ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2014 р.
Справа № 914/3275/14

Господарський суд Львівської області у
складі колегії суддів судді Р.Матвіїва
при секретарі судового засідання
Д.Зубкович розглянув матеріали справи

за позовом: Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia
(Польського підприємства птахівництва
"Лідія Малець", м. Гора Кальварія,
Республіка Польща);

до відповідача: Фермерського
господарства "Бекас", с. Нагоряни,
Пустомитівський район, Львівська
область;

про: стягнення 3 656 468 грн. 00 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: Рісний М.Б., Кондрашов Д.І. -
представники на підставі довіреностей
б/н від 15.07.2014 року;

відповідача: не з'явився.

Обставини розгляду справи. Ухвалою від
16.09.2014 року прийнято до розгляду
позовну заяву та порушено провадження
у справі за позовом Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec
Lidia (Польського підприємства
птахівництва "Лідія Малець") до
Фермерського господарства "Бекас" про
стягнення 3 656 468 грн. 00 коп. Розгляд
справи призначено на 30.09.2014 року.

У судовому засіданні 30.09.2014 року за
клопотанням представника відповідача
здійснювалась технічна фіксація
судового процесу. Представник
відповідача подав відзив на позовну
заяву, проти позовних вимог заперечив.
У судовому засіданні судом оголошено
перерву до 07.10.2014 року.

У судове засідання 07.10.2014 року
представник позивача не з`явився, через
канцелярію суду подав супровідний лист
для долучення документів до матеріалів
справи, клопотання про відкладення
розгляду справи. Представники
відповідача проти позову заперечили з
підстав, викладених у відзиві, поданому
29.09.2014 року, та надали суду додаткові
пояснення по суті справи. Судом
відкладено розгляд справ на 28.10.2014 року.

У судовому засіданні 28.10.2014 року
представник позивача подав письмові
пояснення по справі та заяву про
виправлення описки у позовній заяві.
Представниками відповідача подано
клопотання про залишення позову без
розгляду. Суд відкладено вирішення
поданого клопотання до наступного
судового засідання. Забезпечуючи
сторонам можливість подати додаткові
докази по справі, судом оголошено
перерву в судовому засіданні до 11.11.2014
року.

У судовому засіданні 11.11.2014 року
здійснювалась технічна фіксація
судового процесу. У судовому засіданні
представник позивача не з`явився, через
канцелярію подав клопотання про
відкладення та продовження строку
розгляду справи. Представники
відповідача проти позову заперечили,
подали письмові пояснення, клопотання
про витребування доказів та клопотання
про виклик посадової особи. Подані
клопотання представники відповідача
підтримали в порядку черговості. Судом
задоволено клопотання про
витребування доказів, про продовження
стоку розгляду справи, вирішення
клопотання про залишення позову без
розгляду відкладено до наступного
судового засідання, розгляд справи
відкладено на 25.11.2014 року.

У судовому засіданні 25.11.2014 року
представник відповідача не з'явився,
через канцелярію суду подав додаткові
пояснення щодо довіреності Польського
підприємства птахівництва "Лідія
Малець". Представником позивача подано
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 N 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

У судовому засіданні 25.11.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Представникам сторін, що брали участь у
судовому засіданні, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
їхніх прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Суть спору. Спір між сторонами виник у
зв'язку з неналежним, на переконання
позивача, виконанням відповідачем
договірних зобов'язань. Польське
підприємство птахівництва "Лідія
Малець" (Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia) (надалі
по тексту рішення - позивач, продавець
згідно з контрактом) звернулося до суду
з позовом до Фермерського господарства
"Бекас" (надалі по тексту рішення -
відповідач, покупець згідно з
договором) про стягнення 3 656 468 грн. 00
коп. заборгованості, з яких 3 422 182 грн.
основний борг, 88 801 грн. 44 коп. 3% річних,
145 484 грн. 56 коп. пеня.

Як стверджує позивач, між ним та
відповідачем було укладено контракт №
2/U/2013 від 07.11.2012 року та контракт № 2/U/2014
від 14.10.2013 року, за якими позивач
здійснював на користь відповідача
поставку товару (курчат - бройлерів
породи КОББ, РОСС, FLEX). Проте, відповідач
своїх обов'язків за вказаними
контрактами у повному обсязі не
виконав, та повної оплати за товар не
провів, через що і виникла
заборгованість, яку позивач просить
стягнути. При цьому, позивач вказав на
об'єднанні в одній позовній заяві
кількох вимог, зв'язаних між собою
підставою виникнення та поданими
доказами.

