ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2014 р.
Справа № 922/3017/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов
О.О., суддя Шевель О. В.

при секретарі Кокоревій Л.В.

за участю представників сторін:

позивача - Рябінін С.В. (довіреність №55
від 16.06.14),

відповідача - Балинська А.В.
(довіреність б/н від 01.08.14).

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №3081Х/2)
на рішення господарського суду
Харківської області від 10.09.14 у справі
№ 922/3017/14

за позовом ПАТ БАНК "МЕРКУРІЙ",
м.Харків,

до ТОВ "Компанія з управління активами
"Фінекс-Капітал", м.Харків,

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ БАНК "Меркурій" звернулося до
господарського суду із позовною заявою
до ТОВ "Компанія з управління активами
"Фінекс Капітал", м. Харків
(відповідача), в якій просило: стягнути
з відповідача на користь позивача
4792300,00 грн. збитків, понесених позивачем
в результаті укладення з відповідачем
30.12.13 договору про відступлення права
вимоги за договором №02/1-25К-41
невідновлювальної кредитної лінії в
іноземній валюті України від 06.06.12,
укладеним між позивачем та
відповідачем; визнати недійсними:
договір відступлення права вимоги за
договором №02/1-25К-41 невідновлювальної
кредитної лінії в іноземній валюті від
06.06.12, укладений між ПАТ Банком
"Меркурій" та ТОВ "Компанія з управління
активами "Фінекс-Капітал" 20.12.13, договір
відступлення права вимоги від 20.02.13,
укладений між ПАТ Банком "Меркурій" та
ТОВ "Компанія з управління активами
"Фінекс-Капітал" за договором №02/2-08-121
застави цінних паперів від 17.12.13,
укладеним між АТ Банком "Меркурій" та ПФ
"Темп", договір відступлення права
вимоги від 20.02.13, укладений між ПАТ
Банком "Меркурій" та ТОВ "Компанія з
управління активами "Фінекс-Капітал" за
договором №02/2-08-122 застави цінних
паперів від 17.12.13, укладеним між АТ
Банком "Меркурій" та ПП "Циркон", договір
відступлення права вимоги від 20.02.13,
укладений між ПАТ Банком "Меркурій" та
ТОВ "Компанія з управління активами
"Фінекс-Капітал" за договором №02/2-08-123
застави цінних паперів від 17.12.13,
укладеним між АТ Банком "Меркурій" та
Савичем В.М., договір відступлення
права вимоги від 20.02.13, укладений між
ПАТ Банком "Меркурій" та ТОВ "Компанія з
управління активами "Фінекс-Капітал" за
договором №02/2-08-124 застави цінних
паперів від 17.12.13, укладеним між АТ
Банком "Меркурій" та ПП "Ера", договір
відступлення права вимоги від 20.02.13,
укладений між ПАТ Банком "Меркурій" та
ТОВ "Компанія з управління активами
"Фінекс-Капітал" за договором №02/2-08-125
застави цінних паперів від 17.12.13,
укладеним між АТ Банком "Меркурій" та
ППТФ "Юсі". Також позивач просив
зобов'язати відповідача повернути
позивачу наступні оригінали договорів:
договір №02/1-25К-41 невідновлювальної
кредитної лінії в іноземній валюті
від 06.06.12, укладений між ПАТ Банком
"Меркурій" та ПП "Ера"; договір №02/2-08-121
застави цінних паперів від 17.12.13,
укладений між АТ Банком "Меркурій" та ПФ
"Темп"; договір №02/2-08-122 застави цінних
паперів від 17.12.13, укладений між АТ
Банком "Меркурій" та ПП "Циркон"; договір
№02/2-08-123 застави цінних паперів від
17.12.13, укладений між АТ Банком "Меркурій"
та Савичем В.М.; договір №02/2-08-124 застави
цінних паперів від 17.12.13, укладений між
АТ Банком "Меркурій" та ПП "Ера" та
договір №02/2-08-125 застави цінних паперів
від 17.12.13, укладений між АТ Банком
"Меркурій" та ППТФ "Юсі".

