РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"08" грудня 2014 р.
Справа № 902/1239/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов
М.Г.

суддя Гулова
А.Г. ,

суддя
Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача -
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 29.10.2014 р.

у справі № 902/1239/14 (суддя Маслій І.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Могилів-Подільського
міського комунального підприємства
"Теплоенергетик"

про стягнення 2211614,23 грн.
заборгованості

за участю представників сторін:

позивача: Пількевич В.В.;

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 29.10.2014 р. у
справі №902/1239/14 задоволено частково
позов Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" до
Могилів-Подільського міського
комунального підприємства
"Теплоенергетик" про стягнення 2211614,23
грн. заборгованості. Стягнуто з
Могилів-Подільського міського
комунального підприємства
"Теплоенергетик" на користь Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
54531,92 грн. - 3 % річних, 219 178,14 грн. -
інфляційних; 98 074,83 грн. - пені та 44 232,28
грн. витрат зі сплати судового збору. В
позові у частині стягнення 98 074,83 грн.
пені відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
28.12.2012р. між Публічним акціонерним
товариством "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" та
Могилів-Подільським міським
комунальним підприємством
"Теплоенергетик" було укладено договір
№ 13/3250-ТЕ-1 купівлі-продажу природного
газу.

Судом було встановлено, що на виконання
договору позивач передав відповідачу
протягом січня - квітня 2013р. та жовтня -
грудня 2013 р., а відповідач прийняв
природний газ в обсязі 3 139,795 тис. куб м.
на загальну суму 4 110 619, 63 грн.
Відповідач за природній газ
розрахувався частково. Після
звернення позивача до суду, відповідач
сплатив позивачу борг в розмірі 1 741 754,51
грн., у зв'язку з чим ухвалою суду першої
інстанції від 29.10.2014р. припинено
провадження у справі в частині вимог
про стягнення з відповідача 1 741 754,51
грн. боргу відповідно до ч.1 п. 1-1 ст. 80
ГПК України.

При вирішенні спірних правовідносин,
судом першої інстанції було враховано
відповідні положення Господарського
та Цивільного кодексів України, а також
окремі роз'яснення, наведені у
Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України» № 18 від 26.12.2011 р.

З урахуванням положень ст.. ст.. 610, 625 ЦК
України та на підставі проведеної
перевірки розрахунку 3% річних та
індексу інфляції, в тому числі, що
стосується періодів їх нарахування,
судом не виявлено помилок, в зв'язку з
чим суд першої інстанції дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог позивача в частині стягнення
54531,92 грн. - 3 % річних та 219 178,14 грн. -
інфляційних.

Користуючись правом, наданим у порядку
ст.551 ЦК України, 233 ГК України та ст.83
ГПК України, суд першої інстанції
зменшив розмір заявленої позивачем
пені в сумі 196 149, 65 грн. на 50% та
стягнув з відповідача 98 074,83 грн. пені, у
зв'язку з чим відмовив у задоволенні
позову в частині стягнення 98 074,83 грн.
пені.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду першої інстанції, ПАТ "Національна
акціонерна компанія" Нафтогаз України"
звернулось з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду
Вінницької області від 29.10.2014 р. у
справі №902/1239/14 скасувати в частині
зменшення розміру пені на 98 074, 83 грн.
Прийняти нове рішення в цій частині про
задоволення позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення
господарського суду прийняте за
неповного з`ясування обставин справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник вказує наступне.

Важкий матеріальний стан відповідача
не може вважатися винятковими
обставинами у розумінні ст.. 83 ГПК
України, оскільки, у відповідності до
частини 1 статті 44 Господарського
кодексу України «комерційний
розрахунок та власний комерційний
ризик», а також «самостійне формування
підприємцем програми діяльності» є
одними із основних принципів
підприємницької діяльності. Отже,
неналежна організація господарської
діяльності відповідача не може
вважатися винятковою обставиною.

Як зазначає скаржник, виняткові
обставини у відповідача відсутні, а
тому суд не мав право зменшувати розмір
нарахованої пені.