Натомість відповідач своїх зобов'язань
по оплаті поставленого товару виконав
неналежним чином.

Представники відповідача проти
позовних вимог заперечили, надали суду
відзив на позовну заяву, у якому у
задоволенні позову просили відмовити у
повному обсязі, оскільки позивач не є
юридичною особою в розумінні чинного
законодавства України. У процесі
розгляду справи також подали
клопотання про залишення позову без
розгляду, оскільки позовну заяву
підписано особою, яка не має права її
підписувати.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. 07.11.2012 року між
Польським підприємством птахівництва
«Лідія Малець» та Фермерським
господарством «Бекас» (було укладено
Контракт № 2/U/2013 (далі за текстом -
Контракт 1).

Як погоджено сторонами у п. 1.1 Контракту
1, продавець зобов'язується поставляти,
а покупець - приймати і оплачувати
добових курчат - бройлерів породи КОББ,
РОСС, FLEX (країна походження - Польща).

14.10.2013 року між Польським підприємством
птахівництва «Лідія Малець» та
Фермерським господарством «Бекас»
було укладено Контракт № 2/U/2014 (далі за
текстом - Контракт 2).

Як погоджено сторонами у п. 1.1 Контракту
2, продавець зобов'язується поставляти,
а покупець - приймати і оплачувати
добових курчат - бройлерів породи КОББ,
РОСС, FLEX (країна походження - Польща).

Як вбачається з п. 1.3 Контракту 1, товар
поставляється партіями у період до
31.12.2013 року, відповідно до узгодженого
сторонами на момент підписання даного
договору графіку.

Відповідно до п. 1.3 Контракту 2, товар
поставляється партіями у період до
31.12.2014 року, відповідно до узгодженого
сторонами на момент підписання даного
договору графіку.

Відповідно до п. 2.1 - 2.3 Контракту 1 та
Контракту 2, товар поставляється на
умовах СРТ у Львівську область
транспортом продавця. Покупець
зобов'язаний оплатити товар шляхом
прямого перерахунку коштів на рахунок
продавця на протязі 7 днів після
транспортування. Датою оплати покупцем
отриманих курчат вважається дата
зарахування коштів на розрахунковий
рахунок продавця відповідно до
банківської виписки. Витрати з
проведення платежу несе покупець.
Валюта платежу - ПЛН (польський злотий).

На виконання взятих на себе за
контрактами 1 та 2 зобов'язань, позивач у
період із 12.08.2013 року здійснив поставку
товару (добових курчат) на користь
відповідача на загальну суму 900990,00 PLN.,
що підтверджується наступними
фактурами інвойсами: 161/Е/2013 від 12.08.2013
року на суму 98700,00 PLN; 165/Е/2013 від 14.08.2013
року на суму 42300,00 PLN; 183/Е/2013 від 18.09.2013
року на суму 112800,00 PLN; 189/Е/2013 від 02.10.2013
року на суму 95880,00 PLN; 192/Е/2013 від 14.10.2013
року на суму 141000,00 PLN; 198/Е/2013 від 30.10.2013
року на суму 84600,00 PLN; 212/Е/2013 від 28.11.2013
року на суму 112800,00 PLN; 213/Е/2013 від 04.12.2013
року на суму 57810,00 PLN; 218/Е/2013 від 16.12.2013
року на суму 70500,00 PLN; 5/Е/2014 від 15.01.2014
року на суму 84600,00 PLN.

Відповідач свої зобов'язання за
Контрактами виконав лише частково,
оплатив на користь позивача грошові
кошти у розмірі 66542,28 PLN, що
підтверджується доданою до позовної
заяви копією акта звіряння взаємних
розрахунків від 20.06.2014 року, факту
підписання якого відповідач не
оспорює.

Дані факти матеріалами справи
підтверджується, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає позовні вимоги
підставними, обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення частково
з огляду на наступне.

Як встановлено судом вище, сторони
уклали контракти № 2/U/2013 та № 2/U/2014, яким
визначили взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 265 Господарського
кодексу України, за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно, за своїми юридичними
ознаками, Контракт 1 та Контракт 2 є
договорами поставки.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послуги, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

За умовами ст. 525 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору тощо.
Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу
України, ст. 202 Господарського кодексу
України зобов'язання припиняється його
виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 706 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, оголошеною
продавцем у момент укладення договору,
якщо інше не встановлено законом або не
випливає із суті зобов'язання.

Як вбачається з ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин, що порушили
майнові права або законні інтереси
інших суб'єктів, зобов'язані поновити
їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду.

