КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2014 р.
Справа№ 910/11961/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від прокуратури: представник не
з'явився,

від позивача 1: представник не з'явився,

від позивача 2: Удоєва Л.Д., Солодун С.В. -
представники за довіреностями,

від відповідача: Оберемко С.В. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Укргазвидобування»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014р.

у справі №910/11961/14 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Заступника прокурора
Полтавської області в інтересах
держави в особі 1.Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України, 2.Державного підприємства
«Полтавське управління геофізичних
робіт»

до Публічного акціонерного товариства
«Укргазвидобування»

про стягнення 587 990,67 грн.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014 року Заступник прокурора
Полтавської області в інтересах
держави в особі 1.Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України, 2.Державного підприємства
«Полтавське управління геофізичних
робіт» звернувся до Господарського
суду м.Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства
«Укргазвидобування» про стягнення 587
990,67 грн., з яких: 533 852,22 грн. - основного
боргу, 34 700,39 грн. - інфляційні втрати та
19 438,06 грн. - 3% річних.

Також, Заступник прокурора Полтавської
області просив суд з метою
забезпечення позову накласти арешт на
майно та грошові суми, що належать
Публічному акціонерному товариству
«Укргазвидобування».

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 року у справі №910/11961/14 в
задоволенні зави про забезпечення
позову відмовлено.

Припинено провадження у справі
№910/11961/14 в частині стягнення з
Публічного акціонерного товариства
"Укргазвидобування" суми основного
боргу в розмірі 533 852,22 грн.

В іншій частині позов задоволено
частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування" на
користь Державного підприємства
"Полтавське управління геофізичних
робіт" 3% річних в розмірі 18 341,11 грн. та
інфляційні втрати в розмірі 34 700,39 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування" в дохід
Державного бюджету України судовий
збір в розмірі 11 737,87 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 10.09.2014р., позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначене рішення суду та прийняти
нове, яким відмовити в задоволенні
позову в частині нарахування 3% річних
та інфляційних втрат, посилаючись на
порушення господарським судом норм
матеріального та процесуального
права.

Учасники процесу не скористалися своїм
правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не
надали суду відзивів на апеляційну
скаргу, що згідно ч.2 ст.96 ГПК не
перешкоджає перегляду рішення суду
першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання, про що свідчать наявні в
матеріалах справи докази. Однак,
прокуратура та позивач 1 наданим їм
процесуальним правом не скористалися
та в судове засідання не з'явилися,
своїх повноважних представників не
направили, про причини своєї неявки суд
не повідомили.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення учасників
судового процесу про дату, час та місце
судового засідання з розгляду
апеляційної скарги, судова колегія
вважає за можливе розглянути подану
апеляційну скаргу за відсутності
представника прокуратури та позивача 1.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду, дійшла до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції не
підлягає скасуванню чи зміні з
наступних підстав.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 08.04.1999 року прокурор,
реалізовуючи визначені Конституцією
України та законами України
повноваження, вчиняє в суді
процесуальні дії з метою захисту
інтересів держави. Ці дії включають
подання прокурором до господарського
суду позовної заяви, його участь у
розгляді справи за позовною заявою, а
також у розгляді судом будь-якої іншої
справи за ініціативою прокурора чи за
визначенням суду, якщо це необхідно для
захисту інтересів держави.

Тим же рішенням Конституційного Суду
України визначено, що орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах" означає орган, на який
державою покладено обов'язок щодо
здійснення конкретної діяльності у
відповідних правовідносинах,
спрямованої на захист інтересів
держави. В основі інтересів держави
завжди є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, гарантування її державної,
економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, охорону землі як
національного багатства, захист прав
усіх суб'єктів права власності та
господарювання тощо. Інтереси держави
можуть збігатися повністю, частково
або не збігатися зовсім з інтересами
державних органів, державних
підприємств та організацій чи з
інтересами господарських товариств з
часткою державної власності у
статутному фонді. Прокурор чи його
заступник у кожному конкретному
випадку самостійно визначає з
посиланням на законодавство, на
підставі якого подається позов, в чому
саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних або інших
інтересів держави, обґрунтовує у
позовній заяві необхідність їх захисту
та зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах.