Також скаржник посилається на
роз'яснення, які містяться в п.3.17.4
Постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011
року N 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», відповідно до яких,
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

З урахуванням наведеного, скаржник
стверджує, що господарський суд при
вирішенні питання щодо зменшення
неустойки повинен був об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, а не лише
відповідача, причини неналежного
виконання або невиконання
зобов'язання, невідповідності розміру
пені наслідкам порушення.

Також скаржник наголошує на тому, що
судом взагалі не було з'ясовано, чи були
заподіяні позивачу збитки неналежним
виконанням зобов'язання, а також не
було оцінено розмір таких збитків.
Ненадання позивачем доказів отримання
збитків в результаті заборгованості
відповідача не означає відсутності або
наявності таких збитків.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник також вказує, що Вищий
господарський суд України в
постановах, зазначених в апеляційній
скарзі, дійшов висновку, що відсутність
вини відповідача у виникненні боргу,
його важкий фінансовий стан не є
винятковим випадком та підставою для
зменшення неустойки.

З огляду на викладені вище аргументи на
підтвердження своєї правової позиції,
позивач (скаржник) вважає, що судом
першої інстанції було зменшено розмір
пені на 50 % за відсутності на те
визначених законом підстав, у зв'язку з
чим рішення суду першої інстанції в цій
частині слід скасувати та прийняти
нове, яким задоволити позов в повному
обсязі.

Від відповідача - Могилів-Подільського
міського комунального підприємства
"Теплоенергетик" надійшов відзив на
апеляційну скаргу позивача, відповідно
до якого просить оскаржуване рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, а в задоволенні апеляційної
скарги - відмовити.

В обгрунтування своєї правової
позиції, відповідач вказав на те, що
оскаржуване рішення прийняте у
відповідності до вимог чинного
законодавства України, враховуючи всі
фактичні обставини справи, в межах
наданих суду повноважень. Судом в
повному обсязі з'ясовано обставини
справи, що мають значення для
правильного вирішення господарського
спорку, доведено та всебічно
обгрунтовано їх в своєму рішенні,
надано належну оцінку всім доказам,
грунтуючись на повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності.

8 грудня 2014 року в судовому засіданні
Рівненського апеляційного
господарського суду представник
скаржника підтримав доводи, наведені в
апеляційній скарзі. Додатково пояснив,
що зменшення штрафних санкцій
призводить до несвоєчасного
проведення розрахунків за поставлений
газ. З огляду на вказане, просить суд
рішення господарського суду
Вінницької області від 29.10.2014 р.у справі
№902/1239/14 скасувати частково в частині
зменшення розміру пені, а в решті
рішення залишити без мін.

Представник відповідача -
Могилів-Подільського міського
комунального підприємства
"Теплоенергетик" в судове засідання не
з'явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК
України про межі та строки перегляду
справ в апеляційній інстанції, той
факт, що сторони були належним чином та
своєчасно повідомлені про дату, час та
місце судового засідання, про що
свідчать поштові повідомлення,
направлені сторонам у справі ( а.с. 152-153),
а також те, що явка представників
сторін в судове засідання обов'язковою
не визнавалася, колегія суддів визнала
за можливе здійснювати розгляд
апеляційної скарги за відсутності
представника відповідача.

Вивчивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника позивача,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що в задоволенні
апеляційної скарги слід відмовити, а
оскаржуване рішення залишити без змін,
виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та як підтверджується
матеріалами справи, 28.12.2012р. між
Публічним акціонерним товариством
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (продавець, позивач)
та Могилів-Подільським міським
комунальним підприємством
"Теплоенергетик" (покупець, відповідач)
укладено договір № 13/3250-ТЕ-1
купівлі-продажу природного газу (а.с.
13-20) (далі по тексту - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2013 році природній
газ, а покупець зобов'язується прийняти
і оплатити природний газ на умовах
цього договору.

У пункті 1.2 Договору сторони
передбачили, що газ, що продається за
цим договором, використовується
покупцем виключно для надання
населенню та релігійним організаціям
послуг з опалення та гарячого
водопостачання. Використання газу
покупцем для інших потреб не є
предметом цього договору.

За умовами п. 2.1. Договору,
продавець передає покупцю в період з 01
січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ
обсягом до 3 728,742 тис. куб. м.

Обсяги газу, що планується
передати за цим договором, можуть
змінюватись сторонами протягом місяця
продажу в установленому п. 2.1.1 Договору
порядку.

Згідно з п. 5.2. ціна за 1000 куб. м
природного газу становить 1 091 грн. з
урахуванням збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб. м.
природного газу - 1 091 грн., крім того ПДВ
- 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ -1 309,20 грн..

У п. 6.1. Договору сторони погодили,
що оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Як свідчать наявні в матеріалах
справи докази, позивач на виконання
договірних зобов'язань передав
відповідачу протягом січня - квітня
2013р. та жовтня - грудня 2013р., а
відповідач прийняв природний газ в
обсязі 3 139,795 тис. куб м. на загальну суму
4 110 619,63 грн. Вказаний факт
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу, що
містяться в матеріалах справи (а.с. 21-27).

Відповідач виконав договірні
зобов'язання частково, у зв'язку з чим в
останнього станом на день подачі
позовної заяви виникла заборгованість
в сумі 1 741 754,51 грн., що не заперечувалося
і самим відповідачем та
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, зокрема і актом
звірки розрахунків за період з 01.01.2013р.
по 30.09.2014р. по договору №13/3250-ТЕ-1 від
28.12.2012р., підписаний сторонами та
скріплений їх печатками, згідно з
змістом якого станом на 30.09.2014р. за
відповідачем рахується борг в розмірі 1
741 754,51 грн. (а.с. 112-113).

Станом на 13.10.2014р., тобто після
звернення позивача з позовом до суду-
20.08.2014р., відповідач сплатив позивачу
борг в розмірі 1741 754,51 грн., що
стверджується платіжними дорученнями
№ 1 від 13.10.2014р. та № 2 від 13.10.2014р. (а.с.
105-106).

З огляду на вказане, ухвалою суду
від 29.10.2014р. припинено провадження у
справі в частині вимог про стягнення з
відповідача 1 741 754,51 грн. боргу
відповідно до ч.1 п. 1-1 ст. 80 ГПК України
(а.с. 123-124).

Таким чином, за позивачем
залишаються заявлені позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 54531,92
грн. - 3 % річних, 196 149,65 грн. - пені та 219
178,14 грн. - інфляційних.

Аналізуючи встановлені обставини
у даній справі та переглядаючи спірні
правовідносини на предмет наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції враховує наступні норми
чинного законодавства.

Згідно статті 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено,
що у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Частиною 1 статті 612 ЦК України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Наявними в матеріалах справи
доказами підтверджується факт
прострочення виконання зобов'язання
відповідачем.

Так, відповідно до частини 1
статті 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Ураховуючи положення наведеної
норми права, слід відзначити, що
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

При цьому зазначена норма не
обмежує права кредитора звернутися до
суду за захистом свого права, якщо
грошове зобов'язання згідно договору
було виконано несвоєчасно.

Таким чином, вимога позивача про
стягнення з відповідача трьох
процентів річних та інфляційний втрат,
заявлена на підставі статті 625 ЦК
України, відповідає вимогам
законодавства.

Відповідно, висновок суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для застосування до спірних
правовідносин положень статті 625 ЦК
України є обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 3.1, 4.1.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" №14 від
17.12.2013 р. інфляційні нарахування на суму
боргу, сплата яких передбачена
частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України, не є штрафною
санкцією, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

З урахуванням того факту, що в
даному випадку має місце прострочення
виконання відповідачем договірного
зобов'язання, колегія суддів
погоджується із висновком місцевого
господарського суду про правомірність
позовних вимог в частині стягнення
інфляційних та відсотків річних за
визначені позивачем періоди
прострочення.