Наявність у відповідача зобов'язання
щодо повної оплати поставленого товару
на протязі 7 днів після транспортування
випливає з умов до п. 2.1 - 2.3 Контракту 1
та Контракту 2 і не ставиться в
залежність від звернення до
відповідача з окремою вимогою в
порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу
України.

Відповідач у відзиві на позов вказує,
що підписаний сторонами акт звірки від
20.06.2014 року не повинен братися судом до
уваги у зв'язку із численними
помилками, допущеними при його
складенні. Проте, суд відхиляє такі
посилання відповідача із огляду на те,
що вказаний акт було оформлено
належним чином, підписано
представниками обох сторін, без
зауважень та заперечень. Зауважень
щодо будь - яких помилок при його
підписанні відповідачем не заявлялось.
Більше того, такий акт не є у
встановленому порядку оспореним чи
визнаний недійсним, доказів
зворотнього відповідачем не надано.
При цьому, відомості, вказані у такому
акті підтверджуються представленими
суду фактурами/інвойсамита не
спростовані відповідачем.

Суд також критично оцінює наведені
відповідачем у відзиві на позов
контррозрахунки основного боргу та
трьох відсотків річних. Такі
розрахунки відповідач проводить із
посиланням на додані до відзиву
платіжні доручення № 14 від 30.01.2014 року
та №25 від 30.05.2014 року, якими, за
твердженнями відповідача було
здійснено цільову сплату коштів за
інвойсом/фактурою від 12.08.2013 року.
Проте, на поданих відповідачем копіях
платіжного доручення № 14 від 30.01.2014
року та № 25 від 30.05.2014 року відсутні
підпис, прізвище та ініціали керівника
та головного бухгалтера підприємства,
замість них у відповідних графах
знаходяться написи друкованими
латинськими літерами «SYDORCHUKVI». На
платіжному дорученні № 14 також
відсутній відтиск печатки
підприємства. Більше того, на жодному
із наданих відповідачем платіжних
доручень немає будь-яких відміток
банку про проведення такого платежу.

Відповідно до п. 1.30 ст. 1 закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні», платіжне доручення -
розрахунковий документ, який містить
доручення платника банку, здійснити
переказ визначеної в ньому суми коштів
зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Національного банку
України від 21.01.2004 року № 22, платіжне
доручення - розрахунковий документ, що
містить письмове доручення платника
обслуговуючому банку про списання зі
свого рахунку зазначеної суми коштів
та її перерахування на рахунок
отримувача.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Національного банку
України від 21.01.2004 року № 22, банк
платника на всіх примірниках прийнятих
розрахункових документів і на реєстрах
обов'язково заповнює реквізити "Дата
надходження" і "Дата виконання", а банк
стягувача - "Дата надходження в банк
стягувача" (якщо ці реквізити
передбачені формою документа),
засвідчуючи їх підписом
відповідального виконавця та
відбитком штампа банку. На документах,
прийнятих банком після закінчення
операційного часу, крім того, ставиться
штамп "Вечірня".

Відповідно до п. 2.1 Положення про
порядок виконання банками документів
на переказ, примусове списання і арешт
коштів в іноземних валютах та
банківських металів, затвердженого
постановою Національного банку
України від 28.07.2008 року № 216, платник для
здійснення операції з переказу коштів
в іноземній валюті або банківських
металів з рахунку подає до
уповноваженого банку платіжне
доручення в іноземній валюті або
банківських металах за довільною
формою, яке обов'язково має містити,
зокрема, призначення платежу
(заповнюється відповідно до вимог
пункту 2.2 цієї глави).

Відповідно до п. 2.2 Положення про
порядок виконання банками документів
на переказ, примусове списання і арешт
коштів в іноземних валютах та
банківських металів, затвердженого
постановою Національного банку
України від 28.07.2008 року № 216, платник
заповнює реквізит "Призначення
платежу" в іноземній валюті або
банківських металах таким чином, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування
бенефіціару коштів в іноземній валюті
або банківських металів.

У графі «Призначення платежу»
платіжного доручення № 14 від 30.01.2014
року: «Oplata za pisklenta brojler po kontraktu 2/U/2013 dd
07/11/2012 r. MD 027166 12.08.2013 MD 026294 05/08/2013». У графі
«Призначення платежу» платіжного
доручення № 25 від 30.05.2014 року зазначено:
«Oplata za pisklenta brojler po kontraktu 2/U/2013 dd 07/11/2012 r. MD
027166 12.08.2013». Таким чином, призначення
платежу не містить посилань на будь -
які інвойси/фактури, натомість містить
посилання на невідомі документи, яких
до матеріалів справи не долучено. У
призначенні платіжного доручення № 14
від 30.01.2014 року міститься опис двох
документів, датованих різними днями, що
явно виключає можливість сплати коштів
за цим дорученням по інвойсу/фактурі
від 12.08.2013 року.

Обидві додані копії завірені головою
Фермерського господарства «Бекас».
Будь-яких інших документів на
підтвердження цільової сплати коштів
чи на підтвердження платежів, не
включених до акту звіряння
розрахунків, відповідачем не надано.

Із огляду на вищенаведене, суд доходить
висновку, що надані представниками
відповідача копії документів не є
належними доказами, оскільки не
відповідають вимогам щодо реквізитів
та форми платіжних доручень, що
встановлені чинним законодавством.
Відтак, відповідачем не надано
належних та допустимих доказів
цільовості сплати коштів за платіжними
дорученнями № 14 від 30.01.2014 року та №25
від 30.05.2014 року, тому суд залишає поза
увагою контррозрахунки відповідача як
такі, що не підтверджені належними та
допустимими доказами.

Представник відповідача висловлював
заперечення стосовно правомірності
нарахування основного боргу, 3% річних
та пені у гривнях, оскільки це, на його
думку, є односторонньою зміною
зобов'язання, проплати за яким
визначались у валюті - польські злоті.
Крім цього, відповідач не погоджувався
із курсом польського злотого, обраним
позивачем.

Як вбачається із п. 3.1 роз'яснень
президії Вищого господарського суду
України від 31.05.2002 року № 05-4/608 «Про
деякі питання практики розгляду справ
за участю іноземних підприємств і
організацій», вибір сторонами
українського права як такого, що
регулює їх відносини за угодою, означає
вибір саме національного
законодавства України, а не окремих
законодавчих актів, що регулюють
відповідні відносини сторін.

Пунктом 5.5 обох контрактів позивач та
відповідач визначили, що відносини за
ним регулюються, зокрема,
законодавством України.

Разом із цим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.
533 Цивільного кодексу України, грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Як закріплено ч. 2 ст. 198 Господарського
кодексу України, грошові зобов'язання
учасників господарських відносин
повинні бути виражені і підлягають
оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Виконання зобов'язань, виражених в
іноземній валюті, здійснюється
відповідно до закону.

Відповідно до ст. 3 декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», валюта України є єдиним
законним засобом платежу на території
України, який приймається без обмежень
для оплати будь-яких вимог та
зобов'язань, якщо інше не передбачено
цим Декретом, іншими актами валютного
законодавства України.

Відповідно до п. 1 інформаційного листа
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування у вирішенні спорів
окремих норм процесуального права» від
14.12.2007 року № 01-8/973, з огляду на принцип
диспозитивності у господарському
судочинстві позивач має право вільно
обирати способи захисту порушеного
права чи інтересу і, зокрема, визначати
відповідача за своїми вимогами тощо.

Більше того, відповідно до п. 1.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» від
17.12.2013 року № 14, грошовим, за змістом
статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу
України, є виражене в грошових одиницях
(національній валюті України чи в
грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору. Грошове зобов'язання
виражається в грошових одиницях
України або в грошовому еквіваленті в
іноземній валюті.

Тобто, у розумінні Вищого
господарського суду України,
зобов'язання у іноземній валюті
тотожне поняттю грошового еквівалента
в іноземній валюті (оскільки окремого
статусу такого зобов'язання цитованою
постановою навіть не передбачено).

Із огляду на вищенаведене суд зазначає,
що чинним законодавством не
встановлено заборони для визначення
суми позовних вимог на території
України у гривнях за офіційним курсом
НБУ по відношенню до тієї чи іншої
валюти. Так само не встановлено і
імперативної вимоги щодо обов'язкового
заявлення позовних вимог у справах за
участю іноземного елемента у іноземній
валюті.

Таким чином, обрання гривні як валюти
нарахування позовних вимог не
суперечить чинному законодавству та є
проявом принципу диспозитивності у
господарському процесі. При цьому
відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 188 Господарського
кодексу України, зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Суд зазначає, що стягнення
заборгованості із відповідача у
гривнях не призводить до зміни
будь-яких положень Контракту 1 та
Контракту 2, тобто, не є зміною умов
договору. При цьому, позивачем у
позовній заяві будь-яких вимог про таку
зміну не заявлено, а отже, суд таких
змін внести не може, оскільки це стало
б, по своїй суті, виходом за межі
заявлених позовних вимог.