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції позивач відмовився від
частини позовних вимог, а саме, про
зобов'язання відповідача повернути
позивачу оригінал договору №02/1-25К-41
невідновлювальної кредитної лінії в
іноземній валюті від 06.06.12, укладеного
між ПАТ Банком "Меркурій" та ПП"Ера".

Отже, предметом позовних вимог у даній
справі є визнання недійсним договору
від 30.12.13 (спірний договір) про
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної
лінії в іноземній валюті від 06.06.12 та,
відповідно, договорів застави цінних
паперів №02/2-08-121, №02/2-08-122, №02/2-08-123,
№02/2-08-124, №02/2-08-125, згідно з якими було
забезпечено виконання зазначеного
кредитного договору.

Колегія суддів зазначає, що у
прохальній частині позовної заяви та в
апеляційній скарзі датою спірного
договору позивачем зазначено 20.12.13,
разом з тим, в мотивувальній частині
позовної заяви, у наданих суду першої
інстанції письмових поясненнях (т.2,
а.с.1) позивач вказує, що спірний договір
укладено 30.12.13. Крім того, як вбачається
з доданої до позовної заяви копії
договору про відступлення права вимоги
за договором №02/1-25К-41 невідновлюваної
кредитної лінії в іноземній валюті від
06.06.12 (т.1, а.с.12) - датою його укладення
30.12.13. Тому, на думку суду апеляційної
інстанції, місцевим господарським
судом в оскаржуваному рішенні
обґрунтовано зазначено дату спірного
договору - 30.12.13.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 10.09.14 (суддя
Макаренко О.В.) в частині позовних вимог
про зобов'язання відповідача
повернути позивачу оригінал договору
№02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної
лінії в іноземній валюті від 06.06.12,
укладеного між ПАТ Банком "Меркурій" та
ПП"Ера", провадження у справі припинено.
В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач із рішенням не погодився, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Відповідачем надано відзив на
апеляційну скаргу, в якому ТОВ
"Компанія з управління активами
"Фінекс-Капітал", посилаючись на
безпідставність доводів апелянта,
просить залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 13.11.14 за
клопотанням позивача було відкладено
розгляд справи на 02.12.14; запропоновано
сторонам надати письмові пояснення та
докази в обґрунтування своєї позиції у
справі.

27.11.14 відповідачем надано додаткові
пояснення, в яких зокрема зазначено, що,
на думку відповідача, позивачем не
обґрунтовано невідповідність вартості
права вимоги за спірним договором
рівню звичайних цін. До пояснень додано
бухгалтерську довідку щодо стану
погашення кредиту, згідно з якою станом
на 26.11.14 оплат щодо погашення кредиту за
договором №02/1-25К-41 від 06.06.12 від ПП
«ЕРА» на банківські рахунки ТОВ
"Компанія з управління активами
"Фінекс-Капітал" не надходило.

Позивачем не було надано суду
письмових пояснень та доказів на
підтвердження вимог апеляційної
скарги.

У судовому засіданні 02.12.14 представник
позивача посилався на наявність інших
аналогічних договорів про
відступлення права вимоги, ціна яких є
вищою порівняно з договором, укладеним
між сторонами в даній справі. Водночас
будь-яких доказів існування зазначених
договорів представник позивача не
надав, посилаючись на банківську
таємницю. Письмового клопотання із
обґрунтуванням підстав для
витребування даних доказів судом в
порядку ст.38 ГПК України позивачем
також подано не було ані суду першої,
ані апеляційної інстанції.

Колегією суддів у судовому засіданні
02.12.14 було оголошено перерву до 04.12.14 для
надання сторонами пояснень та доказів
з урахуванням питань, що були предметом
дослідження в ході апеляційного
провадження.

03.12.14 відповідачем надано додаткові
пояснення, в яких ТОВ "Компанія з
управління активами "Фінекс-Капітал"
наполягає на тому, що позивач жодним
чином не довів існування іншого, ніж
встановлений спірним договором, рівня
ані звичайних, ані ринкових цін на
аналогічне майно в аналогічний період.
Відповідач також вважає
необґрунтованими посилання позивача
на обов'язок збереження банківської
таємниці, оскільки ст.62 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»
допускає розкриття такої інформації
під час процедури ліквідації та
тимчасової адміністрації.

