6 135 т;
щебінь 40*70 - 235 т; відсів 80 221,4 т; відсів 38
971,4 т, всього загальною масою 136 360,1 т,
загальною вартістю 3 093 804,449 грн.
Вказаний акт підписаний
представниками сторін договору та
скріплений печатками підприємств.

В матеріалах справи наявні
видаткові накладні про передачу товару
(щебеню) ПАТ „Хмельницьке ШБУ-56"
одержувачу - ПАТ „Полонський гірничий
комбінат", а саме: №ВП-0000001 від 31.05.2012р.,
на суму 420 611,40 грн., №ВП-0000002 від 31.05.2012р.
на суму 107 933,83 грн., №0138 від 21.03.2012р. на
суму 2 808,00 грн., №0493 від 07.05.2012р. на суму 2
1603,88 грн., №0513/а від 08.05.2012р. на суму 2 396,80
грн., №0513 від 08.05.2012р. на суму 4 553,46 грн.,
№0847 від 31.05.2012р. на суму 528 606,00 грн.,
№№1171 від 27.06.2012р. на суму 1 920,60 грн., №1344
від 11.07.2012р. на суму 1 824,58 грн., №1373 від
13.07.2012р. на суму 1 914,20 грн. №1405 від
16.07.2012р. на суму 1 824,58 грн., №1555 від
26.07.2012р. на суму 1 824,58 грн. №86 від 28.07.2012р.
на суму 41 008,92 грн., №39 від 17.07.2012р. на
суму 27 630,96 грн.

31.03.2013р. сторонами складено акт
звірки залишків продукції на
збереженні у ПАТ Полонський ГК до
договору на зберігання
товарно-матеріальних цінностей №25/07/12
з де зафіксовано, що поклажодавець
передав, а зберігач отримав
товарно-матеріальні цінності відсів
гранітний - 38 972 т; відсів 0*5 - 105 861 т;
пісок із відсівів 0*5 - 26 350 т; пісок із
відсівів 0*5 - 47 285,5 т; щебінь 2*5 - 300 т;
щебінь 5*10 - 1 327 т; щебінь 5*20 - 201,2 т; щебінь
гранітний 20*40 - 4 560,0 т; щебінь гранітний
20*40 - 503 т; щебінь гранітний 20*40 - 759 т;
щебінь гранітний 40*70 - 235 т. Даний акт
підписаний представниками сторін
договору та скріплений печатками
підприємств.

30.05.2013р. між сторонами укладено
додаткову угоду до договору зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12з, якою сторони визначили
договір зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12 вважати таким, що втратив
чинність.

16.12.2013р. ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56"
направило ПАТ „Полонський гірничий
комбінат" вимогу за №454 про повернення
відсіву 0*5 в кількості 25 640 т, відсіву 0*5
в кількості 80 221 т, відсіву гранітного в
кількості 38 972 т, піску із відсівів 0*5 в
кількості 35 431 т, піску із відсівів 0*5 в
кількості 26 350 т, щебеню 2*5 в кількості 300
т, щебеню 5*10 в кількості 546,6 т, щебеню
гранітного 20*40 в кількості 2 595 т. Дана
вимога залишена відповідачем без
відповіді та реагування.

У зв'язку із тим, що ПАТ
„Полонський гірничий комбінат" в
добровільному порядку товар не
повернув, позивач звернувся із позовом
до суду про повернення зі зберігання
щебеневої продукції в примусовому
порядку.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 20.03.2014р. по
справі №924/149/14 позов було задоволено,
зобов'язано ПАТ „Полонський гірничий
комбінат" повернути на користь ПАТ
„Хмельницьке шляхово-будівельне
управління №56" відсів 0*5 в кількості 25
640 т, відсів 0*5 в кількості 80 221 т, відсів
гранітний в кількості 38 972 т, пісок із
відсівів 0*5 в кількості 35 431 т, пісок із
відсівів 0*5 в кількості 26 350 т, щебінь 2*5
в кількості 300 т, щебінь 5*10 в кількості
546,6 т, щебінь гранітний 20*40 в кількості 2
595 т.

Вказане рішення в установленому
законом порядку набуло чинності та не
скасоване, на виконання останнього
20.05.2014р. видано наказ, який направлено
стягувачу.

Позивач - ПАТ „Полонський
гірничий комбінат" звернувся до суду зі
позовом, згідно якого просив визнати
недійсним договір відповідального
зберігання №25/07/12 від 25.07.2012р. як такий,
що не був спрямований на настання
правових наслідків згідно ст. 203 ЦК
України.

Суд, оцінивши подані докази та
документи, а також наявні в матеріалах
справи письмові доводи та заперечення
учасників судового розгляду, приходить
до таких висновків:

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Із матеріалів справи слідує, що
позивач, звертаючись із даним позовом,
просив суд визнати недійсним договір
відповідального зберігання №25/07/12 від
25.07.2012р. як такий, що не був спрямований
на настання правових наслідків
всупереч ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки
вважає його фіктивним.

Натомість, в ході вирішення даної
справи та за результатами розгляду
справи №924/149/14 за позовом ПАТ
„Хмельницьке шляхово-будівельне
управління №56", м. Хмельницький до ПАТ
„Полонський гірничий комбінат про
зобов'язання повернути зі зберігання
щебеневу продукцію, було встановлено,
що 25.07.2012р. між сторонами укладено
договір №25/07/12 зберігання
товарно-матеріальних цінностей.

Згідно п.1.1 даного договору
визначено за цим договором зберігач
(ПАТ„Полонський гірничий комбінат")
зобов'язується прийняти на платне
зберігання щебеневу продукцію в
кількості 136 360,1 т згідно акту
приймання-передачі і повернути їх
поклажедавцеві (ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56") у
схоронності.

Відповідно до акту до договору №25/07/13 з
приймання-передачі ТМЦ на зберігання
від 25.07.2012р. ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56"
(поклажедавець) передав, а зберігач
(ПАТ„Полонський гірничий комбінат")
отримав на зберігання
товарно-матеріальні цінності: щебінь 2*5
- 300 т; щебінь 5*10 - 1 327 т.; щебінь 5*10-2 969,3 т;
щебінь 5*20 - 201 т; щебінь 10*20 - 3 000 т; щебінь
20*40 - 3 000 т; щебінь 20*40 - 6 135 т; щебінь 40*70 -
235 т; відсів 80 221,4 т; відсів 38 971,4 т, всього
загальною масою 136 360,1 т, загальною
вартістю 3 093 804,449 грн.

Вказаний акт підписаний
представниками сторін договору та
скріплений печатками підприємств.

Також, 30.05.2013р. між сторонами укладено
додаткову угоду до договору зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12, якою сторони визначили
договір зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12 таким, що втратив
чинність.

Згідно ч.1,2 ст.936 ЦК України
передбачено, що за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.
Договором зберігання, в якому
зберігачем є особа, що здійснює
зберігання на засадах підприємницької
діяльності (професійний зберігач), може
бути встановлений обов'язок зберігача
зберігати річ, яка буде передана
зберігачеві в майбутньому.

Статтею 937 ЦК України передбачено,
що договір зберігання укладається у
письмовій формі у випадках,
встановлених статтею 208 цього Кодексу
(у письмовій формі належить вчиняти, в
тому числі, правочини між юридичними
особами). Договір зберігання, за яким
зберігач зобов'язується прийняти річ
на зберігання в майбутньому, має бути
укладений у письмовій формі, незалежно
від вартості речі, яка буде передана на
зберігання. Письмова форма договору
вважається дотриманою, якщо прийняття
речі на зберігання посвідчене
розпискою, квитанцією або іншим
документом, підписаним зберігачем.

Судом в даному випадку
приймається до уваги, що за рішенням
господарського суду Хмельницької
області від 20.03.2014р. по справі №924/149/14
суд зобов'язав ПАТ „Полонський
гірничий комбінат" повернути на
користь ПАТ „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56"
відсів 0*5 в кількості 25 640 т, відсів 0*5 в
кількості 80 221 т, відсів гранітний в
кількості 38 972 т, пісок із відсівів 0*5 в
кількості 35 431 т, пісок із відсівів 0*5 в
кількості 26 350 т, щебінь 2*5 в кількості 300
т, щебінь 5*10 в кількості 546,6 т, щебінь
гранітний 20*40 в кількості 2 595 т.

При цьому, вказане судове рішення
в установленому законом порядку набуло
чинності, не змінене та не скасоване, на
виконання останнього 20.05.2014р. видано
наказ, який направлено стягувачу.

Згідно ст.35 ГПК України
передбачені підстави звільнення від
доказування, зокрема зазначено, що
обставини, визнані господарським судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно п.2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 „Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вказується, що не
потребують доказування преюдиціальні
обставини, тобто встановлені рішенням
суду у господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, - при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. При цьому не має значення,
в якому саме процесуальному статусі
виступали відповідні особи у таких
інших справах - позивачів,
відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиційне значення для
господарського суду має й вирок суду в
кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення, які
набрали законної сили, якщо
господарський суд розглядає справу про
правові наслідки дій чи бездіяльність
особи, щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, і лише в питаннях, чи
мало місце діяння та чи вчинене воно
цією особою.

Преюдиціальне значення
процесуальним законом надається саме
обставинам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), а не правовій
оцінці таких обставин, здійсненій
іншим судом.

За таких обставин, суд вважає
встановленим фактичне виконання
сторонами зобов'язань по договору
зберігання товарно-матеріальних
цінностей від 25.07.2012р. №25/07/12, що
спрямований на реальне настання
правових наслідків, і вказані фактичні
обставини не потребують додаткового
дослідження по даній справі та
приймається до уваги судом в силу ст. 35
ГПК України.