Що стосується посилань відповідача на
застосування позивачем курсу
польського злотого, що не відповідає
курсу Національного банку України, то
суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 9 Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
Постановою Правління Національного
банку України від 12.11.2003 № 496, офіційний
курс гривні до іноземних валют та
банківських металів діє з часу його
встановлення. Відповідно до п. 11
зазначеного Положення, інформація про
встановлені офіційні курси гривні до
іноземних валют та банківських металів
розміщується в міжнародній
комп'ютерній мережі Інтернет,
надсилається територіальним
управлінням Національного банку та
банкам згідно з Тимчасовою схемою
розсилання організаційно-розпорядчих
і нормативно-правових актів
Національного банку, центральним
органам виконавчої влади згідно з
переліком, установленим Національним
банком.

Як вбачається із відмітки на поданому
через канцелярію суду примірнику
позовної заяви, така була подана до
суду 12.09.2014 року, підписана ж позовна
заява була 09.09.2014 року. Відповідно до ч.
1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України
сума, що підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу. У
позовній заяві, здійснюючи розрахунок
заборгованості, позивач вказав, що
заборгованість відповідача перед
позивачем розрахована станом на день
підписання позовної заяви і курс PLN
визначався за даними офіційного сайту
НБУ також станом на день підписання
позовної заяви, тобто 09.09.2014 року, а не
02.09.2014 року, як визначив позивач. Згідно
з інформацією, розміщеною на
офіційному веб-сайті Національного
банку України і становить 400,6556 грн., а
не 410,1134.

Оскільки погашення заборгованості, що
стала підставою для подання позову,
відповідачем як станом на 09.09.2014 року,
так і на момент подання позову фактично
не здійснено, то суд погоджується із
тим, що для обрахування своїх позовних
вимог позивач може обрати конкретну
дату, станом на яку він просить суд
стягнути заборгованість із
відповідача. Позивачем за таку дату
було обрано день підписання позовної
заяви.

Суд також звертає увагу, що у
запереченнях представника відповідача
не вказано, який курс, на його думку,
було встановлено НБУ, однак, суд вище
встановив, що позивачем обрано
неправильний курс іноземної валюти, і
здійснив перерахунок у відповідності
з курсом, встановленим Національним
банком України станом на 09.09.2014 року.

Відтак, оскільки сума основного боргу
відповідача перед позивачем становить
834 447,72 польських злотих, її гривневий
еквівалент станом на 09.09.2014 р. за
офіційним курсом Національного банку
України складає 3 343 298 грн., що є меншим,
ніж зазначив позивач. Відтак, позовна
вимога в частині стягнення основного
боргу підлягає частковому задоволенню.

Також, із посиланням на ст. 625
Цивільного кодексу України та п. 3.6 обох
контрактів (відповідно до яких за
користування чужими грошовими коштами
внаслідок їх неправомірного утримання,
ухилення від їх повернення, іншої
прострочки у їх виплаті, сплаті
підлягають відсотки на суму цих коштів
у відповідності із Цивільним кодексом
України) та посилаючись на наведені у
позовній заяві розрахунки, позивач
просив суд стягнути із відповідача 3%
річних у розмірі 88 801 грн.44 коп., з
приводу чого суд зазначає наступне.

У силу приписів статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові (абз. 4, 5 п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права»).

Здійснюючи розрахунок 3% річних, суд
вважає за необхідне зазначити, що у п.
8.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" роз'яснено, що
згідно з частиною другою статті 533 ЦК
України, якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом. Відтак
вимоги щодо застосування заходів
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань, визначених в
іноземній валюті, мають заявлятися в
національній валюті України (гривнях)
за офіційним курсом Національного
банку України.

Відповідно до здійсненого судом
перерахунку 3% річних за період з 20.08.2013
року по 02.09.2014 року включно від
вартості товару поставленого (однак не
оплаченого) із урахуванням поставок по
описаних вище фактурах/інвойсах, з
урахуванням здійснених відповідачем
проплат, з урахуванням курсу
польського злотого до гривні станом на
09.09.2014 року, стягненню підлягає 86 745 грн.
53 коп.

Крім цього, позивач, посилаючись на
розрахунки, просив суд стягнути із
відповідача пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від несплаченої
суми за кожен день прострочення,
загалом у розмірі 145 484 грн. 56 коп. за
період з 20.08.2013 року по 30.01.2014 року.

