КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р. Справа№ 910/14549/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

Від позивача: представник не з'явився,

Від відповідача: представник не
з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Автомобільна група "ВІПОС",

на рішення Господарського суду м.
Києва від 26.08.2014 року

у справі №910/14549/14 (суддя Удалова
О.Г.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Автомобільна група

"ВІПОС"

до Публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк"

про визнання кредитного
договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Приватне акціонерне
товариство "Автомобільна група "ВІПОС"
звернулось до Господарського суду м.
Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "ВТБ Банк" про
визнання кредитного договору № 17 від
07.12.2010 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що при укладенні
спірного договору сторони не погодили
усі істотні умови договору, а саме, не
передбачили відповідальність
відповідача, у зв'язку з чим позивач
просить визнати останній недійсним.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 26.08.2014 року у справі № 910/14549/14 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт, посилається на ті самі
підстави, що й у позовній заяві.

Позивач у судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явився,
однак подав клопотання про
відкладення розгляду справи для
надання часу для мирного врегулювання
спору.

Судова колегія дане клопотання
відхиляє, з огляду на наступне.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.11.2014 року
розгляд даної справи відкладався як за
клопотанням позивача, так і за
клопотанням відповідача.

Частиною 1 ст. 102 ГПК України
передбачено, що апеляційна скарга на
рішення місцевого господарського суду
розглядається у двомісячний строк з
дня постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження.

Апеляційне провадження у даній справі
порушено ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
21.10.2014 року.

Отже, судова колегія вважає, що у сторін
було достатньо часу для мирного
врегулювання спору.

Крім того, у судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явився
представник відповідача, однак подав
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з неможливістю явки
представника.

Розглянувши клопотання про
відкладення розгляду справи, судова
колегія прийшла до висновку про
відмову у його задоволенні, зважаючи на
те, що відповідач не позбавлений права
направити іншого представника у судове
засідання, як це передбачено ст. 28 ГПК
України.

У пункті 3.9.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 року N 18 зазначено, що
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Згідно з пунктом 3.9.2. Постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року за №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Неявка представників сторін в судове
засідання не перешкоджає розгляду
справи, оскільки в матеріалах справи
достатньо доказів для вирішення спору
по суті.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає за можливе розглядати
справу у відсутності представників
сторін, повідомлених належним чином
про час та місце судового засідання, за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши зібрані у справі докази,
судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
07.12.2010 року між Публічним акціонерним
товариством "ВТБ Банк" (Банк/кредитор)
та Закритим акціонерним товариством
"Автомобільна група "ВІПОС"
(правонаступником якого є позивач)
(позичальник) був укладений кредитний
договір, за умовами якого банк на
умовах цього договору зобов'язується
надати позичальнику кредит в сумі 31 600
000,00 грн., а позичальник зобов'язується
прийняти, належним чином використати
та повернути банку кредит не пізніше
06.12. 2013 р., а також сплатити плату за
кредит та виконати інші зобов'язання у
повному обсязі на умовах та в строки,
визначені даним договором.

Відповідно до п. 9.4 договору останній
набирає чинності з дати його укладання
та діє до остаточного виконання
сторонами прийнятих на себе
зобов'язань у повному обсязі.

Встановлено, що до кредитного договору
сторонами були внесені зміни та
доповнення шляхом укладення десяти
додаткових угод, відповідно до яких
змінювався строк повернення кредиту та
процентів, а також процентна ставка за
користування кредитом.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається У випадках, встановлених
цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
розгляду справ, пов'язаних з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

З позовної заяви та апеляційної скарги
вбачається, що позивач просив визнати
вказаний кредитний договір недійсним у
зв'язку з тим, що він не містить
істотної умови - відповідальності
кредитора.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.
2 вказаної статті, до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення Цивільного кодексу України
щодо позики.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Як передбачено ст. 627, ст. 628 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договору даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Отже, істотними умовам кредитного
договору, як господарського,
відповідно до закону є умови про
предмет, ціну, строк його дії, а також
усі інші умови, щодо яких за заявою хоча
б однією із сторін має бути досягнуто
згоди.

Аналогічної правової позиції
дотримується Верховний Суду України у
постанові від 05.02.2008 року у справі №
22/268.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору (як дво- або
багатостороннього правочину)
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Таким чином, у зміст договору, крім
погоджених сторонами умов, входять і ті
положення (умови), які приймаються ними
як обов'язкові в силу чинного
цивільного законодавства.

Тобто в договорі немає потреби
дублювати положення, які є загальними
для даного виду договору і передбачені
у відповідних нормативних актах,
оскільки сторони повинні керуватися
ними незалежно від того, включені вони
в договір чи ні.

Як зазначено у абз. 2 п. 2.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
за загальним правилом не є підставою
для визнання недійсним відсутність у
договорі істотних умов.

Крім цього, у п. 2.6. вказаної постанови
зазначається, що сама лише відсутність
у договорі тієї чи іншої істотної умови
(умов) може свідчити про його
неукладення, а не про недійсність (якщо
інше прямо не передбачено законом,
як-от частиною другою статті 15 Закону
України "Про оренду землі"). При цьому
позовна вимога про визнання правочину
неукладеним не відповідає
передбаченим законом способам захисту
цивільних прав та охоронюваних законом
інтересів, і тому в задоволенні
відповідної вимоги має бути
відмовлено; в такому разі можуть
заявлятися вимоги, передбачені главою
83 ЦК України.

Враховуючи встановлені вище обставини,
судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позовні вимоги про визнання
недійсним кредитного договору № 17 від
07.12.2010 року задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Апелянтом належними та допустимими
доказами не спростовані встановлені
вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова
колегія вважає, що місцевим
господарським судом повно і всебічно
з'ясовані всі обставини справи та
надано їм належну правову оцінку,
рішення місцевого господарського суду,
яким у позові відмовлено, відповідає
чинному законодавству та матеріалам
справи; колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Автомобільна
група "ВІПОС" на рішення Господарського
суду м. Києва від 26.08.2014 року залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва
від 26.08.2014 року у справі № 910/14549/14 - без
змін.

3. Матеріали справи № 910/14549/14 повернути
до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
Н.М. Коршун

Судді
С.О. Алданова

С.Я. Дикунська