Крім того, доводи відповідача про
фіктивність договору зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12, суд вважає
безпідставними та такими, що не
узгоджуються із фактичними
обставинами справи.

Судом враховується, що згідно п.3.11
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Відтак, фіктивність правочину із
врахуванням вимог ст.234 ЦК України та
п.3.11 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" позивачем не доведена, а
наявність доказів, спрямованих на
фактичне виконання спірного договору,
судом встановлена.

Судом також приймається до уваги, що
30.05.2013р. сторони за додатковою угодою
припинили зобов'язання за договором
зберігання товарно-матеріальних
цінностей від 25.07.2012р. №25/07/12, про
представники сторін поставили підписи,
кріпили їх печатками.

Відтак, на дату подання даного
позову до суду 22.09.2014р. за вхідним
№05-08/2371/14 договір зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12 є припинений за згодою
сторін.

Згідно ч.3 ст.207 ГК України
передбачено, що виконання
господарського зобов'язання, визнаного
судом недійсним повністю або в частині,
припиняється повністю або в частині з
дня набрання рішенням суду законної
сили як таке, що вважається недійсним з
моменту його виникнення. У разі якщо за
змістом зобов'язання воно може бути
припинено лише на майбутнє, таке
зобов'язання визнається недійсним і
припиняється на майбутнє.

Судом в даному випадку
приймається до уваги, згідно п.п.2.7
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачно, що ч.3 ст.207 ГК
України передбачена і можливість
припинення господарського
зобов'язання лише на майбутнє. Отже,
якщо зі змісту господарського договору
випливає, що зобов'язання за цим
договором може бути припинено лише на
майбутнє, оскільки неможливо повернути
усе одержане за ним (наприклад, вже
здійснене користування за договором
майнового найму (оренди), користування
електроенергією, спожиті послуги,
зберігання, здійснене за відповідним
договором, тощо), то господарський суд
одночасно з визнанням господарського
договору недійсним (за наявності
підстав для цього) зазначає в
резолютивній частині рішення, що
зобов'язання за договором припиняється
лише на майбутнє.

Якщо господарське зобов'язання
припиняється лише на майбутнє,
господарським судам слід виходити з
того, що у відповідних випадках і
неможливості повернення одержаного за
зобов'язанням у натурі правові
наслідки такої недійсності
визначаються відповідно до статті 216 ЦК
України та частини другої статті 208 ГК
України.

Враховуючи те, що зобов'язання по
договору зберігання
товарно-матеріальних цінностей від
25.07.2012р. №25/07/12 вже припинені за згодою
сторін, визнання такого договору
недійними на майбутнє, суд вважає
неможливим. Відтак, належних та
допустимих доказів на спростування
зазначеного, суду не подано.

За приписами статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд, у визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки
ті докази, які мають значення для
справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. (ст. 34 ГПК України).

Виходячи із змісту ст.33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Доказування полягає не
лише в поданні особами доказів, а й у
доведенні їх переконливості. Отже,
обов'язок доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Згідно ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі усіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

При цьому, подана позивачем заява про
відкладення розгляду справи
відхиляється, зважаючи на необхідність
дотримання судом двох-місячного строку
вирішення справи в порядку ст.69 ГПК
України. Крім того, ухвалою від 17.11.2014р.
за клопотання позивача суд продовжив
строк вирішення спору на 15 днів до
06.12.2014р. Відтак, вирішення справи в
більш тривали строк, ніж передбачено ч.3
ст. 69 ГПК України, чинне законодавство
не передбачає.

Судом також приймається до уваги,
що неявка в судове засідання
господарського суду представника
позивача не перешкоджає розгляду
справи по суті та не тягне за собою
відкладення справи на іншу дату. Тому,
для уникнення зловживання
процесуальними правами, враховуючи те,
що судом вжито всіх необхідних заходів
щодо належного повідомлення сторін про
слухання справи, у суду відсутні
підстави для відкладення розгляду
справи на іншу дату в порядку ст. 77 ГПК
України.

Враховуючи вищевикладене,
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню, тому у позові необхідно
відмовити.

Згідно ст.ст.44, 49 ГПК України
судові витрати по справі на
відповідача не покладаються у зв'язку
із відмовою в позові.

Керуючись ст.ст.12, 32, 33, 34, 43, 44,
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, СУД -

ВИРІШИВ:

У позові Публічного акціонерного
товариства „Полонський гірничий
комбінат", м. Полонне, Хмельницька
область до Публічного акціонерного
товариства „Хмельницьке
шляхово-будівельне управління №56", м.
Хмельницький про визнання недійсним
договору відповідального зберігання
№25/07/12 від 25.07.2012р., відмовити.

Повне рішення складено 05.12.2014р.

Суддя
В.В. Магера

Віддрук. 3 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (вул. Академіка Герасимчука,
190Б, м. Полонне, Хмельницька обл., 30500) -
рекоменд. кореспонд.

3 - відповідачу (вул. Західно Окружна, 1,
м. Хмельницький, 29016) - згідно заяви