Суд зазначає, що відповідно до п. 2.4 обох
Контрактів, у випадку недотримання
покупцем строків розрахунку за товар,
покупець зобов'язаний сплатити
продавцю пеню у розмірі 0,1% від
несплаченої суми за кожен день
прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Як вбачається із положень ч. 4 ст. 231
Господарського кодексу України, у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Як вбачається із п. 2.9 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», за приписом
статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Відтак, оскільки застосування
відсоткової ставки, передбаченої п. 2.4
обох контрактів призвело б до
нарахування суми штрафних санкцій у
розмірі більшому, ніж при нарахуванні
за подвійною обліковою ставкою
Національного банку України, позивачем
правомірно здійснено нарахування пені
в розмірі згаданої подвійної облікової
ставки, що діяла у відповідний період.
Однак, відповідно до здійсненного
судом перерахунку, вимога про
стягнення пені підлягає задоволенню
частково, у розмірі 3 353 грн. 53 коп.

Відповідачем було висловлено
заперечення щодо правомірності
підписання позовної заяви Кондрашовим
Д.І. та представництва позивача у суді
представниками за довіреністю
Кондрашовим Д.І. та Рісним М.Б.,
оскільки, за твердженням відповідача,
Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia є фізичною
особою - підприємцем і її
представництво повинно здійснюватись
на підставі нотаріально посвідченої
довіреності.

Відповідно до ст. 80 Цивільного
кодексуУкраїни юридичною особою є
організація, створена і зареєстрована
у встановленому законом порядку.
Юридична особа наділяється цивільною
правоздатністю і дієздатністю, може
бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до ст. 1 закону України «Про
міжнародне приватне право», іноземний
елемент - ознака, яка характеризує
приватноправові відносини, що
регулюються цим Законом, та
виявляється в одній або кількох з таких
форм: хоча б один учасник правовідносин
є громадянином України, який проживає
за межами України, іноземцем, особою
без громадянства або іноземною
юридичною особою; об'єкт правовідносин
знаходиться на території іноземної
держави; юридичний факт, який створює,
змінює або припиняє правовідносини,
мав чи має місце на території іноземної
держави.

Більше того, відповідно до ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 50 Цивільного кодексу
України право на здійснення
підприємницької діяльності, яку не
заборонено законом, має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю.
Обмеження права фізичної особи на
здійснення підприємницької діяльності
встановлюються Конституцією України
та законом. Фізична особа здійснює своє
право на підприємницьку діяльність за
умови її державної реєстрації в
порядку, встановленому законом.

При цьому ст. 4 Цивільного кодексу
України дає наступне визначення
терміну «закон»: актами цивільного
законодавства є також інші закони
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та цього Кодексу
(далі - закон). Таким законом, зокрема, є
закон України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців» Відомості Верховної Ради
України (ВВР), 2003, N 31-32, ст.263 з подальшими
змінами та доповненнями).

Таким чином, беручи до уваги наведені
правові приписи, громадяни можуть
звертатися до господарського суду за
захистом своїх прав у випадку, якщо
вони зареєстровані підприємцями
відповідно до чинного національного
законодавства України. Оскільки
позивач не є резидентом і відповідно не
створювався (реєструвався) на підставі
норм чинного національного
законодавства України він у жодному
випадку не може підпадати під
дефініцію «громадян, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності»,
а є іноземним суб'єктом господарювання
у розумінні ст. 123 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 2 Господарського
кодексу України, учасниками відносин у
сфері господарювання є суб'єкти
господарювання, споживачі, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, наділені
господарською компетенцією, а також
громадяни, громадські та інші
організації, які виступають
засновниками суб'єктів господарювання
чи здійснюють щодо них
організаційно-господарські
повноваження на основі відносин
власності.

Відповідно до ст. 55 Господарського
кодексу України, суб'єктами
господарювання визнаються учасники
господарських відносин, які здійснюють
господарську діяльність, реалізуючи
господарську компетенцію (сукупність
господарських прав та обов'язків),
мають відокремлене майно і несуть
відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна,
крім випадків, передбачених
законодавством. Суб'єктами
господарювання є:

1) господарські організації - юридичні
особи, створені відповідно до
Цивільного кодексу України, державні,
комунальні та інші підприємства,
створені відповідно до цього Кодексу, а
також інші юридичні особи, які
здійснюють господарську діяльність та
зареєстровані в установленому законом
порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи
без громадянства, які здійснюють
господарську діяльність та
зареєстровані відповідно до закону як
підприємці (резиденти).

Як зазначено у ст. 7 Господарського
кодексу України, відносини у сфері
господарювання регулюються
Конституцією України, цим Кодексом,
законами України, нормативно-правовими
актами Президента України та Кабінету
Міністрів України,
нормативно-правовими актами інших
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, а також
іншими нормативними актами. Таким
чином, під терміном «закон» у п. 2 ст. 55
Господарського кодексу України також
розуміється національний законодавчий
акт, і жодним чином не
нормативно-правовий акт іншої держави.

Відтак, у розумінні наведеної норми,
Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia є іноземним
елементом, а тому не є і не може бути
суб'єктом господарювання, створеним і
зареєстрованим у встановленому
законодавством України порядку,
натомість має особливий статус -
іноземного суб'єкта господарювання.

Проте, відповідно до ст. 123
Господарського процесуального кодексу
України, іноземні суб'єкти
господарювання мають такі самі
процесуальні права і обов'язки, що і
суб'єкти господарювання України, крім
винятків, встановлених законом або
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Відповідно до ст. 124 Господарського
процесуального кодексу України,
підсудність справ за участю іноземних
суб'єктів господарювання визначається
цим Кодексом, законом або міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України.

Таким чином, позивач у справі - Drobiarstwo -
Dzialy specjalne Malec Lidia, хоч і не створено за
законодавством України, проте,
наділено процесуальними правами, як і
суб'єкти господарювання України.

При цьому, відповідно до 34 закону
України «Про міжнародне приватне
право», порядок видачі, строк дії,
припинення та правові наслідки
припинення довіреності визначаються
правом держави, у якій видана
довіреність.

Як це підтверджується листом від 31.10.2014
року, наданого позивачем суду за
підписом директора Лідії Малець,
довіреності на представників позивача
складено та підписано на території
Республіки Польща.

Суд також бере до уваги посилання
позивача на те, що довіреність на
ведення даної справи у суді не є
скасованою, оспореною чи визнаною
недійсною, а отже, посвідчений нею
правочин представництва породжує для
його сторін передбачені ним права та
обов'язки (в тому числі і на підписання
позовної заяви та ведення справ у суді).
Більше того, у матеріалах справи є
підписаний особою, що видала
довіреність, лист, у якому
підтверджуються повноваження
представників та висловлюється
схвалення вчинених ними дій.

Окремо слід відзначити, що як із
преамбули Контракту № 2/U2014 від 14.10.2013
року, так і з преамбули Контракту №
2/U/2013 від 07.11.2012 року, чітко вбачається,
що вказані контракти уклали дослівно:
«Польское предприятие птицеводство -
отделение специалистическое Малец
Лидия, Польша в лице директора Малец
Лидии, действующего на основании
Устава, именуемое в дальнейшем
Продавец с однойстороны и ФГ Бекас в
лице директора В.И. Сидорчука,
действующего на основании Устава,
именуемое в дальнейшем Покупатель с
другой стороны».

Доказів визнання недійсним Контракту 1
чи Контракту 2 (повністю чи в частині)
суду не надано. Таким чином, підписавши
згадані контракти, відповідач визнав і
погодився, що позивач має статус саме
підприємства, а не будь-який інший.

При цьому, як обидва контракти, так і
складені в процесі їх виконання
фактури інвойси є належним чином
підписані як зі сторони Позивача, так і
зі сторони Відповідача, що підтверджує
розуміння сторонами у справі їх змісту
та погодження із ним.

Із наданої відповідачем копії
перекладу довідки про
ідентифікаційний номер REGON так само
жодним чином не вбачається
підтвердження статусу Лідії Малець
саме як фізичної особи - підприємця,
натомість із перекладу випливає, що
адреса реєстрації фізичної особи Лідії
Зеновії Малець та адреса реєстрації
підприємства Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia не
співпадають, тобто Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec
Lidia є окремим суб'єктом господарювання
(права) із окремим місцем реєстрації.

Крім того, відповідно до абз. 5 п. 1
Роз'яснень Вищого Господарського Суду
України «Про деякі питання практики
розгляду справ за участю іноземних
підприємств і організацій» № 04-5/608 від
31.05.2002, за статтею 76 Закону України «Про
міжнародне приватне право» суди
можуть приймати до свого провадження і
розглядати будь-які справи з іноземним
елементом, зокрема у випадку, якщо
сторони передбачили своєю угодою
підсудність справи з іноземним
елементом судам України, крім випадків
виключної підсудності у справах з
іноземним елементом, передбачених у
статті 77 цього Закону.