При цьому, перевіривши відповідні
розрахунки, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції щодо їх правильності,
відповідності фактичним обставинам,
умовам договору та нормам чинного
законодавства, а тому позовні вимоги
про стягнення 54 531,92 грн. - 3 % річних та 219
178,14 грн. - інфляційних підлягають до
задоволення. Колегією суддів
враховано, що нарахування 3% річних,
інфляційних здійснено позивачем по
кожному періоду наявності
заборгованості з урахуванням розміру
боргу за вказаний період та здійснених
відповідачем платежів (а.с. 9-12).

За наведених обставин, колегія
суддів суду апеляційної інстанції
погоджується із висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині стягнення 3% річних та
інфляційних у заявленому позивачем
розмірі як таким, що узгоджується із
нормами діючого законодавства та
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

З'ясовуючи питання про наявність
визначених законом підстав для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення пені в сумі 196 149,65 грн.,
колегія суддів зважає на таке.

У пункті 7.2. Договору сторони
обумовили, що у разі невиконання
покупцем умов пункту 6.1. цього Договору
продавець має право не здійснювати
поставку газу покупцю або обмежити
поставку пропорційно до кількості
несплачених обсягів з наступною
поставкою цих обсягів при умові їх
оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем пункту 6.1. умов цього Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу.

Статтею 230 ГК України передбачено,
що штрафними санкціями у цьому кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з п. 3 ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Частиною 3 статті 549 ЦК України
передбачено, що пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Наведені норми свідчать, що за
порушення грошового зобов'язання
боржник на вимогу кредитора,
зобов'язаний сплатити неустойку
(штраф, пеню).

Як убачається з матеріалів справи,
відповідач у відзиві на позов просив
суд, зважаючи на скрутний матеріальний
стан, в якому опинилось комунальне
підприємство, ступінь виконання ним
свого зобов'язання перед позивачем та
причини його невиконання, максимально
зменшити розмір заявленої позивачем
пені на 75% (а.с. 58-92, 102-106).

Для визначення відсотка ставки, в
межах якої господарський суд
уповноважений зменшити розмір пені,
заявленої позивачем до стягнення,
колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право у виняткових випадках
зменшувати розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено,
що у разі якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкції. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов`язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов`язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 ГК України
передбачено, що якщо порушення
зобов`язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з врахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно з п.3.17.4 Постанови Пленум
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, вказана процесуальна
норма може застосовуватись виключно у
взаємозв`язку з нормою права
матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки, а саме частиною 3 ст. 551 ЦК
України і ст. 233 ГК України. Якщо
відповідні санкції застосовуються не у
зв`язку з порушенням зобов'язання, а з
інших передбачених законом підстав, їх
розмір не може бути зменшено судом.

Слід зазначити, що законодавством
не врегульований розмір (відсоткове
співвідношення) можливого зменшення
штрафних санкцій, дане питання
вирішується господарським судом за
власним переконанням.

У випадку нарахування неустойки,
яка є явно завищеною, не відповідає
передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК
України та ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України
засадам справедливості,
добросовісності, розумності, як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права, суд має право її зменшувати.
Наявність у кредитора можливості
стягувати із споживача надмірні
грошові суми як неустойку спотворює її
дійсне правове призначення, оскільки
із засобу розумного стимулювання
боржника виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Як убачається з матеріалів
справи, колегія суддів апеляційної
інстанції встановила, що основна
заборгованість Могилів-Подільського
міського комунального підприємства
"Теплоенергетик" перед ПАТ "Національна
акціонерна компанія" Нафтогаз України",
що існувала на момент звернення
останнього з позовом до суду про
стягнення штрафних санкцій по
Договору, була погашена в повному
обсязі до вирішення справи по суті, що
свідчить про виконання зобов`язання по
оплаті отриманого газу відповідачем в
добровільному порядку.

Окрім того, як свідчать
встановлені обставини у даній справі,
основною причиною несвоєчасної оплати
поставленого газу було те, що
населення, яке є кінцевим споживачем
природного газу, невчасно та не в
повному об'ємі сплачувало відповідачу
за газ грошові кошти, у зв'язку із чим
відповідач не міг вчасно розрахуватись
з позивачем за отриманий природний газ
в порядку і строки, передбаченими
договором.

