ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2014 р.Справа № 922/4393/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного аграрного
орендного підприємства "Зоря",
с.Миколо-Комишувата Харківської
області до Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України,
м.Харків про визнання недійсним
рішення за участю представників:

позивача - Костроміна В.С. (довіреність
№178 від 12 травня 2014 року)

Литвинець В.М. (довіреність
№435 від 10 листопада 2014 року)

відповідача - Косолапова А.Г.
(посвідчення №726 від 21 червня 2011 року)

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2014 року позивач, приватне
аграрне орендне підприємство "Зоря",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про визнання недійсним рішення
Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(відповідача) №183-р/к від 31 липня 2014 року
по справі №2/02-88-14. Заявлену вимогу
обґрунтував відсутністю з його боку
факту вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, а саме зловживання
монопольним (домінуючим) становищем.
Крім того, позивач просив суд покласти
судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 08 жовтня 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у судовому засіданні на 11
листопада 2014 року.

У судовому засіданні 11 листопада 2014
року було оголошено перерву до 25
листопада 2014 року.

10 листопада 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду відзив (вх.№39725) на позовну заяву, в
якому зазначив про законність та
обґрунтованість спірного рішення, а
тому просив суд відмовити у
задоволенні позову повністю. Судом
було досліджено наданий відзив та
долучено до матеріалів справи.

14 листопада 2014 року представник
позивача надав через канцелярію суду
додаткові пояснення (вх.№41481) на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Судом було досліджено надані
документи та долучено до матеріалів
справи.

Також, 25 листопада 2014 року представник
позивача надав через канцелярію суду
супровідним листом (вх.№42040) додаткові
документи на підтвердження заявлених
позовних вимог. Судом було досліджено
надані документи та долучено до
матеріалів справи.

Представники позивача у судовому
засіданні 25 листопада 2014 року
підтримали заявлені позовні вимоги та
просили суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 25 листопада 2014 року проти
позовних вимог заперечував. Зазначав
про їх необґрунтованість та
безпідставність, вважаючи їх такими, що
не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, встановив
наступне.

Адміністративна колегія Харківського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(відповідач), розглянувши подання від 05
червня 2014 року №588 другого відділу
досліджень і розслідувань про
попередні висновки у справі №2/02-88-14,
прийняла 31 липня 2014 року рішення №183-р/к
(далі - рішення), згідно якого останнім
визнано порушення приватним аграрним
орендним підприємством "Зоря"
(позивачем) ст.12, ч.1 ст.13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції" та
накладено на позивача штраф у розмірі
68000,00 гривень.

Вищевказаним рішенням:

1) Визнано, що згідно зі статтею 12
Закону України "Про захист економічної
конкуренції" ПАОП "Зоря" за підсумками
діяльності 2010-2013 років та станом на
липень 2014 року займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку послуг з
набуття в оренду земельних часток
(паїв) в межах орендованих земель на
території Миколо-Комишуватської
сільської ради Красноградського
району Харківської області,
Хрестищенської сільської ради
Красноградського району Харківської
області, Кирилівської сільської ради
Красноградського району Харківської
області, Станичненської сільської ради
Ново-Водолазького району Харківської
області, Благодатненської сільської
ради Валківського району Харківської
області.

2) Визнано, що ПАОП "Зоря", не
привівши у відповідність з Указом
Президента України від 02 лютого 2002 року
№ 92/2002 (зі змінами, внесеними Указом
Президента України від 19.08.2008 №725/2008)
договори оренди землі з власниками
земельних часток (паїв) в частині
встановлення розміру орендної плати не
менше 3 % від нормативної грошової
оцінки земельної ділянки, вчинило
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, передбачене
пунктом 2 статті 50, частиною першою
статті 13 Закону України "Про захист
економічної конкуренції"", у вигляді
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, а саме,
бездіяльність, що може призвести до
ущемлення інтересів споживачів
(власників земельних часток (паїв)), яка
була б неможливою за умов існування
значної конкуренції на ринку послуг з
набуття в оренду земельних часток
(паїв).

3) Згідно з абзацом другим частини
другої статті 52 Закону України "Про
захист економічної конкуренції" за
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, передбачене
частиною першою статті 13, пунктом 2
статті 50 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", накладено на
ПАОП "Зоря" штраф у розмірі 68000 гривень.

4) Зобов'язано ПАОП "Зоря" припинити
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції шляхом
ініціювання внесення змін до договорів
оренди землі в частині визначення
розміру орендної плати відповідно до
чинного законодавства України, про що
повідомити Харківське обласне
територіальне відділення
Антимонопольного комітету України у
строк до 30 січня 2015 року.

Позивач, не погодившись із
вищевказаним рішенням Харківського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України,
звернувся до господарського суду
Харківської області із позовною
заявою, в якій просить визнати
недійсним відповідне рішення.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог та заперечень проти них, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову, виходячи з
наступного.

Антимонопольний комітет України є
державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є
забезпечення державного захисту
конкуренції у підприємницькій
діяльності та у сфері державних
закупівель.

Діяльність щодо виявлення, запобігання
та припинення порушень законодавства
про захист економічної конкуренції, в
тому числі законодавства про захист
від недобросовісної конкуренції,
проводиться Антимонопольним комітетом
України, його органами та посадовими
особами з додержанням процесуальних
засад, визначених законодавчими актами
України про захист економічної
конкуренції.

Щодо посилань позивача на те, що
відповідачем, під час винесення
рішення, не було дотримано Методику
визначення монопольного (домінуючого)
становища на ринку, а саме не вірно
визначено товарні межі ринку, суд
зазначає наступне.

Пунктом 11 частини першої статті 7
Закону України "Про Антимонопольний
комітет України" передбачено, що
Антимонопольний комітет України має
повноваження проводити дослідження
ринку, визначати межі товарного ринку,
а також становище, в тому числі
монопольне (домінуюче), суб'єктів
господарювання на цьому ринку та
приймати відповідні рішення
(розпорядження), а частиною четвертою
цієї статті встановлено, що здійснення
іншими органами державної влади
наведених повноважень не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем в оспорюваному рішенні, у
відповідності до п.п.2.1, 2.2 Методики,
було встановлено об'єкт аналізу,
товарні та територіальні (географічні)
межі ринку.

Висновок про наявність чи відсутність
монопольного (домінуючого) становища
може бути здійснено лише за
результатами спеціального
дослідження, яке включає застосування
як структурних, так і поведінкових
показників, що характеризують стан
конкуренції на ринку, причому
застосування структурних показників
зумовлюється встановленням об'єктів
аналізу, визначенням товарних,
територіальних (географічних), часових
меж ринку тощо на підставі інформації,
що може бути використана для
визначення монопольного (домінуючого)
становища. Таке дослідження
проводиться органом Антимонопольного
комітету України в порядку,
передбаченому Методикою визначення
монопольного (домінуючого) становища
суб'єктів господарювання, затвердженою
розпорядженням Антимонопольного
комітету України від 05 березня 2002 року
№49-р, розробленою відповідно до статті
12 Закону України "Про захист
економічної конкуренції". Відповідний
висновок є підсумком правової оцінки
фактичних обставин, установлених
органом Антимонопольного комітету
України у проведенні відповідного
дослідження згідно з Методикою (п.2
Оглядового листа ВГСУ №01-08/627 від
25.11.2009).

Отже, господарський суд не вправі ні
самостійно, ані шляхом призначення
судової експертизи визначати
наявність чи відсутність монопольного
(домінуючого) становища на певному
товарному ринку.

Таким чином, питання про наявність або
відсутність підстав вважати, що
позивач займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку послуг з набуття в
оренду земельних часток (паїв) в межах
орендованих земель, є правовим і
повинно з'ясовуватись територіальним
відділенням Антимонопольного комітету
України, а тому суд, розглядаючи дану
справу, перевіривши лише правильність
застосування відповідачем норм
Методики у вирішенні даного питання,
дійшов висновку про вірне застосування
останнім норм Методики, на яких
базуються висновки відповідача в
рамках оспорюваного рішення.

