м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23282/14 02.12.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «СПАРТА»

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІЛІК БУД»

Про стягнення 91 001,60 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Хмиз В.А. - по дов. №
16/01-14 від 14.01.2014

від відповідача Панченко Є.В. - по
дов. № б/н від 29.01.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «СПАРТА»
про стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІЛІК БУД» 91 001,60
грн., з яких 51 036,74 грн. основного боргу, 19
754,93 грн. пені, 8 003,67 грн. штрафу, 8 472,10 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 3
734,16 грн. - 3% річних за неналежне
виконання взятих на себе останнім
зобов'язань згідно договору про
надання послуг з охорони № 3649/СП від
08.12.2011.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.10.2014 порушено провадження у
справі № 910/23282/14 та призначено її до
розгляду на 25.11.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/23282/14 від 25.11.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника відповідача та
невиконанням відповідачем вимог
ухвали про порушення провадження у
справі від 28.10.2014, розгляд справи був
відкладений на 02.12.2014.

Позивач в судовому засіданні 02.12.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 02.12.2014
суму основного боргу визнав повністю.

Відповідач у поданому 02.12.2014 до відділу
діловодства суду відзиві на позовну
заяву зазначає, що в договорі не
зазначено, що пеня нараховується по
день подачі позову або по день
фактичного погашення, а тому має
застосовуватись ст. 232 Господарського
кодексу України, яка передбачає
шестимісячний період нарахування пені.
Зважаючи на викладене вважає, що
позивачем безпідставно нараховано
неню, адже вона мала б бути нарахованою
не більше ніж за 6 місяців а не за рік як
вимагає позивач. Відповідач відповідно
до ст. 267 Цивільного кодексу України
просить суд застосувати позовну
давність щодо вимог позивача про
штрафні санкції.

В судовому засіданні 02.12.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

08.12.2011 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ВІЛІК БУД»
(замовник) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «СПАРТА» (виконавець)
було укладено договір про надання
послуг з охорони № 3649/СП (далі -
договір).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець
зобов'язується надати послуги з
охорони об'єктів замовника, а замовник
зобов'язується прийняти ці послуги та
оплатити їх відповідно до умов
договору.

Спір виник в зв'язку з тим, що
відповідачем в порушення умов договору
не було у повному обсязі сплачено
вартість наданих послуг за червень,
липень 2012 року, в зв'язку з чим у
відповідача виникла заборгованість.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погодженні ними та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8.1 договору строк його
дії встановлено сторонами з 08.12.2011 по
31.07.2012 в частині надання послуг, а в
частині здійснення розрахунків за
договором - до повного їх здійснення.

Згідно з п. 1.2. договору відповідно до
умов договору замовник передає, а
виконавець приймає згідно акту
прийому-передачі під охорону територію
будівельного майданчика (незавершене
будівництво), складські приміщення в
опечатаному вигляді (надалі - об'єкт), що
розташовані за адресою: м. Київ, вул.
Молодогвардійська, 32.

В матеріалах справи наявний акт від
08.12.2011 прийому-передачі об'єкту ТОВ
«Вілік Буд», розташованого за адресою:
м. Київ, вул. Молодогвардійська, 32 під
охорону ТОВ «Спарта».

Відповідно до п. 1.3. договору охорона
об'єкту здійснюється методом
організації пропускного режиму на
об'єкт та періодичним патрулюванням на
об'єкті з безпосереднім оглядом всіх
елементів об'єкту. Дозвіл на
завантаження та випуск
товарно-матеріальних цінностей
замовника здійснюється на основі
оформлених товарно-транспортних
накладних під контролем виконавця.

Згідно з п. 2.1. договору загальна
вартість послуг виконавця з охорони
об'єкту визначається протоколом
узгодження договірної ціни (додаток №
1), який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до протоколу узгодження
ціни на надання послуг охорони (додаток
№ 1) сторонами досягнута згода щодо
загальної вартості послуг виконавця з
охорони, яка за один місяць становить 30
015,04 грн.

Згідно з п. 2.2. договору зміна ціни
договору може бути переглянута за
погодженням сторін, з оформленням
відповідного протоколу, який після
його підписання є невід'ємною частиною
договору.

25.01.2012 сторонами укладено додатковий
договір № 1 до договору, відповідно до
якого сторони домовились змінити з
26.01.2012 розмір вартості послуг виконавця
з охорони, визначений у додатку № 1.

Так, згідно протоколу узгодження ціни
на надання послуг охорони від 25.01.2012
(додаток № 1) сторонами досягнута згода
щодо загальної вартості послуг
виконавця з охорони, яка за один місяць
становить 40 020,01 грн.

Згідно з п. 2.4. договору підтвердженням
фактичного надання виконавцем послуг
відповідно до договору є двосторонній
акт наданих послуг, який виконавець
щомісячно надає на підпис замовнику не
пізніше 3 (третього) числа місяця,
наступного за звітнім і який
підписується обома сторонами.

Відповідно до п. 2.5. договору замовник
не пізніше 2 (двох) робочих днів з
моменту отримання акту наданих послуг
з охорони об'єкту, у разі відсутності
заперечень, підписує наданий акт та
повертає один примірник виконавцеві.

В матеріалах справи наявні наступні
акти здачі-прийняття робіт (надання
послуг) на загальну суму 80 040,10 грн., які
підписані та скріплені печатками обох
сторін:

№ ОУ-0000046 від 01.07.2012 на суму 40 020,05 грн.,

№ ОУ-0000055 від 01.08.2012 на суму 40 020,05 грн.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Пункт 1 статті 902 Цивільного кодексу
України встановлює, що виконавець
повинен надати послугу особисто.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу
України передбачений обов'язок
замовника оплатити надану йому послугу
в розмірі, у строки та в порядку, що
встановлені договором.

Тобто, обов'язковою підставою для
здійснення замовником свого обов'язку
щодо оплати послуг є надання цих
послуг.

Пунктом 2.3. договору визначено, що
розрахунок замовника з виконавцем
здійснюється, на основі
рахунку-фактури, шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок ТОВ «Спарта» в період з 20 по 28
число місяця, в якому надаються послуга
з охорони.

В матеріалах справи рахунки-фактури
про сплату послуг та докази надання
цих рахунків відповідачу відсутні.

Суд приходить до висновку, що
відповідачу ніщо не перешкоджало
сплатити вартість наданих послуг,
розмір яких є фіксованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України
визначено, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач в порушення взятих на себе
зобов'язань за договором вартість
наданих послуг охорони у визначений
договором строк не виконав, в зв'язку з
чим виникла заборгованість перед
позивачем, яка визнана відповідачем та
складає 51 036,74 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

У відповідності до ст. 978 Цивільного
кодексу України за договором охорони
охоронець, який є суб'єктом
підприємницької діяльності,
зобов'язується забезпечити
недоторканність особи чи майна, які
охороняються. Володілець такого майна
або особа, яку охороняють, зобов'язані
виконувати передбачені договором
правила особистої та майнової безпеки
і щомісячно сплачувати охоронцю
встановлену плату.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

З урахуванням існування належних
доказів надання позивачем послуг, суд
дійшов висновку про наявність
передбачених чинним законодавством
правових підстав для стягнення з
відповідача їх вартості в розмірі 51 036,74
грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу
України визначає що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Матеріалами справи підтверджується те,
що відповідач, в порушення умов
договору, у визначені строки оплату за
надані послуги охорони не провів, а
отже є таким, що прострочив виконання
зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по сплаті
коштів за надані послуги охорони,
позивач на підставі ст. 625 Цивільного
кодексу України просить суд стягнути з
відповідача 8 472,10 грн. збитків від
зміни індексу інфляції та 3 734,16 грн. - 3%
річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника.

Умовами договору інший розмір
процентів не визначено.

Суд приходить до висновку про
задоволення вимог позивача щодо
стягнення з відповідача 8 472,10 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 3
734,16 грн. - 3% річних.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.13. договору у випадку
несплати або неповної оплати
замовником послуг виконавця,
виконавець нараховує, а замовник
зобов'язаний сплатити пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожний день
прострочення платежу, а також 3 (три)
проценти річних від простроченої суми
з урахуванням індексу інфляції.

Пунктом 5.14. договору передбачено, що у
разі прострочення замовником оплати за
надані послуги більше ніж на 10 днів,
замовником додатково сплачується
штраф 10 відсотків від суми
простроченого платежу.

З розрахунку суми пені вбачається, що
позивач починає нараховувати пеню на
суму боргу за надані послуги за червень
2012 року в розмірі 40 016,69 грн. з 29.06.2012 по
28.07.2012. Потім до суми боргу за червень 2012
року прибавляє суму боргу за липень 2012
року в розмірі 40 020,05 грн., що дорівнює 80
036,74 грн. та на цю суму нараховує пеню з
29.07.2012 по 18.09.2014. Далі позивач нараховує
пеню на заборгованість з врахуванням
здійснених відповідачем часткових
оплат по 21.10.2014.

Отже фактично пеня позивачем
нараховується з 29.06.2012 по 21.10.2014.

Разом з цим, пунктом 6 статті 232
Господарського кодексу України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у
межах якого нараховуються штрафні
санкції, у разі якщо інше не
встановлено законом або договором, а
строк, протягом якого особа може
звернутися до суду за захистом свого
порушеного права встановлюється
Цивільним кодексом України.

Стаття 256 Цивільного кодексу України
визначає, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно п. 1 ст. 258 Цивільного кодексу
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватись
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Так, до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) позовна давність
застосовується в один рік (п. 2 згаданої
статті).

Отже, пеня може бути розрахована та
стягнена за рік, що передує зверненню
позивача до суду із відповідною
вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу
України перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язують його початок.

Статтею 264 Цивільного кодексу України
визначено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» (із
змінами і доповненнями) роз'яснено, що у
дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК
України), господарському суду
необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу.

Враховуючи, що в силу умов п. 2.3.
договору, відповідач зобов'язаний був
вносити платежі до 29 числа поточного
місяця, то момент прострочення
виконання зобов'язання слід
встановлювати щодо кожного місяця
наданих послуг, і, в залежності від
встановленого, нараховувати пеню, за
кожний місяць наданих послуг за кожним
платежем окремо.

Таким чином, оскільки за умовами
договору оплата наданих послуг повинна
здійснюватись щомісяця, початок
позовної давності для нарахування пені
та штрафу необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
замовником кожного із цих зобов'язань.

Отже, з урахуванням викладеного, строк
позовної давності для звернення з
даним позовом про стягнення пені
нарахованої на суму боргу за червень 2012
року починається обчислюватись з 29.06.2012
та відповідно закінчується 29.06.2013 та
пені нарахованої на суму боргу за
липень 2012 року починає обчислюватись з
29.07.2012 та відповідно закінчується
29.07.2013.

Строк позовної давності для звернення
з позовом про стягнення штрафу за
неналежне виконання зобов'язань по
сплаті послуг за червень та липень 2012
року також закінчується 29.06.2013 та
відповідно до 29.07.2013.

Як вбачається зі штампу вхідної
кореспонденції Господарського суду
міста Києва позовна заява позивача
подана до суду 24.10.2014.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу
України визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Відповідач у поданому відзиві просив
суд застосувати строк позовної
давності до вимог позивача про
стягнення штрафних санкцій.

Згідно з п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного суд
приходить до висновку, що строк
позовної давності для пред'явлення
позивачем вимог про стягнення пені та
штрафу станом на день звернення до суду
з позовом пропущено, в зв'язку з чим в
позові в цій частині слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «СПАРТА» є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІЛІК БУД» (02099, м.
Київ, вул. Ялтинська, 5-Б, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «СПАРТА» (07300,
Київська область, м. Вишгород, вул.
Межигірська Спасу, 6Д, ) 51
036 (п'ятдесят одна тисяча тридцять
шість) грн. 74 коп. основного боргу, 8 472
(вісім тисяч чотириста сімдесят дві)
грн. 10 коп. збитків від зміни індексу
інфляції, 3 734 (три тисячі сімсот
тридцять чотири) грн. 16 коп. - 3% річних, 1
269 (одна тисяча шістдесят дев'ять) грн. 70
коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити
повністю.

Повне рішення складено 08.12.2014.

СуддяВ.В. Сівакова