04.12.14 відповідачем надано клопотання
(вх.11702) про долучення до матеріалів
справи звіту про незалежну оцінку
права вимоги за договором №02/1-25К-41 від
06.06.12. Судом задоволено зазначене
клопотання та долучено до матеріалів
справи вищевказаний звіт, згідно з яким
ринкова вартість права вимоги за даним
договором складає 3516920,00 грн.

Представником позивача письмових
пояснень та доказів суду надано не
було.

Присутні в судовому засіданні
представники сторін підтримали
правову позицію викладену ними
відповідно в апеляційній скарзі та у
запереченнях на неї.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши в судовому засіданні
представників сторін, проаналізувавши
доводи апеляційної скарги та
заперечень на неї, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК
України на підставі наявних у справі
доказів, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

30.12.13 між позивачем (первісний кредитор)
та відповідачем (новий кредитор) було
укладено договір відступлення права
вимоги за договором №02/1-25К-41
невідновлюваної кредитної лінії в
іноземній валюті від 06.06.12.

20.02.14 між сторонами були укладені
договори відступлення права вимоги за
договорами застави цінних паперів
№02/2-08-121, №02/2-08-122, №02/2-08-123, №02/2-08-124,
№02/2-08-125, згідно з якими було
забезпечено виконання зазначеного
кредитного договору.

Згідно з п.1.1. договору відступлення
прав вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-41 первісний кредитор відступає
на користь нового кредитора часткове
право вимоги погашення заборгованості
ПП "ЕРА" перед первісним кредитором за
договором №02/1-25К-41 з урахуванням усіх
додаткових угод до нього. Сума
часткових вимог за кредитним договором
№02/1-25К-41, що були відступлені
відповідачеві, на день укладення
договору про відступлення права
вимоги, складає 1100000,00 доларів США, що
за розрахунками позивача становило
8792300,00 грн.

Відповідно до п. 2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41 за відступлення в
частковому обсязі прав вимоги, новий
кредитор (відповідач) сплачує
первісному кредитору грошову суму
(ціна договору) в розмірі 4000000,00 грн., ПДВ
не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір відступлення права
вимоги за кредитним договором №02/1-25К-41
було укладено між позивачем та
відповідачем у письмовій формі,
підписано уповноваженими особами та
скріплено печатками сторін, як цього
вимагають приписи ст. ст. 207, 208 ЦК
України.

На виконання умов договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41 позивач передав
відповідачеві нотаріально засвідчену
копію кредитного договору №02/1-25К-41
разом із додатковими угодами до нього,
а також оригінали договорів застави
цінних паперів №02/2-08-121, №02/2-08-122,
№02/2-08-123, №02/2-08-124, №02/2-08-125, які були
укладені в забезпечення виконання
зазначеного кредитного договору, що
підтверджується копією акту
приймання-передачі документів від
20.12.13.

Судом першої інстанції також
встановлено та сторонами в ході
апеляційного провадження не
заперечується, що відповідач у повному
обсязі виконав зобов'язання з
перерахування позивачеві грошових
коштів у розмірі 4000000,00 грн. за
відступлення в частковому обсязі прав
вимоги, встановлене п.2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41, що підтверджується
копією банківської виписки від 30.12.13.

Отже, при укладенні договору
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-41 позивачем і відповідачем було
досягнуто згоди по всіх його істотних
умовах (у відповідності до приписів ст.
638 ЦК України), сторони не заперечували
проти виконання даного договору та
вчиняли дії на його виконання.

Матеріалами справи також
підтверджується, що постановою
Правління Національного Банку України
№340 від 10.06.14 вирішено відкликати
банківську ліцензію та ліквідувати АТ
БАНК «МЕРКУРІЙ»; відповідно до рішення
виконавчої дирекції Фонду
гарантування фізичних осіб від 12.06.14 №47
розпочато ліквідацію АТ БАНК
«МЕРКУРІЙ» та призначено Куліша В.М.
уповноваженою особою Фонду на
ліквідацію даного банку.

У зв'язку з даними обставинами, в
апеляційній скарзі позивач стверджує,
що умови договору відступлення права
вимоги за кредитним договором №02/1-25К-41
суперечать ст. 38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб". Стосовно даних посилань, які
апелянт вважає підставою для визнання
спірного договору недійсним в порядку
ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України - колегія
суддів зазначає наступне.

Як вбачається з обставин даної справи,
відповідно до п.1 ч.2 ст. 38 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" у редакції, що була
чинною на момент укладення спірного
правочину (договору про відступлення
права вимоги від 30.12.13) уповноважена
особа Фонду зобов'язана забезпечити
перевірку договорів (інших правочинів),
укладених банком протягом одного року
до дня запровадження тимчасової
адміністрації банку, на предмет
виявлення договорів (правочинів),
виконання яких спричинило або може
спричинити погіршення фінансового
стану банку. До вказаних правочинів
даною законодавчою нормою віднесено
зокрема договори, за якими було або має
бути здійснено відчуження (або
передача в користування) майна банку на
умовах, значно гірших за звичайні
ринкові умови здійснення відповідних
операцій.

У зв'язку з набранням чинності Законом
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
запобігання негативного впливу на
стабільність банківської системи" від
04.07.14 №15-86-VII, ст.38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" у вищевказаній редакції року
втратила чинність. Натомість новою
редакцією даної статті закону (що
набрала чинності з 11.07.14) встановлено,
що протягом дії тимчасової
адміністрації уповноважена особа
Фонду зобов'язана забезпечити
перевірку правочинів (у тому числі
договорів), вчинених (укладених) банком
протягом одного року до дня
запровадження тимчасової
адміністрації банку, на предмет
виявлення правочинів (у тому числі
договорів), що є нікчемними з підстав,
визначених частиною третьою цієї
статті.

До переліку нікчемних правочинів
згідно з ч.3 ст. 38 даного закону у новій
редакції віднесено зокрема договори,
за якими банк здійснив відчуження чи
передав у користування або придбав
(отримав у користування) майно, оплатив
результати робіт та/або послуги за
цінами, нижчими або вищими від
звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і
більше відрізняється від вартості
товарів, послуг, іншого майна,
отриманого банком), або зобов'язаний
здійснити такі дії в майбутньому
відповідно до умов договору.

Колегія суддів відзначає
суперечливість правової позиції
позивача щодо застосування
вищевказаної законодавчої норми до
спірних правовідносин.

Так, у позовній заяві від 16.07.14 (т.1, а.с.4)
ПАТ БАНК "МЕРКУРІЙ" посилається на ст.38
Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" в
редакції до 11.07.14 (хоча на момент
подання позовної заяви вже була чинною
нова редакція), але в подальшому, в
доповненнях до позовної заяви від 19.08.14
(т.1, а.с.60), у письмових поясненнях від
05.09.14 (т.2, а.с.1) позивач зазначає, що
спірний правочин є нікчемним -
посилаючись при цьому на нову редакцію
даної норми.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача також наполягав
на тому, що при вирішення питання
стосовно визнання спірного правочину
недійсним має бути застосовано нову
редакцію Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб".

У зв'язку з цим колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 5 ЦК
України акт цивільного законодавства
не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або
скасовує цивільну відповідальність
особи.

Таким чином, до спірних правовідносин,
зокрема, визначення відповідності
угоди закону, слід застосовувати
положення Закону, які діяли на час
укладання спірної угоди, яка за своїм
правовим характером є реальною та була
виконана шляхом передання новому
кредитору документів, що підтверджують
право вимоги. Отже, на думку колегії
суддів, оцінці при вирішенні спору
підлягає відповідність умов договору
звичайним ринковим умовам.

Така позиція колегії суддів також
ґрунтується на тому, що станом на час
укладення спірних договорів сторони
мали дотримуватися вимог законодавчих
актів, що діяли саме на час їх
укладення, оскільки учасники
правовідносин не можуть знати про
подальші можливі зміни до чинного
законодавства.

У пункті 2.14 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.13
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", звичайними є ціни, які за
подібних обставин зазвичай
сплачувалися за аналогічне майно у
відповідний момент часу у відповідному
регіоні.

Згідно з п.п. 14.1.71 Податкового кодексу
України, звичайна ціна - ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору, якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Якщо не доведено зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню ринкових цін.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується представниками сторін в
ході апеляційного провадження,
об'єктом відчуження за спірним
договором відступлення права вимоги є
безпосередньо право вимоги.

З доказів, які містяться в матеріалах
справи, неможливо зробити висновок
щодо рівня звичайних цін на подібне
майно у відповідний момент часу в
даному регіоні, а відтак - неможливо
встановити факт відповідності чи
невідповідності звичайним цінам
вартості права вимоги, визначеної
сторонами у договорі відступлення
права вимоги.

У письмових поясненнях, наданих суду
першої інстанції (т.2, а.с.1) позивач
зазначає, що протягом періоду, що
перевірявся уповноваженою особою
Фонду, банком було укладено декілька
договорів відступлення права вимоги за
кредитними договорами з іншими
юридичними особами (зокрема, від 07.02.14,
від 18.02.14 та від 16.12.13), відповідно до
яких плата за відступлення вимоги
складає від 98% до 100 % від суми вимоги,
тоді як за спірним договором від 30.12.13 -
лише 45,50% , тобто плата за відступлення
права вимоги більше ніж на 20%
відрізняється від плати за іншими
аналогічними договорами, що укладалися
в цей період.

Обставини, наведені в зазначених
письмових поясненнях, а також в усних
твердженнях представника позивача в
суді апеляційної інстанції щодо
існування численних договорів, за
якими як ПАТ БАНК "МЕРКУРІЙ", так і інші
банки відступали право вимоги на більш
вигідних для себе умовах, ніж визначені
спірним правочином - апелянт вважає
належними доказами нікчемності
договору від 30.12.13 про відступлення
права вимоги за договором №02/1-25К-41
відповідно до ст.38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" та підставою для визнання його
недійсним в порядку ч.2 ст.215 ЦК України,
згідно з якою недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин).

Стосовно вказаних тверджень колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Згідно з ч.2 ст.36 цього
Кодексу, письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином
засвідченій копії. Якщо для вирішення
спору має значення лише частина
документа, подається засвідчений витяг
з нього.

Отже, факт укладення договору може бути
підтверджено шляхом подання до суду
оригіналу, належним чином засвідченої
копії договору або засвідченого витягу
з нього. Як уже зазначалося, позивачем
всупереч вищенаведеним вимогам ГПК
України таких доказів надано не було, а
лише стисло викладено у поясненнях
зміст правочинів, фактичні обставини
щодо укладення яких та визначеної ними
ціни (від 98% до 100 % від суми вимоги) не
підтверджено належними засобами
доказування.

Тому вищевказані твердження позивача
колегія суддів не вважає переконливими
доказами нікчемності спірного
договору.

Суд апеляційної інстанції також
враховує, що ПАТ БАНК "МЕРКУРІЙ" не
заявлялося клопотань щодо
витребування судом відповідних
доказів (у разі наявності обставин, що
перешкоджають їх наданню) в порядку
ст.38 ГПК України. Тому колегія суддів
вважає необґрунтованими посилання
представника позивача в ході
апеляційного провадження на
неможливість надання вказаних доказів
з міркувань дотримання банківської
таємниці.

Натомість, як вбачається з наявних у
матеріалах справи копій інших
договорів відступлення права вимоги
(зокрема з договору від 20.12.13,
укладеного між позивачем та
відповідачем за кредитним договором
№02/1-25К-41, а також договору від 11.01.14,
укладеного між позивачем та ППТФ "Юсі"
за кредитним договором №02/1-25К-84) - за
умовами цих договорів, права вимоги
відчужувалися позивачем за вартістю,
яка складала від 41% до 52 % від розміру
відступленої вимоги.

Тому колегія суддів вважає
обґрунтованими посилання місцевого
господарського суду в оскаржуваному
рішенні на вищевказані договори як
доказ відповідності умов спірного
правочину звичайним ринковим умовам, а
посилання апелянта на те, що
Уповноважена особа фонду гарантування
вкладів фізичних осіб на ліквідацію
ПАТ БАНК «МЕРКУРІЙ», Куліш В.В.,
звернулася до господарського суду з
позовною заявою про визнання недійсним
договору відступлення права вимоги,
укладеного між позивачем та ППТФ "Юсі"
за кредитним договором №02/1-25К-84 - на
думку колегії суддів не відповідають
встановленій ст.204 ЦК України
презумпції правомірності правочину, а
також матеріалам справи (які не містять
доказів визнання вищевказаного
договору з ППТФ "Юсі" недійсним у
судовому порядку).

За таких обставин, на думку колегії
суддів, позивачем в суді першої та
апеляційної інстанції не доведено, що
відчуження (або передача в
користування) майна банку за спірним
договором було здійснено на умовах,
значно гірших за звичайні ринкові
умови здійснення відповідних операцій.

Колегія суддів додатково враховує, що
згідно з наданим відповідачем звітом
про незалежну оцінку права вимоги за
договором №02/1-25К-41 від 06.06.12, ринкова
вартість права вимоги за даним
договором складає 3516920,00 грн. Отже сума,
отримана ПАТ БАНК "МЕРКУРІЙ" за спірним
договором (4000000,00 грн.) є навіть вищою за
ринкову вартість права вимоги, що є
предметом договору від 30.12.13.

За таких обставин колегія суддів
зазначає про недоведеність твердження
позивача про невідповідність умов
відступлення права вимоги за спірним
договором звичайним ринковим умовам
здійснення відповідних операцій.

Так само (із зазначених вище підстав)
суд апеляційної інстанції визнає
недоведеним і посилання ПАТ БАНК
"МЕРКУРІЙ" на те, що плата за
відступлення права вимоги більше ніж
на 20% відрізняється від плати за іншими
аналогічними договорами, що укладалися
в цей період. Тому колегія суддів
зазначає, що спірний правочин не
підпадає також під критерії
нікчемності, встановлені статтею 38
Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" в
новій редакції, на застосуванні якої
наполягає позивач.

У зв'язку з цим, надаючи правову оцінку
спірному договору, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
фактичних та правових підстав, з якими
законодавець пов'язує правові наслідки
у вигляді нікчемності правочину та
визнання його недійсним.

Колегія суддів зазначає, що місцевим
господарським судом - з аналогічних
підстав - також обґрунтовано визнано
недоведеними і позовні вимоги щодо
визнання недійсними решти оспорюваних
правочинів у даній справі, оскільки ці
правочини є похідними від основного
договору відступлення права вимоги від
30.12.13.

В ході розгляду даної справи судами
першої та апеляційної інстанцій
позивач посилався також на те, що ПАТ
БАНК "МЕРКУРІЙ" внаслідок укладення
спірного договору зазнав збитків у
розмірі 4792300,00 грн. Суму збитків
розраховано ним як різницю між
розміром заборгованості ПП "ЕРА" перед
ПАТ БАНК "МЕРКУРІЙ" (8792300,00 грн.) та сумою,
за яку позивачем було відступлено
відповідачеві право вимоги щодо
вказаної заборгованості (4000000,00 грн.)
відповідно до спірного договору.

Стосовно вимоги про стягнення
заявленої позивачем суми збитків
колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Необхідними умовами для відшкодування
збитків є доведення факту спричинення
збитків саме тією особою, до якої
висунуто вимогу про їх відшкодування.
Крім того, заявлені до стягнення збитки
мають бути завданими внаслідок
порушення відповідачем цивільного
права позивача у справі, а розмір
збитків має перебувати у необхідному і
безпосередньому причинному зв'язку із
вчиненням відповідачем
правопорушення.

Стаття 224 ГК України передбачає
відшкодування збитків стороною, що
припустилася неналежного виконання
зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-41 було
укладено з дотриманням вимог чинного
законодавства України щодо укладення
правочинів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст.ст.6, 627 ЦК України).

Наявні у справі докази не спростовують
того факту, що при укладенні цього
договору сторони визначили його зміст
на основі вільного волевиявлення та
погодили на свій розсуд всі його умови,
та те, що сторони мали на меті настання
певних для них наслідків.

Крім того, як було зазначено вище,
сторони договору виконали всі його
умови належним чином. Відповідач
повністю виконав зобов'язання з
перерахування позивачеві грошових
коштів у розмірі 4000000,00 грн. за
відступлення в частковому обсязі прав
вимоги, встановлене п.2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41, що підтверджується
копією банківської виписки від 30.12.13.