Щодо наявності чи відсутності
монопольного (домінуючого) становища
позивача на ринку та відповідного
зловживання позивачем монопольного
(домінуючого) становища, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

За приписами ч.ч.2, 3 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару
перевищує 35 відсотків, якщо він не
доведе, що зазнає значної конкуренції.
Монопольним (домінуючим) також може
бути визнане становище суб'єкта
господарювання, якщо його частка на
ринку товару становить 35 або менше
відсотків, але він не зазнає значної
конкуренції, зокрема внаслідок
порівняно невеликого розміру часток
ринку, які належать конкурентам.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем було визначено
монопольне (домінуюче) становище
позивача відповідно до положень
Методики у відповідності до вимог
законодавства про захист економічної
конкуренції, а саме встановлено
відсутність значної конкуренції на
відповідному ринку.

Для кваліфікації дій суб'єктів
господарювання як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку не є обов'язковим з'ясування
настання наслідків у формі відповідно
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, ущемлення інтересів
інших суб'єктів господарювання
(конкурентів, покупців) чи споживачів,
зокрема через заподіяння їм шкоди
(збитків) або іншого реального
порушення їх прав чи інтересів, чи
настання інших відповідних наслідків.
Достатнім є встановлення самого факту
вчинення дій, визначених законом як
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем (п.14 постанови пленуму ВГСУ
№15 від 26.12.2011).

За змістом приписів статті 12 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції", суб'єкт господарювання,
який заперечує зайняття ним
монопольного (домінуючого) становища
на ринку товару, має довести, що він
зазнає значної конкуренції (п.15.4
постанови пленуму ВГСУ №15 від 26.12.2011).

Позивач, в свою чергу, не довів суду
факт того, що він зазнає значної
конкуренції. Відсутні такі докази й в
матеріалах справи.

Згідно з пунктом 2 статті 50 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції", зловживання монопольним
(домінуючим) становищем є порушенням
законодавства про захист економічної
конкуренції.

Згідно з частиною першою та пунктом 2
частини другої статті 13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції",
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку.
Зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, зокрема,
визнається, застосування різних цін чи
різних інших умов до рівнозначних угод
з суб'єктами господарювання,
продавцями чи покупцями без об'єктивно
виправданих на те причин.

Оспорюваним рішенням встановлено, що
позивач не привів у відповідність з
Указом Президента України від 02 лютого
2002 року №92/2002 (зі змінами, внесеними
Указом Президента України від 19.08.2008
№725/2008) договори оренди землі з
власниками земельних часток (паїв) в
частині встановлення розміру орендної
плати не менше 3% від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки, чим
вчинив порушення законодавства про
захист економічної конкуренції у
вигляді зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку у
формі бездіяльності, яка може
призвести до ущемлення інтересів
споживачів (власників земельних часток
(паїв)).

Відповідно до статті 13 Закону України
"Про оренду землі", договір оренди землі
- це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до статті 15 Закону України
"Про оренду землі", орендна плата із
зазначенням її розміру є однією з
істотних умов договору оренди.

Статтею 106 Конституції України
передбачено, що Президент України на
основі та на виконання Конституції і
законів України видає укази і
розпорядження, які є обов'язковими до
виконання та території України.

Указом Президента України від 02 лютого
2002 року №92/2002 (зі змінами, внесеними
Указом Президента України від 19.08.2008 №
725/2008) визначено: "з метою підвищення
рівня соціального захисту селян -
власників земельних ділянок та
земельних часток (паїв), а також
відповідальності землекористувачів за
ефективне використання земель
сільськогосподарського призначення на
основі розширення конкуренції,
запровадити орендну плату у розмірі не
менше 3% визначеної відповідно до
законодавства вартості земельної
ділянки, земельної частки (паю) та
поступового збільшення цієї плати
залежно від результатів господарської
діяльності та фінансово-економічного
стану орендаря".

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було укладено:

- 386 договорів оренди землі, які
передбачають розмір орендної плати у
розмірі не менше 3% від
нормативно-грошової оцінки земельної
ділянки;

- 82 договори, які передбачають розмір
орендної плати не менше 3% від
нормативно-грошової оцінки земельної
ділянки та знаходяться на державній
реєстрації;

- 866 договорів оренди землі, укладених з
власниками земельних часток (паїв),
передбачають, що розмір орендної плати
за оренду земельної ділянки
встановлюється у розмірі менше 3%
(зокрема 1,5% та 2,5%) на рік від
нормативно-грошової оцінки земельної
ділянки з урахуванням індексів
інфляції.

