КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р. Справа№ 910/14869/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Воскобойник М. Т. -
представник за довіреністю від 24.06.2014

від відповідача: Разумов М. А. -
представник за довіреністю № 179/11.5.2 від
18.04.2014

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»

на рішення Господарського
суду міста Києва від 13.10.2014

у справі № 910/14869/14 (суддя
Мельник В. І.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Стойэнергоснаб»

до Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Санаторний комплекс
«Саки»

про розірвання
договорів

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про розірвання в
порядку, передбаченому ст. 652 ЦК
України, договору іпотеки № 11КБ/2008 від
25.07.2008 та договору поруки № 11КБ/2008/П-1
від 25.07.2008, укладених в рахунок
забезпечення зобов'язань ТОВ
«Санаторний комплекс «Саки» за
кредитним договором № 11КБ/2008 від 25.07.2008,
у зв'язку з істотною зміною обставин,
якими сторони керувались при укладенні
вказаних договорів.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014, повний текст якого
підписаний 16.10.2014, у справі № 910/14869/14
позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанцій
ґрунтується на тому, що матеріалами
справи належним чином доведено, що
обставини, якими керувались сторони
при укладенні спірних договорів,
суттєво змінились у зв'язку з настанням
подій, які не могли бути передбачені
сторонами при укладенні зазначених
договорів, а сторони не мають
можливості усунути зазначені
обставини, що, відповідно до приписів
ст. 652 ЦК України, є підставою для їх
розірвання.

Істотною зміною обставин суд першої
інстанції вважає тимчасову окупацію
території України, зокрема АР Крим,
внаслідок збройної агресії Російської
Федерації, з огляду на що на цій
території встановлено особливий
правовий режим, в той час як позивач
такі обставини усунути не може, а
виконання спірних договорів може
порушити співвідношення майнових
інтересів позивача та позбавляє його
того, на що він розраховував при
укладенні таких договорів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Публічне акціонерне товариство «ВТБ
Банк» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
Києва від 13.10.2014 по справі № 910/14869/14 та
винести нове рішення по справі, яким
відмовити в повному обсязі у
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі Публічне
акціонерне товариство «ВТБ Банк»
послалось на те, що оспорювань рішення
прийнято з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідністю
висновків, викладених у рішення
місцевого господарського суду
обставинам справи, та порушенням норм
процесуального та матеріального права.

Так, відповідач зазначив про те, що суд
першої інстанції дійшов невірного
висновку про те, що анексія Криму
автоматично означає неспроможність
позичальника виконати зобов'язання за
кредитним договором, в забезпечення
виконань зобов'язань за яким укладено
спірні договори, оскільки, роблячи
вказаний висновок, суд першої
інстанції виходив зі змісту листа
позичальника № 21/03-09 від 21.03.2014, в якому
йдеться про призупинення діяльності
позичальника, проте вказаний лист не
може прийматися до уваги, оскільки є
одностороннім документом
позичальника, який є зацікавленою
особою в даних правовідносинах і не
може надавати об'єктивної оцінки
фактичної ситуації. Також відповідач
зауважив на тому, що у вказаному листі
позичальник не стверджує, а лише
припускає призупинення власної
господарської діяльності.

Також відповідач зазначив про те, що
навіть якщо припустити, що анексія
Криму вплинула на можливість
позичальника належним чином
виконувати зобов'язання за кредитним
договором, то обставиною, що змінилася
для позивача як іпотекодавця та
поручителя, є не анексія Криму як така,
а саме її наслідки - неможливість
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, при чому, в даному
випадку, причина неможливості
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором для позивача не
має жодного значення.

На думку відповідача, те, що висновок
про те, що сама по собі анексія Криму не
є істотною зміною обставин для
позивача, додатково підтверджується
аргументом про те, що за умови
можливості належного виконання
позичальником умов кредитного
договору, анексія Криму не мала б для
позивача жодного значення, а отже,
зміна обставин для позивача, фактично,
полягає у ризику невиконання
позичальником умов кредитного
договору, в той час як невиконання
зобов'язання або ризик такого
невиконання не може вважатися істотною
зміною обставин, якими сторони
керувались при укладенні договору,
оскільки укладаючи спірні договори
іпотеки та поруки, ризик невиконання
позичальником основного зобов'язання
приймав на себе саме позивач.

Ухвалою від 31.10.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» прийнято до
розгляду та порушене апеляційне
провадження.

Третя особа в судове засідання
представників не направила, про
причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх
учасників про час і місце судового
розгляду апеляційної скарги, а також
те, що явка представників сторін в
судове засідання не визнана
обов'язковою, колегія суддів дійшла
висновку про розгляд апеляційної
скарги у відсутність представників
третьої особи за наявними матеріалами
апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник
відповідача апеляційну скаргу
підтримав в повному обсязі,
представник позивача проти її
задоволення заперечив, просив залишити
її без задоволення, а оспорюване
рішення суду першої інстанції - без
змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представників позивача та
відповідача, з урахуванням правил ст.
ст. 99, 101 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якими
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила таке.

Як слідує з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, ТОВ
«Санаторний комплекс «Саки» є
позичальником за укладеним з
відповідачем кредитним договором №
11КБ/2008 від 25.07.2008, в рахунок
забезпечення виконання зобов'язань за
яким між позивачем та відповідачем
укладено іпотечний договір від 19.08.2008,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколіївського міського нотаріального
округу Марченко О. М. та зареєстрований
в реєстрі за № 3046 (далі Іпотечний
договір), та договір поруки № 11КБ/2008/П-1
від 25.07.2008 (далі Договір поруки.

Звертаючись до суду з цим позовом,
позивач просить в порядку,
встановленому ст. 652 ЦК України,
розірвати Іпотечний договір та Договір
поруки з посиланням на істотну зміну
обставин, якими позивач керувався при
укладенні вказаних договорів, яка, на
думку позивача, полягає у ситуації, що
склалась на території Автономної
Республіки Крим, а саме, окупації
частини території України
підрозділами збройних сил Російської
Федерації, укладення «договору між
Російською Федерацією і Республікою
Крим про прийняття в Російську
Федерацію Республіки Крим та утворення
в складі Російської Федерації нових
суб'єктів - Республіки Крим та міста
федерального значення - Севастополь»,
як наслідок, інтеграції «нових
суб'єктів Російської Федерації» в
економічну, фінансову, кредитну та
правову системи Російської Федерації,
законодавче та інше нормативно-правове
регулювання діяльності на територіях
«Республіки Крим» та міста Севастополя
законодавством Російської Федерації.

Суд першої інстанції задовольнив
позовні вимоги позивача та розірвав
спірні договори, з чим колегія суддів
погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 ст. 651 ЦК України встановлює,
що зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання. Зміна
обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Як слідує з матеріалів справи, позивач
звернувся до відповідача з листом №
22/04/14 від 22.04.2014 (а.с. 86-87), в якому, з
посиланням на істотну зміну обставин,
просив розглянути можливість
розірвання спірних договорів. На доказ
направлення вказаного листа до
матеріалів справи долучено належним
чином засвідчені копії опису вкладення
та фіскального чеку № 7444 від 23.04.2014 (а.с.
85).

За твердженням позивача, будь-якої
відповіді на вказаний лист відповідач
не надав, з огляду на що, позивач
звернувся до суду з позовом про
розірвання спірних договорів
відповідно до ч 5 ст. 652 ЦК України.

Частина 2 ст. 652 ЦК України встановлює,
що якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Зі змісту вказаної статті слідує, що
розірвання договору порядку,
передбаченому ч. 2 ст. 652 ЦК України
можливо лише за наявності усіх
чотирьох умов визначених вказаною
нормою.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Стаття 572 ЦК України встановлює, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
заставу» застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, якщо інше не
встановлено законом. В силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в
разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки спірні Іпотечний договір та
Договір поруки укладені в рахунок
забезпечення виконання зобов'язань ТОВ
«Санаторний комплекс «Саки» за
укладеним з відповідачем кредитним
договором № 11КБ/2008 від 25.07.2008, виходячи
з положень чинного законодавства, у
випадку невиконання останнім своїх
обов'язків за кредитним договором
позивач має обов'язок їх виконати за
рахунок предметів застави та іпотеки
та, відповідно, виконавши такий
обов'язок, в порядку, встановленому ст.
512 ЦК України, набуде прав кредитора за
вищевказаним кредитним договором, що
надасть йому відповідні права вимоги
до ТОВ «Санаторний комплекс «Саки».

Як слідує з матеріалів справи, ТОВ
«Санаторний комплекс «Саки» веде свою
діяльність на території Автономної
Республіки Крим.

Відповідно до преамбули Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» Україна згідно з Конституцією
України є суверенною і незалежною
державою. Суверенітет України
поширюється на всю її територію, яка в
межах існуючого кордону є цілісною і
недоторканною. Перебування на
території України підрозділів
збройних сил інших держав з порушенням
процедури, визначеної Конституцією та
законами України, Гаазькими
конвенціями 1907 року, IV Женевською
конвенцією 1949 року, а також всупереч
Меморандуму про гарантії безпеки у
зв'язку з приєднанням України до
Договору про нерозповсюдження ядерної
зброї 1994 року, Договору про дружбу,
співробітництво і партнерство між
Україною і Російською Федерацією 1997
року та іншим міжнародно-правовим
актам є окупацією частини території
суверенної держави Україна та
міжнародним протиправним діянням з
усіма наслідками, передбаченими
міжнародним правом.

Згідно з статтями 1 та 2 Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» тимчасово окупована
територія України (далі - тимчасово
окупована територія) є невід'ємною
частиною території України, на яку
поширюється дія Конституції та законів
України, а цей Закон визначає статус
території України, тимчасово
окупованої внаслідок збройної агресії
Російської Федерації, встановлює
особливий правовий режим на цій
території, визначає особливості
діяльності державних органів, органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ і організацій в умовах цього
режиму, додержання та захисту прав і
свобод людини і громадянина, а також
прав і законних інтересів юридичних
осіб.

Згідно з п. 12.1 Перехідних положень
Закону України «Про створення вільної
економічної зони «Крим» та про
особливості здійснення економічної
діяльності на тимчасово окупованій
території України» початком
тимчасової окупації території
Автономної Республіки Крим та міста
Севастополя вважається дата набрання
чинності Резолюцією N 68/262 Сесії
Генеральної Асамблеї Організації
Об'єднаних Націй від 27 березня 2014 року
про підтримку територіальної
цілісності України. В окремих випадках,
прямо визначених цим Законом, початком
тимчасової окупації вважається дата
набрання чинності Законом України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України».

За обставин, що склалися, юридичні
особи, які розташовані на території
Автономної Республіки Крим, фактично,
змушені інтегруватися в економічну,
фінансову, кредитну та правову системи
Російської Федерації та, відповідно,
здійснювати свою діяльність на
території іншої держави виходячи з
правил, які встановлені законодавством
Російської Федерації, що є істотною
зміною обставин, якими сторони
керувалися при укладенні спірних
договорів, та змінило обставин, якими
позивач керувався при укладанні
спірних договорів настільки, що якби
останній міг це передбачити, він не
уклав би вказаних договорів.

Вказана зміна обставин відповідає
всім, встановленим ч. 2 ст. 652 ЦК України,
умовам, оскільки на момент укладення
спірних договорів сторони виходили з
того, що така зміна обставин не настане,
вказана зміна зумовлена причинами, які
позивач в будь-якому випадку не міг
усунути після їх виникнення, а
виконання спірних договорів порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б позивача того, на
що він розраховував при укладенні
таких договорів, а із суті спірних
договорів або звичаїв ділового обороту
не випливає, що ризик зміни обставин
несе позивач.

На думку колегії суддів, у даному
випадку, істотною зміною обставин є не
неможливість виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором
внаслідок тимчасової окупації
Автономної республіки Крим, а сам факт
такої окупації та відповідні її
наслідки як господарської діяльності
позичальника так її правового
регулювання (наприклад, у випадку
виконання позивачем зобов'язань
позичальника за кредитним договором за
рахунок заставного та іпотечного
майна, звертатися з вимогами до
позичальника позивач буде змушений
виходячи з того, що вказана особа
перебуває на тимчасово окупованій
території, що викликає складнощі,
зокрема, як зі зверненням до суду з
позовом щодо примусового стягнення
заборгованості, так і з примусовим
виконання такого рішення тощо).

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
наявність правових підстав для
розірвання укладених між позивачем та
відповідачем іпотечного договору від
19.08.2008, посвідченого приватним
нотаріусом Миколіївського міського
нотаріального округу Марченко О. М. та
зареєстрованого в реєстрі за № 3046, та
договору поруки № 11КБ/2008/П-1 від 25.07.2008
відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України, та
правомірно задовольнив вказані
позовні вимоги в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» задоволенню не
підлягає, рішення Господарського суду
міста Києва від 13.10.2014 у справі № 910/14869/14
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам і матеріалам
справи, підстав для його скасування не
вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної
скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК
України, покладаються на Публічне
акціонерне товариство «ВТБ Банк».

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 у справі № 910/14869/14
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 у справі № 910/14869/14
залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/14869/14.

Повний текст постанови складено:
08.12.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
Л.М. Ропій

В.І. Рябуха