За змістом статей 22, 623 Цивільного
кодексу України, статей 224, 225
Господарського кодексу України для
застосування такої відповідальності,
як стягнення збитків у вигляді витрат,
які особа зробила для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки), необхідними є наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника,
завданими збитками та вини.

Відсутність хоча б одного із
зазначених елементів, утворюючих склад
цивільного правопорушення, звільняє
боржника від відповідальності,
оскільки його поведінка не може бути
кваліфікована, як правопорушення.

Позивачем не доведено, що оспорюваний
договір укладений на умовах значно
гірших за звичайні ринкові умови
здійснення відповідних операцій,
оскільки враховуючи добровільність
встановлення ціни в договорі
відступлення права вимоги, позивач був
ознайомлений та згодний з умовами
договору відступлення права вимоги та
вправі відмовитися від укладення
оспорюваного договору або мав
запропонувати інші його умови, в тому
числі щодо вартості права вимоги,
натомість позивач погодився із
викладеними умовами спірного договору,
виконав передбачені ним господарські
зобов'язання.

З огляду на викладене, на думку колегії
суддів, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
у діях відповідача, пов'язаних з
укладенням та виконанням договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41 на умовах,
визначених безпосередньо сторонами,
відсутні ознаки протиправної
поведінки по відношенню до позивача.
Крім того, відсутній причинний зв'язок
між діями відповідача та понесенням
позивачем збитків.

Тому твердження відповідача стосовно
того, що ТОВ "Компанія з управління
активами "Фінекс-Капітал" не є особою,
діями або бездіяльністю якої позивачу
було спричинено збитки - є
обґрунтованими, оскільки узгоджується
з матеріалами справи та приписами
чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів вважає
безпідставними доводи позивача про те,
що заявлена до стягнення сума у розмірі
4792300,00 грн. за своєю правовою природою є
збитками - оскільки ПАТ БАНК "МЕРКУРІЙ"
не доведено, що він міг би реально
отримати доходи, якби не уклав з
відповідачем договір відступлення
права вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-41.

Як встановлено місцевим господарським
судом та не заперечується сторонами в
апеляційному провадженні, позивач є
банківською установою. Поняття доходу
банківської установи наведено у п.п.
135.4.2. Податкового Кодексу України,
відповідно до якої, безпосередньо суми
кредитів, виданих банками за
кредитними договорами, до доходу не
відносяться, вони є лише грошовими
коштами, які надані боржникам на
поворотній основі.

Отже позивачем, всупереч вимогам ст. 33
ГПК України не доведено факту
понесення ним збитків внаслідок дій
відповідача.

За таких обставин, на думку колегії
суддів, місцевим господарським судом
обґрунтовано відмовлено у стягненні з
відповідача на користь позивача 4792300,00
грн. збитків.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі, відповідно до вимог ч.2
ст.101 ГПК України, також зазначає, що в
частині позовних вимог про
зобов'язання відповідача повернути
позивачу оригінал договору №02/1-25К-41
невідновлювальної кредитної лінії в
іноземній валюті від 06.06.12, укладеного
між ПАТ БАНК "Меркурій" та ПП"Ера" -
місцевим господарським судом
обґрунтовано прийнято відмову
позивача від позовних вимог в цій
частині та застосовано приписи п.4 ч.1
ст.80 ГПК України щодо припинення
провадження у справі. Колегія суддів
також враховує, що в цій частині
рішення суду від 10.09.14 позивачем не
оскаржувалося.

Отже, здійснивши апеляційний перегляд
оскаржуваного рішення, колегія суддів
вважає, що викладені в апеляційній
скарзі твердження зроблені при
довільному трактуванні обставин
справи та норм чинного законодавства,
аргументи заявника скарги ґрунтуються
на припущеннях, на їх підтвердження не
надано відповідно до статей 33, 36
Господарського процесуального кодексу
України доказів з посиланням на
конкретні норми матеріального та
процесуального права, які б
спростовували висновки місцевого
господарського суду і могли б бути
підставою для скасування оскарженого
судового рішення.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення слід залишити без змін.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 10.09.14 у справі
№922/3017/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 09.12.14

Головуючий суддя
Фоміна В. О.

Суддя
Крестьянінов О.О.

Суддя
Шевель О. В.