Таким чином, 866 договорів оренди землі,
укладені позивачем з власниками
земельних часток (паїв), залишились без
змін та не відповідають Указу
Президента України № 92/2002, зокрема, в
частині встановлення розміру орендної
плати не менше 3% на рік від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки, а
отже відповідна бездіяльність
позивача полягає саме у не приведенні
умов вказаних договорів відповідно до
норм чинного законодавства України,
тобто невнесення до договорів оренди
землі змін в частині розміру орендної
плати не менше 3% від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки.

До того ж, слід зазначати, що стаття 13
Закону України "Про захист економічної
конкуренції" не містить положень
стосовно мінімальної кількості фактів
(подій), яка вважалася б достатньою для
кваліфікації дій суб'єктів
господарювання за ознаками
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем. Отже, в принципі й
одноразове відповідне порушення,
належним чином встановлене й доведене,
може бути підставою для здійснення
такої кваліфікації (п.17 постанови
пленуму ВГСУ №15 від 26.12.2011).

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193
Господарського кодексу України
встановлює те, що кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Суд також вважає за необхідне
зазначити, що у відповідності до п.4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-8/229 від
13 липня 2007 року, недодержання органом
Антимонопольного комітету України
процедурних правил у розгляді справ
про порушення конкурентного
законодавства або при проведенні ним
перевірки додержання суб'єктом
господарювання конкурентного
законодавства, може мати наслідком
визнання господарським судом
відповідного рішення такого органу
недійсним лише у випадках, коли
відповідне порушення унеможливило або
істотно ускладнило з'ясування
фактичних обставин, що мають значення
для прийняття правильного рішення у
справі, наприклад, порушено право
особи, яка бере участь у справі, на
подання доказів, клопотань, усних і
письмових пояснень (заперечень),
пропозицій щодо питань, які виносяться
на експертизу тощо. Якщо порушення
органом Антимонопольного комітету
України процедурних правил у розгляді
справи про порушення конкурентного
законодавства не призвело до прийняття
неправильного рішення по суті
розглянутої ним справи, то у
господарського суду немає підстав для
визнання оспорюваного рішення
недійсним.

Позивачем не було також надано до суду
доказів порушення відповідачем
процедурних правил розгляду справи
№2/02-88-14.

За приписами статті 59 Закону України
"Про захист економічної конкуренції",
підставами для визнання недійсними
рішень органів Антимонопольного
комітету України є:

- неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи;

- не доведення обставин, які мають
значення для справи і які визнано
встановленими;

- невідповідність висновків,
викладених у рішенні, обставинам
справи;

- порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

За приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з урахуванням викладеного,
з'ясувавши та дослідивши обставини,
покладені в обґрунтування позовної
заяви та встановлені рішенням
Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№183-р/к від 31 липня 2014 року, встановивши
відповідність висновків, викладених у
відповідному рішенні обставинам даної
справи, враховуючи недоведеність з
боку позивача порушень відповідачем
процедурних правил розгляду справи
№2/02-88-14, суд не вбачає правових підстав
для визнання оспорюваного рішення
недійсним, а тому відмовляє повністю у
задоволенні даного позову.

Суд звертає увагу позивача на те, що
підприємницька діяльність передбачає
вивчення ринку певного товару (і
надання певних послуг), а тому суб'єкти
господарювання мають усвідомлювати
можливість настання певного обмеження
їх діяльності та відповідальності за
порушення конкурентного
законодавства.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.ст.44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до яких, судовий
збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.106, 129
Конституції України, ст.193
Господарського кодексу України, ст.ст.1,
2, 7 Закону України "Про Антимонопольний
комітет України", ст.ст.13, 15 Закону
України "Про оренду землі", ст.ст.2, 3, 12, 13,
50, 59 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", та керуючись
ст.ст.1, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 01 грудня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/4393/14