Як вірно відзначив суд першої
інстанції, обставинами, які вказують на
наявність підстав для зменшення
штрафних санкцій, є такі, як: газ, який
постачався за договором
використовувався Комунальним
підприємством "Теплоенергетик" для
надання населенню та релігійним
організаціям послуг з опалення та
гарячого водопостачання і єдиним
джерелом розрахунків за спожитий
природний газ є отримання коштів від
споживачів, а основною причиною
несвоєчасних розрахунків за спожитий
природний газ є наявність різниці у
тарифах на теплову енергію, та її
несвоєчасне відшкодування із боку
держави; державою взято на себе
обов'язок щодо відшкодування
заборгованості за використаний
природний газ підприємствами
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості, зокрема ПАТ НАК
"Нафтогаз України"; прострочка з оплати
газу за договором № 13/3250-ТЕ-1 від 28.12.2012
р. виникла саме через несвоєчасність
відшкодування із боку держави різниці
у тарифах на теплову енергію;
затверджені тарифи НКРЕ України, як у
2013 році та і інших періодах не
покривають всіх витрат, що у свою чергу
призводить до виникнення різниці у
тарифах на теплову енергію, яка не
відшкодовується державою своєчасно і
відповідно унеможливлює розрахунок за
спожитий природний газ та ставить
підприємство у тяжкий матеріальний
стан.

При цьому, зі змісту наведених вище
норм права вбачається, що при вирішенні
питання про можливість зменшення
неустойки, суд бере до уваги майновий
стан сторін і оцінює співвідношення
розміру заявлених штрафних санкцій,
зокрема, із розміром збитків кредитора,
враховує інтереси обох сторін.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з тим, що в даному випадку,
зменшивши розмір пені на 50% від
заявленої позивачем суми, судом першої
інстанції було дотримано баланс
інтересів сторін та правомірно
зменшено розмір неустойки у вказаному
розмірі.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об`єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано жодних
належних та допустимих доказів у
розумінні ст. ст.. 32, 33, 34 ГПК України на
підтвердження своєї правової позиції,
викладеної в апеляційній скарзі.

При цьому, доводи скаржника про
необґрунтоване зменшення судом першої
інстанції розміру пені, що підлягає
стягненню за порушення строків оплати
за природний газ є такими, що не можуть
бути прийнятті до уваги колегією
суддів, оскільки судом першої
інстанції, при вирішенні даного
питання було досліджено ступінь
виконання зобов'язання боржником,
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні та інші фактори, які
вплинули на можливість своєчасної
оплати відповідачем вартості
поставленого природного газу.

В той же час, посилання скаржника
на постанови Вищого господарського
суду України в аналогічних справах за
2012 - 2014 роки, не можуть бути прийняті
судом апеляційної інстанції до уваги,
оскільки зі змісту п. 3.17.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011р. №18 вбачається, що
питання про зменшення неустойки
(штрафу, пені) вирішується
господарським судом в кожному окремому
випадку з врахуванням всіх обставин
справи в їх сукупності, що також
підтверджується практикою Вищого
господарського суду України за 2014 рік,
зокрема, постановами у справі
№23/5014/1705/2012 від 8 травня 2014 року та у
справі № 918/1330/13 від 5 лютого 2014 року.

Отже, враховуючи наведене вище,
Рівненський апеляційний господарський
суд вважає, що висновок суду першої
інстанції щодо зменшення розміру пені
на 50%, що підлягає стягненню з
відповідача, до 98 074,83 грн. пені є
належним чином обгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції вважає,
що під час розгляду справи №9 02/1239/14
фактичні її обставини встановлені
господарським судом першої інстанції
на підставі всебічного, повного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, висновки суду відповідають
цим обставинам і їм дана належна
юридична оцінка з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
підстави для скасування оскаржуваного
рішення відсутні, а тому останнє слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія"
Нафтогаз України"- без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 29.10.2014 р. у
справі №902/1239/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія" Нафтогаз України"
- без задоволення.

2. Справу №902/1239/14 надіслати
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Гулова А.Г.

Суддя
Маціщук А.В.