При цьому, Вищим Господарським судом
України навіть не передбачено участі у
справі у якості сторони іноземної
фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності, оскільки
ВГС України усі іноземні суб'єкти
господарювання розглядаються як
підприємства чи організації. Відтак,
форма довіреностей та обсяг
повноважень, наданих представникам
Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia визначається
лише і виключно чинним законодавством
Республіки Польща.

Позиція відповідача стосовно того, що
позивач є фізичною особою -
підприємцем, у розумінні ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України не відповідає наведеним вище
правовим приписам та не спростовує
правомірності підписання позовної
заяви у справі і представництва
позивача у суді представниками за
наявними у матеріалах довіреностями.

Зважаючи на викладене, суд також
відмовляє в задоволенні клопотання
відповідача про залишення позову без
розгляду.

Згідно ст. 38 Закону України "Про
зовнішньоекономічну діяльність" спори,
що виникають між суб'єктами
зовнішньоекономічної діяльності,
іноземними суб'єктами господарської
діяльності у процесі такої діяльності
можуть розглядатися судами України, а
також за згодою сторін спору
Міжнародним комерційним арбітражним
судом та Морською арбітражною комісією
при Торгово-промисловій палаті України
та іншими органами вирішення спору,
якщо це не суперечить чинним законам
України або передбачено міжнародними
договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 Господарського
кодексу України, зовнішньоекономічною
діяльністю суб'єктів господарювання є
господарська діяльність, яка в процесі
її здійснення потребує перетинання
митного кордону України майном,
зазначеним у частині першій статті 139
цього Кодексу, та/або робочою силою.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про
міжнародне приватне право», суди
можуть приймати до свого провадження і
розглядати будь-які справи з іноземним
елементом, зокрема, якщо сторони
передбачили своєю угодою підсудність
справи з іноземним елементом судам
України, крім випадків, передбачених у
статті 77 цього Закону.

Відповідно до п. 5.5 Контракту 1 та
Контракту 2, у питаннях, прямо не
врегульованих даним контрактом,
сторони керуються Конвенцією ООН про
договори міжнародної купівлі - продажу
2000 року, Принципами міжнародних
комерційних договорів УНІДРУА та
законодавством України.

Відповідно до ст. 15 Господарського
процесуального кодексу України, справи
у спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні господарських
договорів, справи у спорах про визнання
договорів недійсними розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням сторони,
зобов'язаної за договором здійснити на
користь другої сторони певні дії, такі
як передати майно, виконати роботу,
надати послуги, сплатити гроші тощо.

Як вбачається із наявного у справі
Витягу з ЄДРПОУ, місцезнаходженням
відповідача є адреса 81131, Львівська
обл., Пустомитівський район, село
Нагоряни, вул. Садова, будинок 102. Із
врахуванням наведеного, позивач
правомірно звернувся з позовом до
господарського суду Львівської
області.

Таким чином, позов у даній справі
територіально підсудний
Господарському суду Львівської
області.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відтак, матеріалами у справі
підтверджено, а відповідачем не
спростовано належними та допустимими
доказами правомірність вимоги
позивача про стягнення з відповідача
основного боргу за отриманий від
позивача, однак не оплачений товар, у
розмірі, що за курсом Національного
банку України станом на 09.09.2014 року
еквівалентно становить 3 343 298 грн., а
також 86 754 грн. 53 коп. 3% річних та 142 131
грн. 03 коп. пені. Таким чином, позовні
вимоги підлягають до задоволення
частково.

Судові витрати у відповідності до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України суд покладає на відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в
:

Позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з Фермерського господарства
"Бекас" (81131, Львівська обл.
Пустомитівський район, село Нагоряни,
Садова, будинок 102, ) на
користь Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia
(Польського підприємства птахівництва
«Лідія Малець») (Республіка Польща, 05-530,
м. Дебовка, вул. Гора Кальваря,
ідентифікаційний номер: 011679517; 05-530 Gora
Kalvaria, Debowka 1A, Polska) заборгованість за
курсом польського злотого станом на
09.09.2014 року у розмірі 3 572 183 грн. 50 коп., з
яких 3 343 298 грн. основного боргу, 86 754 грн.
53 коп. 3% річних, 142 131 грн. 03 коп. пені та 71
618 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування
сплаченого судового збору.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
у частині стягнення 78 884 грн. основного
боргу, 2 046 грн. 91 коп. 3 % річних та 3 353 грн.
53 коп. пені.

Наказ видати у порядку ст. 116
Господарського процесуального кодексу
України після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та
підписане 01.12.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.