КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р. Справа№ 911/2758/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Ржевська К.В. -
представник за дов. б/н від 01.11.2013;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "МЕРІДІАН ПЛЮС
/УКРАЇНА/" на рішення Господарського
суду Київської області від 22.09.2014

у справі № 911/2758/14 (суддя - Горбасенко
П.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ Ф.К.А.У."

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "МЕРІДІАН ПЛЮС
/УКРАЇНА/"

про стягнення 114370,27грн.,

В судовому засіданні 02.12.2014 оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ Ф.К.А.У."
(далі - ТОВ "РІАЛ ІСТЕЙТ Ф.К.А.У.", позивач)
звернулося з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "МЕРІДІАН
ПЛЮС /УКРАЇНА/" (далі - ТОВ "МЕРІДІАН ПЛЮС
/УКРАЇНА/", відповідач) про стягнення
114370,27 грн. заборгованості, з яких: 107606,96
грн. боргу за надані послуги згідно
договору про торговельне
співробітництво (надання послуг) № У4081
від 01.01.2013р., 2632,68 грн. пені, 4089,06 грн.
інфляційних втрат та 41,57грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором про
торговельне співробітництво (надання
послуг) № У4081 від 01.01.2013 в частині
своєчасної оплати наданих послуг.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 22.09.2014 позов
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 107606,96
грн. боргу за надані послуги згідно
договору про торговельне
співробітництво (надання послуг) № У4081
від 01.01.2013р. та 2152,14 грн. судового збору.
У задоволенні решти позову було
відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ТОВ "МЕРІДІАН ПЛЮС /УКРАЇНА/" звернулося
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення у даній справі та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог про стягнення
заборгованості.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, в неповному
обсязі з'ясував обставин справи,
зокрема, не встановив, що позивачем не
надавалися договірні послуги у період,
за який обчислюється заборгованість, а
також не дослідив, що договір було
розірвано відповідачем в
односторонньому порядку з відповідним
повідомленням про це позивача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.10.2014
апеляційна скарга відповідача була
прийнята до провадження та призначена
до розгляду на 18.11.2014.

У судовому засіданні 18.11.2014 (за участю
представників обох сторін), в порядку
ст. 77 ГПК України, було оголошено
перерву до 02.12.2014.

24.11.2014 через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду апелянт подав
клопотання про долучення доказів, в
якому просив долучити до матеріалів
справи, зокрема, податкові накладні
відповідача за спірний період.
Зазначені докази були прийняті судом
апеляційної інстанції в порядку ст. 101
ГПК України, враховуючи
обґрунтованість підстав вчасного
неподання цих доказів в суд першої
інстанції, наведених у клопотанні
апелянта, які суд визнав поажними.

01.12.2014 через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду відповідач подав
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з відрядженням
представника. В зазначеному клопотанні
сторона також просила здійснювати
фіксування судового процесу
технічними засобами у встановленому
законом порядку. Судом апеляційної
інстанції вказане клопотання було
задоволено лише в частині здійснення
фіксування судового процесу.

У судове засіданні 02.12.2014 представник
відповідача не з'явився.

Представник позивача у судовому
засіданні наполягав на розгляді
апеляційної скарги за відсутності
представника відповідача. При цьому,
проти доводів апеляційної скарги
заперечував. Зазначив, що вважає
рішення суду першої інстанції законним
та обґрунтованим, просив залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення. Наголошував на тому, що
доказами своєчасного направлення
рахунків-фактур та відповідних актів
за договором, є роздруківки з
електронної пошти позивача в мережі
Інтернет. На запитання суду стосовно
відсутності реагування позивача на
повідомлення про одностороннє
розірвання договору відповідачем у
липні 2013 року, зазначив, що, на його
думку, підстав для розірвання договору
не було, а тому позивач продовжував
виконувати умови правочину та надавати
послуги.

Пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 передбачено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
частини 1 статті 6 даної Конвенції
(пункт 69 рішення Європейського суду з
прав людини від 08 листопада 2005 року у
справі „Смірнова проти України").