Наказом Міністерства палива і
енергетики України від 26.06.2000 р. № 197 на
базі структурного підрозділу
"Полтавське управління геофізичних
робіт" ВАТ "Укрнафта" створено Державне
підприємство "Полтавське управління
геофізичних робіт", яке належить до
сфери управління Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України, створеного відповідно до
Указу Президента України від 09.12.2010 р. №
1085/2010 "Про оптимізацію системи
центральних органів виконавчої влади".

У відповідності до Статуту Державного
підприємства "Полтавське управління
геофізичних робіт", затвердженого
наказом Міненерговугілля № 221 від
06.04.2012 р., метою діяльності підприємства
є організація виробничо-господарської,
наукової, комерційної діяльності,
головним чином в галузях, що стосується
паливно-енергетичного та
мінерально-сировинного комплексу,
зокрема підвищення видобутку
вуглеводнів за рахунок впровадження у
народне господарство винаходів та
інших новацій, проведення будь-яких
видів виробничо-комерційної
діяльності, не заборонених чинним
законодавством України, з метою
отримання прибутку.

Реалізовуючи мету своєї діяльності
31.07.2012р. Державне підприємство
"Полтавське управління геофізичних
робіт", як виконавець, уклало з
Дочірньою компанією
"Укргазвидобування" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", як замовником, Договір
підряду №УБГ227/04-12 на виконання
геофізичних досліджень та
прострілювально-вибухових робіт у
свердловинах (далі-Договір), відповідно
до умов якого виконавець
зобов'язується в 2012 році виконати
геофізичні дослідження та
прострілювально-вибухові роботи в
свердловинах замовника (роботи) на
підставі його замовлень, а замовник -
прийняти і оплатити такі роботи.

Пунктом 1.2 Договору сторони визначили
найменування робіт: геофізичні
дослідження та
прострілювально-вибухові роботи в
свердловинах. Перелік та обсяг робіт
визначається у Технічному завданні
(Додаток №1 до Договору) та Кошторисі
(Додаток №2 до Договору). Результатом
робіт є матеріали по геофізичних
дослідженнях та роботах в
свердловинах.

Згідно із п.3.1 Договору ціна Договору
визначена на підставі Кошторису і
становить 3 000 666,67 грн., крім того ПДВ в
розмірі 600 133,33 грн., всього з ПДВ - 3 600
800,00 грн.

Вартість робіт визначається згідно з
переліком робіт у свердловинах,
зазначених у замовленнях, наданих
виконавцю, та розраховується по
"Збірнику розцінок на геофізичні
дослідження і роботи в свердловинах на
нафту і газ НАК "Нафтогаз України" від
01.01.2008 р. (п. 3.4 Договору).

Відповідно до п.4.1 Договору оплата за
фактично виконані роботи здійснюється
замовником протягом 60-ти банківських
днів на підставі підписаних обома
сторонами актів приймання-передачі
виконаних робіт шляхом перерахування
грошових коштів на рахунок виконавця.

Пунктом 6.1.1 Договору передбачено, що
замовник зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі сплачувати за виконані
роботи.

У разі невиконання або неналежного
виконання своїх зобов'язань за
Договором, сторони несуть
відповідальність, передбачену чинним
законодавством України та цим
Договором (п. 7.1 Договору).

Цей Договір набирає чинності з моменту
підписання і діє до 31.12.2012 року, а в
частині розрахунків - до повного
виконання.

У відповідності до ч.1, п.1 ч.2 ст.11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно із ст.837 Цивільного кодексу
України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

У договорі підряду визначається ціна
роботи або способи її визначення (ст. 843
ЦК України).

Замовник зобов'язаний прийняти роботу,
виконану підрядником відповідно до
договору підряду, оглянути її і в разі
виявлення допущених у роботі відступів
від умов договору або інших недоліків
негайно заявити про них підрядникові.
Якщо замовник не зробить такої заяви,
він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від умов
договору або недоліки у виконаній
роботі (ст. 853 ЦК України).

Статтею 854 Цивільного кодексу України
визначено, якщо договором підряду не
передбачена попередня оплата
виконаної роботи або окремих її етапів,
замовник зобов'язаний сплатити
підрядникові обумовлену ціну після
остаточної здачі роботи за умови, що
роботу виконано належним чином і в
погоджений строк або, за згодою
замовника, - достроково.

На виконання умов вказаного Договору
Державне підприємство "Полтавське
управління геофізичних робіт" виконало
підрядні роботи в період з вересня по
грудень 2012 р. на загальну суму 533 852,22
грн., що підтверджується актами на
виконання геофізичних досліджень та
прострілювально-вибухових робіт у
свердловинах б/н від 28.09.2012 р. на суму 128
558,05 грн., б/н від 31.10.2012 р. на суму 143 133,20
грн., б/н від 29.11.2012 р. на суму 40 013,42 грн.,
б/н від 29.11.2012 р. на суму 35 824,27 грн., б/н
від 28.12.2012 р. на суму 186 323,87 грн., які
підписані та скріплені печатками
сторін без заперечень.

Проте свої зобов'язання по оплаті за
підрядні роботи відповідач не виконав,
внаслідок чого станом на 01.05.2014 р. у
нього виник борг у розмірі 533 852,22 грн.

Позивач звернувся до відповідача з
претензією про сплату заборгованості
№ 06-964 від 17.10.2013 р., проте відповідач
заборгованість за Договором підряду №
УБГ227/04-12 на виконання геофізичних
досліджень та
прострілювально-вибухових робіт у
свердловинах від 31.07.2012 р. на момент
подання позову не сплатив.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать (ст. 174
Господарського кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526
Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов'язання, згідно зі ст.
610 Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

В судовому засіданні 10.09.2014р. позивач 2
надав суду першої інстанції належним
чином засвідчену копію платіжного
доручення № 333 від 19.08.2014р., з якої
вбачається, що 19.08.2014 р. відповідач
сплатив суму основного боргу за
Договором підряду № УБГ227/04-12 на
виконання геофізичних досліджень та
прострілювально-вибухових робіт у
свердловинах від 31.07.2012 р. у розмірі 533
852,22 грн.

Таким чином, сума основного боргу в
розмірі 533 852,22 грн. була сплачена
відповідачем після порушення
провадження у даній справі.

Відповідно до пункту 1-1 статті 80 ГПК
України господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

З огляду на викладене, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що провадження у справі в
частині позовних вимог щодо стягнення
з відповідача 533 852,22 грн. основного
боргу за Договором підряду № УБГ227/04-12
на виконання геофізичних досліджень та
прострілювально-вибухових робіт у
свердловинах від 31.07.2012 р. підлягає
припиненню у зв'язку з відсутністю
предмету спору.

Заперечуючи проти позову, апелянт
вказав на те, що Державне підприємство
"Полтавське управління геофізичних
робіт", в порушення ст. 5 ГПК України та
п.9.1 Договору, не здійснило заходи
досудового врегулювання спору, що є
свідченням небажання позивача 2
врегулювати даний спір в досудовому
порядку.

Судова колегія не приймає до уваги таке
твердження апелянта, виходячи з
наступного.

Досудове врегулювання господарських
спорів передбачено статтею 5 ГПК
України, згідно якої сторони
застосовують заходи досудового
врегулювання господарського спору за
домовленістю між собою. Порядок
досудового врегулювання спорів
визначається цим Кодексом, якщо інший
порядок не встановлено діючим на
території України законодавством, яке
регулює конкретний вид господарських
відносин. Однак, Закон, навіть за умови
встановлення сторонами договором
досудового врегулювання спору, не
позбавляє права однієї із сторін права
на звернення до суду за захистом свого
порушеного права та охоронюваного
законом інтересу.

Так, рішенням Конституційного Суду
України щодо офіційного тлумачення
положення частини другої статті 124
Конституції України від 9.07.2002 N15-рп/2002
встановлено, що положення частини
другої статті 124 Конституції України
щодо поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
в аспекті конституційного звернення
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Зазначена норма, як і інші положення
Конституції України, не містить
застереження щодо допустимості
судового захисту тільки після
досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування. Обов'язкове
досудове врегулювання спорів, яке
виключає можливість прийняття
позовної заяви до розгляду, порушує
право особи на судовий захист.

Таким чином, обрання певного засобу
правового захисту, в тому числі й
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.
Встановлення законом обов'язкового
досудового врегулювання спору обмежує
можливість реалізації права на судовий
захист.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача 3% річних в розмірі 19 438,06
грн. за період з 01.03.2013 р. по 20.05.2014 р.,
судова колегія також погоджується з
висновком суду першої інстанції в цій
частині, виходячи з наступного.

Заперечуючи проти позовних вимог в
частині стягнення 3% річних, апелянт
зазначив, що прокурором невірно
встановлений період, з якого
починається нарахування 3%, та
наголосив, що цей період має
розпочинатись з 29.02.2013 р.

Судова колегія погоджується з
апелянтом щодо невірного визначення
прокурором періоду для нарахування 3%
річних, проте не погоджується, що цей
період має розпочинатись з 29.02.2013р.,
враховуючи наступне.

Відповідно до ст.614 Цивільного кодексу
України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

У відповідності до ст.625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625
Цивільного кодексу України встановлює
виняток із загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошових
коштів, і як наслідок, неможливість
виконання ним грошового зобов'язання,
якщо навіть у цьому немає його вини, не
звільняє боржника від
відповідальності за прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
прокурором невірно визначено початок
нарахування 3% річних за неналежне
виконання відповідачем умов вказаного
Договору по оплаті за підрядні роботи,
оскільки, відповідно до п. 4.1 Договору,
оплата за фактично виконані роботи
здійснюється замовником протягом 60-ти
банківських днів, а не календарних, як
визначено прокурором у розрахунку, а
тому нарахування 3% річних має
розпочинатись з 29.03.2013р.

Судова колегія перевіривши розрахунок
суду першої інстанції прийшла до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 19 438,06 грн. підлягають
задоволенню частково в розмірі 18 341,11
грн.

Твердження апелянта, що 3% річних є
штрафними санкціями та їх нарахування
має припинятись через 6 місяців від дня,
коли зобов'язання мало бути виконано,
не береться судовою колегією до уваги,
оскільки сплата трьох процентів річних
від простроченої суми (якщо інший їх
розмір не встановлений договором або
законом), так само як й інфляційні
нарахування, не мають характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
коштами, належними до сплати
кредиторові, про що сказано в постанові
Пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань".

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача інфляційних втрат в
розмірі 34 700,39 грн., судова колегія також
погоджується з висновком суду першої
інстанції в цій частині, виходячи з
наступного.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу враховуючи
індекс інфляції та відсотків річних є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора та
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним
показником знецінення грошових коштів
і розраховується він не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць. За
таких обставин застосовувати індекс
інфляції у випадку, коли борг виник у
певному місяці і в тому же місяці був
погашений, - підстави відсутні. Крім
того, при розрахунку інфляційних
нарахувань мають бути враховані
рекомендації, викладені в листі
Верховного Суду України від 03.04.1997 р. №
62-97р "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ", згідно з якими
при застосуванні індексу інфляції слід
умовно вважати, що сума, внесена за
період з 1 до 15 числа відповідного
місяця, наприклад, травня, індексується
за період з врахуванням травня, а якщо з
16 до 31 числа, то розрахунок починається
за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною
інформацією, яка щомісячно надається
Держкомстатом та публікується в газеті
"Урядовий кур'єр" та на офіційному
веб-сайті Державного комітету
статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з
врахуванням індексу інфляції є правом
кредитора, яке він може реалізувати, а
може від нього відмовитися. Якщо
кредитор приймає рішення вимагати
сплати суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення незалежно від того, чи був
в якійсь період індекс інфляції менше
одиниці (тобто мала місце не інфляція, а
дефляція), а отже, сума боргу в цьому
періоді зменшується.

Таким чином, оскільки матеріалами
справи підтверджується прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання за спірним Договором, то з
нього, на підставі статті 625 Цивільного
кодексу України, за розрахунком, що
міститься в позовній заяві,
перевіреним судовою колегією,
підлягають стягненню 34 700,39 грн.
інфляційних втрат.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені Публічним акціонерним
товариством «Укргазвидобування» в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміні оскаржуваного
рішення суду.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Укргазвидобування» на рішення
Господарського суду міста Києва від
10.09.2014р. у справі №910/11961/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 10.09.2014 року у справі
№910/11961/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11961/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв