ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2014 р.
Справа № 914/3452/14

За позовом: Дочірнього
підприємства "Електротехізоляція", м.
Львів

до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
науково-виробниче підприємство
"Укрізоліт", м. Світловодськ
Кіровоградської області

до відповідача-2: Публічного
акціонерного товариства "Львівський
ізоляторний завод", м. Львів

про стягнення 8 864, 00 грн.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від позивача: Хоп'як В.З.- представник

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

Зміст ст. 22 ГПК України представнику
позивача роз'яснено.

Розглядається справа за позовом
Дочірнього підприємства
"Електротехізоляція" до відповідача-1:
Товариства з обмеженою
відповідальністю науково-виробниче
підприємство "Укрізоліт" та до
відповідача-2: Публічного акціонерного
товариства "Львівський ізоляторний
завод" про стягнення 8 864, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 29.09.2014 р.
порушено провадження у справі та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні на 20.10.2014 р.

Розгляд справи відкладався з підстав
викладених у відповідних ухвалах суду.

Представник позивача в судових
засіданнях позовні вимоги підтримав,
просив їх задоволити з підстав
викладених у позовній заяві та усних
поясненнях.

Відповідач 1 та відповідач 2 не
забезпечили явки уповноважених
представників в судові засідання,
проте відповідачем 1 були подані
письмові пояснення в яких він позовні
вимоги заперечив та просив відмовити у
їх задоволенні.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
матеріалами, яких достатньо для
вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи в порядку
ст. 75 ГПК України, суд встановив
наступне:

Дочірнє підприємство
"Електротехізоляція" (надалі - позивач)
звернулося в господарський суд з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю науково-виробниче
підприємство "Укрізоліт" (надалі -
відповідач 1) та до Публічного
акціонерного товариства "Львівський
ізоляторний завод" ( надалі -
відповідач 2) про стягнення 8 864, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивач вказує на те, що ним було
отримано від відповідача 1 рахунок -
фактуру від 25.11.2011 р. № У-0000019 на
загальну суму 9 864, 00 грн. на оплату
труби склопластикової И-1332.01Б в
кількості 9 шт. та труби
склопластикової И-1338.01 в кількості 13 шт.
Позивачем 30.11.2011 р вказана продукція
була оплачена.

Зважаючи на те, що відповідач 1 не
передавав позивачу оплаченого ним
товару, останній листом від 31.03.2014 р. №
317-2/03/14 звернувся до відповідача 1 з
вимогою повернути йому сплачену за
товар суму.

У відповідь на вказаний лист
відповідач 1 надіслав лист від 19.05.2014 р.
№ 19/05/14 в якому повідомив позивача, що
кошти повернути в повному обсязі
неможливо, лише в сумі 6 588, 00 грн., а на
решту суми - 3 276, 00 грн. підприємство
може передати продукцію.

Так як відповідачем 1 виготовлено
лише частину продукції на отримання
якої позивач не погоджується, він з
претензіями від 07.05.2014 р. та від 04.06.2014 р.
звертався до відповідача 1 про
повернення сплачених коштів. У
відповідь відповідач 1 надіслав
позивачу лист від 23.06.2014 р. № 23/06/14 до
якого додав графік погашення частини
заборгованості. 07.07.2014 р. відповідач 1
повернув частину заборгованості в
розмірі 1 000, 00 грн. Решта заборгованості
в розмірі 8 864, 00 грн. залишилася
неоплаченою, тому позивач просить
стягнути з відповідача 1 на свою
користь заборгованість у розмірі 8 564, 00
грн.

Крім того, між позивачем (кредитором)
та відповідачем 2 (поручителем) було
укладено договір поруки від 30.11.2011 р. №
30/11/11-ЕТІ. Відповідно до умов договору
поруки, поручитель поручається перед
кредитором за порушення боржником -
відповідачем 1 обов'язку з повернення
сум передоплати згідно рахунку-фактури
від 25.11.2011 р. № У-00000119.

Пунктом 2 договору поруки
передбачено, що поручитель несе перед
кредитором солідарну відповідальність
з боржником. Розмір відповідальності
поручителя обмежений сумою основного
боргу в сумі 300 грн.

Згідно п. 3 договору поруки у випадку
передбаченому у п. 1 договору кредитор
має право звернутися до поручителя з
вимогою про виконання зобов'язання
щодо повернення попередньої оплати. До
вимоги додаються копії підтверджуючих
документів.

01.09.2014 р. позивач (кредитор) звернувся
з вимогою до відповідача 2 (поручителя)
про повернення сплаченої ним суми
переоплати в розмірі 300, 00 грн., яка була
залишена останнім без відповіді та
задоволення.

Таким чином, оскільки відповідач 2 не
виконує умови договору поруки щодо
обов'язку нести солідарну
відповідальність з відповідачем 1 з
повернення позивачу передоплати в
розмірі 300, 00 грн., позивач просить
стягнути вказану суму з відповідача 2.

У письмових пояснення, надісланих на
адресу суду, відповідач 1 позовні
вимоги заперечив з підстав, що станом
на 01.12.2011 р. замовлена позивачем
продукція була виготовлена та
знаходилася в нього на складі готової
продукції. Після чого відповідач 1
неодноразово в усній формі повідомляв
позивача про готовність продукції та
просив надіслати довіреність від
позивача на отримання продукції.

Враховуючи те, що позивачем не було
надано пакет документів для
відправлення йому замовленої
продукції, тому передача цієї
продукції відповідачем 1 не була
можлива. З 01.12.2011 р. по 31.03.2014 р. позивач
не звертався до відповідача 1 про
передачу йому оплаченої ним продукції,
тому після 2, 5 років зберігання,
відповідач 1 частково її реалізував, та
кошти від часткової реалізації були
перераховані позивачу в розмірі 1 000, 00
грн., що підтверджується платіжним
дорученням від 07.07.2014 р. № 246 та в
розмірі 5 588, 00 грн. (після подання
позову до суду), що підтверджується
платіжним дорученням від 01.10.2014 р. № 375.

Таким чином, відповідачем 1 було
повернуто позивачу кошти за частину
реалізованої продукції, а залишок
замовлення знаходиться на складі
готової продукції відповідача 1, який
позивач може отримати в зручний для
себе час, після надання відповідних
документів для відвантаження
продукції.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, оцінивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити виходячи із наступних
мотивів.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Приписами ч.1 ст. 712 ЦК України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було отримано від
відповідача 1 рахунок - фактуру від
25.11.2011 р. № У-0000019 на оплату труби
склопластикової И-1332.01Б в кількості 9
шт. та труби склопластикової И-1338.01 в
кількості 13 шт. на загальну суму 9 864, 00
грн.

30.11.2011 р. позивачем була оплачена
вказана продукція в розмірі 9 864, 00 грн.,
що підтверджується платіжним
дорученням № 593.

Позивач, з посиланням на приписи ч. 1
ст. 670 ЦК України, якою передбачено, що
якщо продавець передав покупцеві меншу
кількість товару, ніж це встановлено
договором купівлі-продажу, покупець
має право вимагати передання кількості
товару, якої не вистачає, або
відмовитися від переданого товару та
його оплати, а якщо він оплачений, -
вимагати повернення сплаченої за нього
грошової суми, просить повернути йому
сплачену суму коштів, оскільки
продукція, яка була ним замовлена, йому
не передана.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України
зобов"язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов"язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов"язку.

Відповідно до ст. 663 ЦК України
продавець зобов"язаний передати товар
покупцеві у строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо зміст
договору не дає змоги визначити цей
строк ,- відповідно до положень статті
530 цього Кодексу.

Статтею 530 ЦК України визначено, що
якщо строк (термін) виконання боржником
обов"язку не встановлений або
визначений моментом пред"явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов"язок у
семиденний строк від дня пред"явлення
вимоги, якщо обов"язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Зважаючи на те, що сторонами не було
укладено письмового договору на
проставку труби склопластикової
И-1332.01Б в кількості 9 шт. та труби
склопластикової И-1338.01 в кількості 13 шт.
на загальну суму 9 864, 00 грн. із
визначенням всіх істотних умов, тому
суд прийшов до висновку що строк
(термін) поставки вказаної продукції
відповідачем 1 позивачу не
встановлений сторонами. Із вимогою про
поставку зазначеної продукції, в
порядку ст. 530 ЦК України, позивач до
відповідача 1 не звертався.

Крім того, суд зауважує, що
перерахування відповідачем 1 на
користь позивача коштів в розмірі 1 000, 00
грн. та після порушення провадження у
справі № 914/3452/14 коштів в розмірі 5 588, 00
грн. було добровільно здійснено ним з
мотивів, що оплачена позивачем
продукція була частково реалізована
відповідачем 1 іншим особам.

У п. 4.4 Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011 р. № 18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» встановлено, що
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. Припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК можливе в разі,
коли предмет спору існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку про необхідність припинення
провадження у справі в частині
стягнення 5 588, 00 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинена довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на те, що строк поставки
продукції стронами не був
встановлений, з вимогою про таку
поставку, в порядку передбаченому ст. 530
ЦК України, позивач до відповідача 1 не
звертався, тому суд приходить до
висновку, що у відповідача 1, станом на
момент звернення позивача з позовом до
суду та на час розгляду справи в суді,
не виникло обов"язку щодо передачі
зазначеної вище продукції позивачу.
Таким чином, посилання позивача на
приписи ч. 1 ст. 670 ЦК України не
відповідають вимогам закону, а відтак
вимога позивача до відповідача 1 про
повернення йому сплачених за продукцію
коштів є необґрунтованою та такою, що
не підлягає виконанню.

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Оскільки судом встановлено, що
відповідачем 1 не порушено зобов'язання
перед позивачем, відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог позивача і щодо відповідача 2.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір залишається за позивачем.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 1, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд ,-
в и р і ш
и в:

1. Провадження у справі в частині
позовних вимог про стягнення 5 588, 00 грн.
припинити.

2. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Повне рішення складено 05.12.2014 року.

Суддя
Манюк П.Т.