Враховуючи те, що явка представників
сторін судом апеляційної інстанції
обов'язковою не визнавалась, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статтею 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком учасників
апеляційного провадження, а також
заперечення позивача проти
відкладення розгляду апеляційної
скарги, Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
можливість здійснення перевірки
рішення Господарського суду Київської
області в апеляційному порядку за
відсутності представника відповідача,
який мав можливість безперешкодно
направити необмежену кількість
повноважних представників у судове
засідання.

При цьому, судом апеляційної інстанції
встановлено, що наявні в матеріалах
справи копії документів засвідчені
сторонами частково з недотриманням
вимог пункту 5.27 Національного
стандарту України "Державна
уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого
наказом Державного комітету України з
питань технічного регулювання та
споживчої політики від 07.04.2003 N 55, але
при дослідженні в судових засіданнях
витребуваних оригіналів документів
з'ясовано відповідність копій цим
оригіналам, а тому в силу ст. ст. 32-34, 36
ГПК України, п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р.
наявні в матеріалах справи копії
документів є належними доказами. До
того ж, сторони не заперечували
відповідність наданих копій
оригіналам.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, оглянувши
оригінали документів, заслухавши
пояснення позивача, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 01.01.2013р. між ТОВ "МЕРІДІАН ПЛЮС
/УКРАЇНА/" (замовник) та ТОВ "РІАЛ ІСТЕЙТ
Ф.К.А.У." (виконавець) укладено договір
про торговельне співробітництво
(надання послуг) № У4081 (далі - договір).
Згідно умов договору виконавець
зобов'язався надати замовнику послуги,
зокрема, щодо передпродажної
підготовки товарів замовника (далі -
товари) та маркетингові послуги (далі -
послуги), а замовник - прийняти та
оплатити виконавцю належним чином
надані послуги.

Згідно п.п. 1.3., 1.5. договору замовник
зобов'язується сплатити виконавцю
вартість належно наданих послуг згідно
обсягів та умов, зазначених у договорі.
Послуги, що надаються виконавцем в
рамках даного договору стосуються
товарів замовника, що постачається ним
та щодо яких згідно вимог чинного
законодавства України відсутні
обмеження по наданню послуг, які є
предметом договору.

Виконавець надає замовнику послуги або
частину послуг, перелічених у п.п.
2.1.1.-2.2.4. договору, на постійній основі
впродовж строку дії договору. За даними
про надання послуг виконавець
щоквартально складає акт
прийому-передачі послуг (далі - "акт")
відповідно до п. 3.7. договору (п.п. 2.3., 2.4.
договору).

Відповідно до п. 3.6. договору розрахунки
за належним чином надані послуги
виконавця здійснюються замовником не
пізніше 15 днів з моменту надання
виконавцем замовнику рахунку-фактури
за надані послуги. Рахунок-фактура
складається виконавцем на основі акту,
наданого згідно п. 3.7. договору, і
підписаного сторонами. Рахунок-фактура
повинен містити реквізити договору та
акту, на основі якого його було
складено.

Згідно п.п. 4.1., 4.2., 4.3. договору вартість
передпродажних послуг та
маркетингових послуг та порядок
здійснення розрахунків за їх надання
погоджується сторонами та фіксується у
договорі. Плата за надання послуг
здійснюється замовником, шляхом
перерахування грошових коштів на
банківський рахунок виконавця,
визначений в договорі, та іншими
можливими та незабороненими
законодавством України грошовими
засобами. Строки проведення
розрахунків за надані послуги
визначено п. 3.6. договору. Розрахунки
між замовником і виконавцем
здійснюються в національній валюті
України - гривні. Нарахування оплат та
виставлення рахунків відбувається
поквартально (кожні три місяці), окрім
випадків зазначених договором.

Відповідно до п. 9.1. договір набуває
чинності та діє з дати його підписання
по 31 грудня 2013 року включно, а в частині
виконання зобов'язань сторонами - до
повного і належного їх виконання. У
разі, якщо сторони виявлять бажання
продовжити свої правовідносини в
наступному році, вони повинні укласти
про таке новий договір. Якщо сторони не
укладуть новий договір до 01.01.2014, то дія
даного договору буде автоматично
продовжена до моменту укладання нового
договору, але не довше ніж по 31.03.2014
включно.

Матеріалами справи підтверджується та
сторонами не заперечується, що 10.07.2013
відповідач звернувся до позивача з
повідомленням № 120 від 09.07.2013 (а/с 85),
згідно якого повідомив позивача,
зокрема, про розірвання договору про
торговельне співробітництво (надання
послуг) № У4081 від 01.01.2013 протягом 30
календарних днів з моменту одержання
цього повідомлення. Позивач на
вказаний лист жодним чином не
відреагував. Суду апеляційної
інстанції пояснив, що вважає такий
порядок розірвання договору
безпідставним.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення 107606,96 грн. заборгованості,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що позивач на виконання умов договору
належним чином надав послуги саме на
зазначену суму у 2-3 кварталах 2013 року
(зокрема, послуги з організації руху
товарів, послуги з консолідації
замовлень на поставку, передпродажні
послуги, послуги зі стимулювання та
розширення ринку збуту товарів,
послуги з розміщення товарів
поставлених замовником з інформацією
про них у спеціальних зонах). При цьому
зазначив, що посилання відповідача на
ненадання позивачем вказаних послуг у
цей період не приймається судом,
оскільки відмова в підписанні актів
була направлена позивачу з порушенням
договірних строків, а тому послуги
вважаються прийнятими.

В цій частині суд апеляційної
інстанції не погоджується з висновками
місцевого господарського суду,
враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст.
175 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором

Пунктом першим статті 193
Господарського кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

З оскаржуваного рішення вбачається, що
вищезазначених висновків про належне
виконання позивачем договірних
зобов'язань, місцевий господарський
суд дійшов, зокрема, прийнявши в якості
належних доказів акти виконаних робіт
(наданих послуг) за заявлені періоди
(а/с 35-57), а також видаткові накладні (а/с
112-119).

Згідно п. 3.7. договору акт по всім
наданим послугам надається виконавцем
замовнику щоквартально до 15 числа
місяця, наступного після закінчення
відповідного кварталу, у якому було
надано послуги, окрім актів визначених
в п. 3.3.3., які надаються щомісячно, п. 3.3.5.
та п. 3.1.8. договору, якщо інше не
передбачено договором.

Всупереч обов'язку у вищезазначеному
порядку щоквартально та щомісячно
надавати відповідні акти, 23.05.2014 (тобто
майже з річним порушенням строків, а
також вже після закінчення дії
договору, відповідно до п. 9.1.) позивач
направив на адресу відповідача акти
виконаних робіт (наданих послуг),
податкові накладні та рахунку на
оплату на загальну суму 107606,96грн., що
підтверджується описом вкладення у
цінний лист з описом та фіскальним
чеком № 5775 від 23.05.2014р. (а/с 58-59). Вказаний
цінний лист 12.06.2014 було отримано
представником відповідача за
довіреністю, що підтверджується
роздруківкою з сайту УДППЗ "Укрпошта"
(а/с 107) та не заперечується
відповідачем.

Пунктом 3.7. договору також встановлено,
що замовник зобов'язаний підписанти
акт і повернути підписаний екземпляр
виконавця не пізніше 5 днів з моменту
його надання виконавцем або надати в
письмовому вигляді вмотивовану
відмову. Якщо вмотивована відмова не
надана виконавцю протягом 5 днів,
послуги вважаються прийнятими, а акт
підписаним.

З матеріалів справи вбачається, що
14.07.2014р. відповідач звернувся до
позивача з листом № 168 від 17.06.2014р. (а/с
89), яким повідомив останнього про те, що
акти виконаних робіт (наданих послуг)
№1304155 від 30.06.2013р., № 31305265 від 29.08.2013р., №
31302912 від 30.05.2013р., № 31303576 від 18.06.2013р., №
31305114 від 22.08.2013р. підписані не будуть,
оскільки договір про торговельне
співробітництво № У4081 від 01.01.2013р.
розірваний листом від 10.07.2013 в
односторонньому порядку, а також у
зв'язку з тим, що послуги не надавались.
Вказаний лист було направлено
відповідачем позивачу 14.07.2014, що
підтверджується описом вкладення у
цінний лист та фіскальним чеком № 6779
від 14.07.2014р. (а/с 90).

Суд першої інстанції, взявши до уваги,
що відмова від підписання актів
виконаних робіт (наданих послуг) була
направлена позивачу 14.07.2014, тобто після
спливу 5-денного строку з моменту
отримання актів (які надійшли
відповідачу 12.06.2014), дійшов висновку про
прийняття замовником спірних послуг та
підписання вказаних актів виконаних
робіт (наданих послуг), в силу положень
п. 3.7. договору.

Даний висновок суд апеляційної
інстанції вважає необґрунтованим, з
огляду на наступне.

Обов'язок підписати та передати акт у
порядку, передбаченим договором
покладається виключно на виконавця
(пункт 5.1.5. договору).

Разом з цим, місцевим господарським
судом не було встановлено, що обов'язку
замовника підписати або відмовитись
від підписання актів у п'ятиденний
строк, передує обов'язок виконавця
щомісячно та щоквартально надати
кожний окремий акт. При цьому, в пункті
3.7. договору встановлений п'ятиденний
строк підписання (або відмови від
підписання) для одного конкретного
акту, який повинен бути наданий
виконавцем в належний строк (а не
декількох актів, які надані майже з
річним простроченням).

З огляду на наведене, висновок
місцевого господарського суду про
прийняття замовником спірних послуг, в
силу положень п. 3.7. договору, є
неправомірним, оскільки заперечення
щодо прийняття таких послуг (з
посиланням на ненадання послуг
виконавцем у спірний період) прямо
вказані у листі № 168. В свою чергу,
направлення листа № 168 на адресу
позивача після спливу 5-денного строку
з моменту отримання актів також не є
підставою вважати послуги прийнятими,
оскільки в першу чергу саме позивачем
були порушені умови п. 3.7. договору, а
відтак у позивача немає підстав
вимагати від відповідача
підписання/відмови від підписання 5
актів (надісланих стороні зі значним
порушенням договірних строків, а також
після того, як договір припинив дію) в
той самий п'ятиденний термін, який
встановлено договором для реагування
замовника лише на один (вчаснонаданий)
акт, оскільки така вимога суперечить
принципам справедливості,
добросовісності та розумності,
визначених ст. 3 ЦК України.

Згідно п. 5.1.5. договору при виникненні
обставин, що перешкоджають належному
виконанню виконавцем своїх зобов'язань
за договором, він зобов'язаний
терміново повідомити про це замовника.

Всупереч наведеному, жодних
повідомлень про причини невиконання
позивачем договірних зобов'язань,
зокрема, в частині своєчасного надання
відповідних актів (якими, в свою чергу
мають бути підтверджені факти
своєчасного та повного надання послуг)
матеріали справи не містять.

При цьому пункт 6.5. договору зазначає,
що сторона не несе відповідальності за
невиконання та/або неналежне виконання
своїх зобов'язань за договором, якщо
таке невиконання та/або неналежне
виконання було спричинено невиконання
та/або неналежним виконанням
зобов'язань за договором другої
сторони.

Крім того, місцевий господарський
судом не звернув увагу на той факт, що
надсилання позивачем разом з актами
рахунків-фактур, є порушенням п. 3.6.
договору, який встановлює, що
рахунок-фактура складається
виконавцем виключно на основі акту,
наданого згідно п. 3.7. договору, і
підписаного обома сторонами.
Враховуючи відмову замовника від
підписання актів, правова підстава для
складання рахунків-фактур була
відсутня, а тому рахунки-фактури були
складені та надіслані позивачем
одночасно з актами в порушення умов
договору.

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції позивач
заперечував проти порушення ним
строків, передбачених п. 3.7. договору та
в якості доказу надав роздруківки з
електронної пошти, зазначивши, що
даними доказами підтверджується
виконання ним договірних зобов'язань в
частині щоквартального та щомісячного
направлення актів та рахунків на
оплату, які надсилалися за допомогою
мережі Інтернет на електронну адресу
замовника, що вказана у реквізитах
договору.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що у реквізитах договору
(а/с 33) дійсно містяться електронні
адреси сторін, а в свою чергу, умовами
договору не заборонено направлення
відповідної документації в
електронному вигляді. З реквізитів
договору вбачається, що електронною
адресою замовника є: , а
електронною адресою виконавця:
. Однак, з наданих позивачем
роздруківок видно, що зазначені
електронні листи направлялися з адреси
(яка не зазначена у
договорі та невідомо кому саме
належить). При цьому, реквізитів
будь-якого адресату зі змісту
роздруківок взагалі не вбачається, а
наявність слова «BELOUSAV» у тексті листів
жодним чином не підтверджує
направлення договірної документації
саме на електронну адресу замовника:
. Окрім цього, зі змісту
вказаних роздруківок неможливо
встановити, які саме файли (документи)
надсилалися цими електронними листами.
З огляду на наведене, судом апеляційної
інстанції не приймаються
вищезазначені роздруківки в якості
належних та допустимих доказів, в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Крім того, судом першої інстанції в
якості основного доказу надання
позивачем відповідачу послуг за
договором у спірний період були
прийняті видаткові накладні (а/с 112-119).

Разом з цим, місцевий господарського
суду дійшов неправомірного висновку
про належність даних доказів, оскільки
зі змісту зазначених видаткових
накладних вбачається, що вони складені,
підписані та скріплені печатками
сторін в рамках іншої угоди, яка не є
предметом даного спору, а саме згідно
договору № П4081 від 21.03.2014. В свою чергу,
спірні послуги повинні були надаватися
за договором № У4081 від 01.01.2013, а відтак
вищезазначені видаткові накладні
жодним чином не підтверджують факту
надання послуг, які є предметом даного
спору.

Стосовно заперечень позивача щодо
розірвання договору в односторонньому
порядку, суд апеляційної інстанції
зазначає наступне.

Згідно п. 10.2. договору кожна із сторін
має право достроково розірвати договір
та вимагати сплати збитків у випадку
невиконання та/або неналежного
виконання іншою стороною своїх
обов'язків за договору та за умови
відмови в своєчасному усуненні
порушень протягом 30 днів з моменту
одержання вимоги про усунення цих
порушень.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками місцевого
господарського суду в частині того, що
матеріали справи не містять доказів
звернень відповідача до позивача з
вимогами про усунення порушень при
здійсненні договірних зобов'язань, які
передбачені п. 10.2. договору. Разом з цим,
ненадання апелянтом доказів на
підтвердження дотримання ним
процедури розірвання договору в
односторонньому порядку, не є
підставою для задоволення позову,
оскільки предметом розгляду у даній
справі є стягнення заборгованості за
надані послуги, а відтак обов'язок
довести надання цих послуг (саме у
спірний період в порядку та обсягах,
визначених договором) покладається на
позивача. При цьому, відмова замовника
від підписання актів листом № 168 (з
наступною відмовою від оплати
рахунків, виставлених на підставі цих
актів), а також невизнання ним позову в
повному обсязі, ґрунтується в першу
чергу не на односторонньому розірванні
договору (оскільки на момент звернення
позивача з вимогою підписати акти
договір і так припинив свою дію, згідно
п. 9.1. договору), а на тому, що договірні
послуги у спірний період взагалі не
були надані позивачем. Даний факт зі
свого боку відповідач підтверджує
податковими накладними, в яких не
відображені господарські операції між
сторонами за спірний період.

У відповідності до статей 33, 34 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, підчас перегляду справи в
апеляційному провадженні, судом було
встановлено, що матеріали справи не
містять жодних належних та допустимих
(в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України)
доказів надання позивачем послуг за
договором у спірний період (що є
необхідною умовою для встановлення
факту несвоєчасної оплати
відповідачем таких послуг, з подальшим
стягненням відповідної
заборгованості).

Отже, суд першої інстанції зробив
висновки на підставі неналежних
доказів, необґрунтовано встановив факт
прийняття послуг замовником в порядку
п. 3.7. договору, а також неправомірно
взяв до уваги видаткові накладні за
іншим договором, який не є предметом
даного спору. У зв'язку з цим, місцевий
господарський суд помилково
задовольнив позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 107606,96 грн.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог про стягнення
заборгованості у сумі 107606,96 грн. Разом з
цим, вимога про стягнення штрафних
санкцій не підлягає задоволенню, як
похідна, а тому суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про відмову
в позові повністю.

Доводи апелянта про порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права (зокрема, в частині видалення
суду до нарадчої кімнати під час
ухвалення рішення) не знайшли свого
підтвердження під час перегляду справи
судом апеляційної інстанції, оскільки
у протоколі від 22.09.2014 (а/с 129)
безпосередньо зазначено про
здійснення вказаної процесуальної дії
судом.

З огляду на наведене, враховуючи, що в п.
1 резолютивної частини рішення
місцевий господарський суд частково
задовольнив позовні вимоги, рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню на підставі пункту 1 частини
1 статті 104 ГПК України, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог повністю,
відповідно до пункту 2 частини 1 статті
103 ГПК України. Судові витрати за
розгляд справи в суді першої інстанції
покладаються на позивача в порядку ст.
49 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем було сплачено 1144,00 грн.
судового збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції, згідно
платіжного доручення № 952 від 06.10.2014.
Враховуючи, що рішення суду першої
інстанції фактично оскаржувалося
стороною в частині задоволених
позовних вимог в розмірі 107606,96 грн.,
сума судового збору за подання
апеляційної скарги, відповідно до
Закону України «Про судовий збір»,
повинна складати 1076,07 грн.

Пункт 5.2. Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
року № 7 зазначає, що питання про
повернення сплаченої суми судового
збору вирішується господарським судом
за результатами розгляду відповідних
матеріалів, у тому числі й за
відсутності заяви (клопотання) сторони
чи іншого учасника судового процесу
про повернення суми судового збору. Про
таке повернення, зокрема, зазначається
в резолютивній частині судового
рішення, яким закінчується розгляд
справи по суті.

З огляду на наведене, позивачу з
Державного бюджету України підлягає
поверненню надмірно сплачений судовий
збір у розмірі 67,93 грн. (1144 - 1076,07).

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідача відшкодовуються
йому судом за рахунок позивача в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "МЕРІДІАН
ПЛЮС /УКРАЇНА/" на рішення
Господарського суду Київської області
від 22.09.2014 у справі № 911/2758/14
задовольнити.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 22.09.2014 у справі №
911/2758/14 в частині задоволення позовних
вимог скасувати, з прийняттям нового
рішення про відмову в позові повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ Ф.К.А.У."
(04073, м. Київ, Оболонський район,
проспект Московський, буд. 15-А;
ідентифікаційний код 34431547) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "МЕРІДІАН ПЛЮС
/УКРАЇНА/" (07300, Київська обл.,
Вишгородський район, м. Вишгород, вул.
Шолуденка, буд. 19; ідентифікаційний код
32878486) 1076,07 грн. (одну тисячу сімдесят
шість гривень 07 коп.) судового збору за
розгляд справи в суді апеляційної
інстанції.

4. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "МЕРІДІАН ПЛЮС
/УКРАЇНА/" з Державного бюджету України
Державного бюджету України надлишково
сплачений судовий збір у розмірі 67,93
грн., згідно платіжного доручення № 952
від 06.10.2014 (оригінал знаходиться у
матеріалах справи).

5. Видачу наказу доручити
Господарському суду Київської області.

6. Матеріали справи № 911/2758/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 08.12.2014

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім