КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р. Справа№ 910/9142/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання:
Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
,,Завод будівельних конструкцій"

на рішення господарського суду міста
Києва від 30.07.2014р.

у справі № 910/9142/14 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства ,,Банк ,,Київська Русь"

до Публічного акціонерного товариства
,,Завод будівельних конструкцій"

про стягнення 1 516 663,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ,,Банк
,,Київська Русь" (далі - позивач)
звернулось в господарський суд міста
Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства ,,Завод
будівельних конструкцій" (далі -
відповідач) про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 905-20/6-1 від 24.01.2006р. за період з 13.04.2012р.
по 14.04.2014р. в розмірі 1 516 663,53 грн., з
яких: 1 110 708,25 грн. - заборгованість по
відсоткам за користування кредитом; 71
250,00 грн. - інфляційні втрати; 142 750,14 грн. -
3 % річних за несвоєчасне повернення
кредиту; 10 861,39 грн. - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань зі сплати
процентів; 181 093,75 грн. - пеня за
порушення строків розрахунків
(повернення кредиту).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 30.07.2014р. у справі № 910/9142/14
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 1 110 708,25
грн. заборгованості зі сплати
відсотків за користування кредитними
коштами, 71 250,00 грн. інфляційних втрат у
зв'язку з несвоєчасним виконанням
зобов'язань з повернення кредиту, 142 750,14
грн. 3 % річних за несвоєчасне виконання
зобов'язань з повернення кредиту та 26
494,17 грн. судового збору. В іншій частині
позову відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції послався на умови кредитного
договору та додаткових угод до нього,
положення ГК та ЦК України та дійшов
висновку про доведеність позовних
вимог та наявність підстав для їх
часткового задоволення. При цьому,
відмовляючи в задоволенні в частині
позовних вимог про стягнення пені,
судом застосовано строк позовної
давності, про застосування якого
заявлено відповідачем.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить рішення господарського
суду міста Києва від 30.07.2014р. у справі №
910/9142/14 скасувати, прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги скаржник
зазначає, що він не погоджується з
прийнятим рішенням, оскільки його
прийнято з порушенням норм
матеріального права. Зокрема, скаржник
зазначає, що суд першої інстанції,
незважаючи на наявність заяви
відповідача про застосування строків
позовної давності щодо всіх заявлених
вимог, застосував строк позовної
давності лише до вимог про стягнення
пені, чим порушив норми ст.ст. 257, 267 ЦК
України. Крім того, скаржник зазначає,
що сторонами в кредитному договорі
було погоджено, що за користування
кредитними коштами позичальник
сплачує банку проценти в розмірі 23%
річних за період з 01.01.2009р. по 24.05.2010р. Ні
даний розмір відсотків за користування
кредитом, ні жоден інший розмір
відсотків не був погоджений сторонами
до сплати за період з 24.05.2010р., а тому і
права у банку нараховувати відсотки за
даний період у розмірі 23% річних
відсутні.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014р.
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства ,,Завод
будівельних конструкцій" на рішення
господарського суду міста Києва від
30.07.2014р. у справі № 910/9142/14 прийнято до
провадження колегією суддів у складі:
головуючий суддя Агрикова О.В.
(доповідач), судді Чорногуз М.Г.,
Рудченко С.Г.

Розпорядженням керівника апарату
Київського апеляційного
господарського суду № 02-15/362 від 27.10.2014р.
призначено повторний автоматичний
розподіл справи № 910/9142/14 у зв'язку з
перебуванням головуючого судді (судді -
доповідача) Агрикової О.В. на навчанні,
відповідно до п.п.3.1.11, 3.1.13 п. 3.1
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду.

За результатами повторного
автоматичного розподілу, для розгляду
справи сформовано колегію у складі
головуючого (судді-доповідача) -
Сухового В.Г., судді Жук Г.А., Мальченко
А.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.10.2014р.
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства ,,Завод
будівельних конструкцій" на рішення
господарського суду міста Києва від
30.07.2014р. у справі № 910/9142/14 прийнято до
провадження колегією суддів у складі:
головуючий суддя Суховий В.Г.
(доповідач), судді Жук Г.А., Мальченко
А.О. та призначено розгляд скарги на
29.10.2014р.

В судових засіданнях 29.10.2014р. та 11.11.2014р.
оголошувались перерви.

У судовому засіданні 01.12.2014р.
представник відповідача підтримала
доводи апеляційної скарги в частині
невірного нарахування процентів за
користування кредитними коштами,
зазначивши, що відсотки після
закінчення дії кредитного договору
мають нараховуватись відповідно до
положень ст. 1048 ЦК України на рівні
облікової ставки НБУ, в частині
апеляційної скарги щодо пропуску
позовної давності зазначила, що
перебіг строку позовної давності
перервався зверненням позивача до суду
з позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Представник позивача в судових
засіданнях заперечувала проти доводів
апеляційної скарги, просила залишити
оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні у справі
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
24.01.2006р. між Акціонерним банком
,,Київська Русь", правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
,,Банк ,,Київська Русь" (далі - банк,
позивач) та Закритим акціонерним
товариством ,,Завод будівельних
конструкцій", правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство ,,Завод
будівельних конструкцій" (далі -
позичальник, відповідач) укладено
кредитний договір № 905-20/6-1 (далі -
кредитний договір, а.с. 56 - 60).

В подальшому між сторонами були
підписані договори про внесення змін
до кредитного договору, а саме: від
07.06.2007р., від 22.11.2007р., від 31.01.2008р., від
01.07.2008р., від 21.11.2008р.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного
договору в редакції договору про
внесення змін до кредитного договору
від 21.11.2008р. банк відкриває
позичальнику відкличну кредитну лінію
в розмірі 3 780 000 грн. строком з 24.01.2006р. по
24.05.2010р. зі сплатою 18 % річних.

За умовами договорів про внесення змін
від 01.07.2008р. та 21.11.2008р. відсоткову
ставку встановлено з 01.07.2008р. - 20,0 %
річних, з 01.12.2008р. - 21 % річних, з 01.01.2009 - 23 %
річних.

Згідно з пунктом 3.2 кредитного договору
нарахування банком відсотків за
користування кредитом починається з
дати перерахування кредитних коштів з
позичкового рахунку по день повного
його погашення на суму фактичного
залишку заборгованості за кредитом. В
розрахунку суми відсотків приймається
360 днів в році.

Відсотки за користування кредитом
нараховуються банком щомісячно за
період включно з 26-го числа
попереднього місяця по 25-е число
поточного місяця та сплачуються
позичальником щомісячно, до останнього
робочого числа поточного місяця та
одночасно з повним погашенням кредиту
(п. 3.3 договору).

Положеннями пункту 3.4 кредитного
договору визначено, що у випадку
прострочення погашення кредиту,
відсотки на суму кредиту нараховуються
і за період прострочення до моменту
погашення кредиту.

За змістом п.п. 5.2.2 кредитного договору
в редакції договору про внесення змін
до кредитного договору від 22.11.2007р.
позичальник зобов'язаний використати
кредитні кошти на цілі, передбачені
даним договором і повернути одержані
кошти в строк не пізніше ніж 24.05.2010р.
згідно з графіком зменшення кредитної
лінії.

Згідно з п.п. 5.2.3 кредитного договору
позичальник зобов'язаний сплачувати
банку належні відсотки за користування
кредитом згідно з пунктами 3.2, 3.3 та 3.4
даного договору.

На виконання умов кредитного договору
№ 905-20/6-1 від 24.01.2006р. банк надав
відповідачу кредит в сумі 4 340 000 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями меморіальних ордерів, а
саме: № 71 від 25.01.2006р., № 5030 від 12.06.2007р.,
№ 6578 від 12.07.2007р., № 4366 від 23.11.2007р., № 8969
від 28.11.2007р., № 9034 від 31.01.2008р.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за договором між сторонами
27.01.2006р. укладено іпотечний договір,
зареєстрований в реєстрі за № 193, за
яким відповідач, як іпотекодавець
передав позивачу, як іпотекодержателю
в іпотеку нерухоме майно, а саме:
майновий комплекс, який знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Якутська, 10.

У зв'язку з невиконанням основного
зобов'язання за кредитним договором
позивач звернувся до суду за захистом
свого порушеного права та звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2013р. у
справі № 5011-27/5037-2012 за позовом
Публічного акціонерного товариства
,,Банк ,,Київська Русь" до Закритого
акціонерного товариства ,,Завод
будівельних конструкцій", третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Товариство з обмеженою
відповідальністю ,,Арістей Компані" про
звернення стягнення на предмет іпотеки
за іпотечним договором від 27.01.2006р.
встановлено факт наявності у Закритого
акціонерного товариства ,,Завод
будівельних конструкцій"
заборгованості з повернення кредиту за
кредитним договором № 905-20/6-1 від
24.01.2006р. у розмірі 2 375 000 грн.

Зазначеною постановою звернуто
стягнення на предмет іпотеки згідно
іпотечного договору від 27.01.2006р., який
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Накемпієм Г.К. та зареєстрований
у реєстрі за № 193, а саме на нерухоме
майно: майновий комплекс загальною
площею 10 394,30 кв.м., який знаходиться за
адресою : м. Київ, вул. Якутська, буд. 10,
який належить Публічному акціонерному
товариству „Завод будівельних
конструкцій" для задоволення вимог
Публічного акціонерного товариства
„Банк „Київська Русь" в сумі 8 606 344,83
грн., з яких, зокрема:

- 2 375 000,00 грн. - основна заборгованість
за кредитним договором № 905-20/6-1 від
24.01.2006р.;

- 999 727,79 грн. - відсотки за період з
01.06.2009р. по 31.12.2011р.;

- 277 950,00 грн. - інфляційні нарахування за
період з 01.06.2010р. по 31.03.2012р.;

- 145 077,27 грн. - 3% річних за несвоєчасне
погашення кредиту за період з 25.05.2010р.
по 12.04.2012р.;

- 37 416,78 грн. - пеня за несвоєчасну сплату
процентів за період з 13.04.2011р. по 12.04.2012р.
за рахунок коштів отриманих від
реалізації предмета іпотеки на
прилюдних торгах за початковою ціною,
що визначена незалежним суб'єктом
оціночної діяльності на момент
продажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначає про те, що постанова набрала
законної сили, є чинною на даний час,
проте не виконана, заборгованість за
договором відповідачем не погашена.
Оскільки рішення суду, з огляду на
приписи ст.ст. 598-609 ЦК України, про
стягнення боргу не є підставою для
припинення грошового зобов'язання, а
відповідач в порушення умов договору
не виконав взяті на себе зобов'язання з
повернення кредиту та своєчасної
сплати відсотків за користування
кредитом, у нього виникла
заборгованість по сплаті відсотків у
розмірі 1 110 708,25 грн. за період
прострочення з 13.04.2012р. по 14.04.2014р., та,
відповідно, до приписів ст. 625 ЦК
України нараховано 71 250,00 грн.
інфляційних втрат; 142 750,14 грн. - 3%
річних за несвоєчасне погашення
кредиту; пеню в розмірі 10 861,39 грн. за
несвоєчасну сплату процентів, в сумі
181 093,75 грн. - за порушення строків
розрахунків керуючись приписами ст.
343 ГК України.

Суд першої інстанції повністю
задовольнив позовні вимоги в частині
стягнення 1 110 708,25 грн. заборгованості
зі сплати відсотків за користування
кредитними коштами, 71 250,00 грн.
інфляційних втрат у зв'язку з
несвоєчасним виконанням зобов'язань з
повернення кредиту, 142 750,14 грн. 3 % річних
за несвоєчасне виконання зобов'язань з
повернення кредиту, та відмовив в
задоволенні вимог про стягнення пені у
зв'язку із спливом позовної давності.

Колегія суддів, з огляду на встановлені
у даній справі обставини та наявні у
справі докази вважає вірним висновок
суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною 1 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За приписами ст. 1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, неналежне
виконання відповідачем умов
кредитного договору № 905-20/6-1 від
24.01.2006р. підтверджується, зокрема,
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2013р. у
справі № 5011-27/5037-2012, якою
встановлено факт наявності
заборгованості відповідача з
повернення кредиту за кредитним
договором № 905-20/6-1 від 24.01.2006р. у розмірі
2 375 000 грн., відсотків за період з 01.06.2009р.
по 31.12.2011р. в розмірі 999 727,79 грн.,
інфляційних втрат, 3% річних за
несвоєчасне погашення кредиту та пені
за несвоєчасну сплату процентів, що не
підлягає доказуванню у даній справі з
огляду на положення ст. 35 ГПК України.

На дату звернення позивача до суду -
14.05.2014р. (відповідно до відмітки відділу
діловодства господарського суду м.
Києва на позові) рішення суду від
14.10.2014р. виконано не було. Докази його
виконання, а саме платіжне доручення №
831 від 21.08.2014р. було надано суду
апеляційної інстанції, тобто, судове
рішення у справі № 5011-27/5037-2012 виконано
вже після прийняття рішення у даній
справі.

За змістом п. 3.4 кредитного договору у
випадку прострочення погашення
кредиту, відсотки на суму кредиту
нараховуються і за період прострочення
до моменту погашення кредиту.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позичальник в
порушення умов договору та норм
чинного законодавства належним чином
не виконував взяті на себе зобов'язання
з повернення кредиту та своєчасної
сплати відсотків за користування
кредитом, у зв'язку з чим в останнього
виникла заборгованість по сплаті
відсотків у розмірі 1 110 708,25 грн. за
період прострочення з 13.04.2012р. по
14.04.2014р.

З огляду на встановлення факту
невиконання відповідачем обов'язку з
повернення кредиту та сплати відсотків
за користування кредитними коштами,
вимоги позивача в частині стягнення з
відповідача заборгованості зі сплати
відсотків за користування кредитними
коштами у розмірі 1 110 708,25 грн. за
період з 13.04.2012р. по 14.04.2014р. є
обґрунтованими.

Згідно пунктом 8.1 кредитного договору
за несвоєчасну сплату кредитних коштів
та відсотків за користування кредитною
лінією, позичальник сплачує пеню, яка
обчислюється від суми прострочення
платежу у розмірі подвійної ставки
Національного банку України, що діє у
період, за який сплачується пеня за
кожний день прострочення.

Дії відповідача є порушенням умов
договору, що є підставою для
застосування відповідальності
(нарахування пені) відповідно до пункту
8.1 договору та захисту майнових прав та
інтересів позивача відповідно до норм
статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищенаведене та доведення
факту несвоєчасності виконання
грошового зобов'язання за договором,
позивачем були правомірно нараховано
пеню за несвоєчасне виконання
зобов'язань з повернення кредиту в
розмірі 181 093,75 грн. за період
прострочення з 13.04.2012р. по 12.10.2012р., пеню
за несвоєчасне виконання зобов'язань
зі сплати відсотків за користування
кредитними коштами у розмірі 10 861,39 грн.
за період прострочення з 01.05.2012р. по
31.10.2012р., 3 % річних за несвоєчасне
виконання зобов'язань з повернення
кредиту у розмірі 142 750,14 грн.,
інфляційних втрат за несвоєчасне
виконання зобов'язань з повернення
кредиту у розмірі 71 250,00 грн.,
нарахованих за період прострочення з
13.04.2012р. по 14.04.2014р.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач заявив про застосування
наслідків спливу строків позовної
давності, мотивуючи вказану заяву тим,
що строком виконання зобов'язання за
кредитним договором є 24.05.2010р., а
позовна заява датована 24.04.2014р., тобто
позивач звернувся до суду з позовом за
межами трирічного строку
встановленого ст. 257 ЦК України та за
межами річного строку для звернення з
позовом про стягнення пені.

Суд першої інстанції задовольнив заяву
частково, відмовив в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
пені у зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу
України унормовано, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до приписів частин 3,4 ст. 267
ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 ,,Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
роз'яснено, що за змістом частини
першої статті 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Як зазначено вище, факт невиконання
відповідачем обов'язку з повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування кредитними коштами за
кредитним договором № 905-20/6-1 від
24.01.2006р. є доведеним, тобто права та
законні інтереси позивача є
порушеними.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Положеннями ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України
встановлено, що позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного або кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Позивач звернувся до суду за захистом
своїх порушених прав з позовом до
відповідача про звернення стягнення на
предмет іпотеки в межах строку,
передбаченого ст. 257 ЦК України, що
свідчить про переривання строку
позовної давності у даній справі.

Умовами кредитного договору (з
врахуванням договору про внесення змін
від 21.11.2008р.) встановлено обов'язок
відповідача повернути кредит з
нарахованими відсотками по 24.05.2010р., при
цьому відсотки нараховуються з 01.12.2008р.
в розмірі 21% річних, з 01.09.2009р. - 23% річних.

Пунктом 3.2 кредитного договору
сторонами погоджено, що нарахування
банком відсотків за користування
кредитом починається з дати
перерахування кредитних коштів з
позичкового рахунку по день повного
його погашення на суму фактичного
залишку заборгованості за кредитом. У
випадку прострочення погашення
кредиту, відсотки на суму кредиту
нараховуються і за період прострочення
до моменту погашення кредиту (п.3.4).

З огляду на встановлення права
позивача нараховувати проценти за
кредитним договором до моменту
фактичного повернення кредиту, позовна
давність щодо стягнення процентів
нарахованих за період з 13.04.2012р. по
14.04.2014р. не сплинула, тому, враховуючи
умови договору та звернення до
позивача до суду з позовом 14.05.2014р.,
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача заборгованості зі сплати
відсотків за користування кредитними
коштами, нарахованих за період з
13.04.2012р. по 14.04.2014р. у розмірі 1 110 708,25 грн.
є обґрунтованими та підлягають
задоволенню, про що вірно вказав суд
першої інстанції.

Крім того, позивачем заявлено позовні
вимоги про стягнення 71 250,00 грн.
інфляційних втрат та 142 750,14 грн. 3%
річних за несвоєчасне погашення
кредиту.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як роз'яснено в постанові Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року № 14 ,,Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" до вимог про
стягнення суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції та сум
процентів, передбачених статтею 625
Цивільного кодексу України
застосовується загальна позовна
давність (стаття 257 ЦК України).

Оскільки позовна давність щодо вимог
про стягнення 3% річних та інфляційних
втрат не сплинула та судом встановлено
неналежне виконання відповідачем умов
кредитного договору, тому нарахування
позивачем 3% річних за несвоєчасне
виконання зобов'язань з повернення
кредиту у розмірі 142 750,14 грн.,
нарахованих за період прострочення з
13.04.2012р. по 14.04.2014р., та інфляційних втрат
за несвоєчасне виконання зобов'язань з
повернення кредиту у розмірі 71 250,00 грн.,
нарахованих за період прострочення з
13.04.2012р. по 14.04.2014р. є правомірним,
розрахунки 3% річних, інфляційних втрат
є вірним, то позовні вимоги в цій
частині є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені
за несвоєчасне виконання зобов'язань з
повернення кредиту у розмірі 181 093,75 грн.
та пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань зі сплати відсотків за
користування кредитними коштами у
розмірі 10 861,39 грн. колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив в задоволенні
позову в цій частині, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору
за несвоєчасну сплату кредитних коштів
та відсотків за користування кредитною
лінією, позичальник сплачує пеню, яка
обчислюється від суми прострочення
платежу у розмірі подвійної ставки
Національного банку України, що діє у
період, за який сплачується пеня за
кожний день прострочення.

Порушення відповідачем умов
кредитного договору є підставою для
застосування відповідальності
(нарахування пені) відповідно до пункту
8.1 договору.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 258 ЦК
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки позивач заявив вимоги про
стягнення з відповідача пені за
несвоєчасне повернення кредиту у
розмірі 181 093,75 грн., нарахованої за
період прострочення з 13.04.2012р. по
12.10.2012р., та пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань зі сплати
відсотків за користування кредитними
коштами у розмірі 10 861,39 грн.,
нарахованої за період прострочення з
01.05.2012р. по 31.10.2012р., а звернувся з
позовом до суду 14.05.2014р., вимоги
позивача про стягнення нарахованих сум
пені не підлягають задоволенню у
зв'язку із спливом річного строку
позовної давності.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги відповідач зазначає про невірне
обрахування розміру процентів за
користування кредитними коштами,
оскільки сторонами в кредитному
договорі погоджено, що за користування
кредитними коштами позичальник
сплачує банку проценти в розмірі 23%
річних за період з 01.01.2009р. по 24.05.2010р. Ні
даний розмір відсотків за користування
кредитом, ні жоден інший розмір
відсотків не був погоджений сторонами
до сплати за період з 24.05.2010р., а тому і
права у банку нараховувати проценти за
даний період у розмірі 23% річних
відсутні. Таким чином, відповідач
зазначає, що проценти з 24.05.2010р. мають
нараховуватись виходячи з облікової
ставки НБУ, як то визначено ст. 1048 ЦК
України.

Колегія суддів відхиляє такі доводи
відповідача як необґрунтовані з огляду
на таке.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.ст. 598, 599 ЦК України
унормовано, що зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом. Зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного
договору в редакції договору про
внесення змін до кредитного договору
від 21.11.2008р. банк відкриває
позичальнику відкличну кредитну лінію
в розмірі 3 780 000 грн. строком з 24.01.2006р. по
24.05.2010р. зі сплатою 18 % річних.

За умовами договорів про внесення змін
від 01.07.2008р. та 21.11.2008р. відсоткову
ставку встановлено з 01.07.2008р. - 20,0 %
річних, з 01.12.2008р. - 21 % річних, з 01.01.2009р. -
23 % річних.

Положеннями пункту 3.4 кредитного
договору визначено, що у випадку
прострочення погашення кредиту,
відсотки на суму кредиту нараховуються
і за період прострочення до моменту
погашення кредиту.

Згідно з п.п. 5.2.3 кредитного договору
позичальник зобов'язаний сплачувати
банку належні відсотки за користування
кредитом згідно з пунктами 3.2, 3.3 та 3.4
даного договору.

З аналізу пунктів кредитного договору,
якими врегульовано порядок
нарахування відсоткової ставки за
користування кредитом, слід дійти
висновку, що сторонами погоджено
нарахування відсотків в розмірі 23%
річних з 01.01.2009р., та вказана відсоткова
ставка діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюють
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки НБУ.

Будь - яких інших змін розміру річної
відсоткової ставки, ніж 23% річних з
01.01.2009р., сторони не погоджували, а
відповідач не довів, на підставі яких
актів законодавства має бути змінено
розмір відсоткової ставки за
користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги колегією
суддів відхиляються як необґрунтовані,
оскільки вони спростовуються
викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення
господарського суду міста Києва від
30.07.2014р. у справі № 910/9142/14 відповідає
обставинам справи, є законним та
обґрунтованим, а тому не підлягає зміні
або скасуванню з підстав, передбачених
ст. 104 ГПК України.

Судові витрати зі сплати судового
збору за подання апеляційної скарги
відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста
Києва від 30.07.2014р. у справі
№ 910/9142/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства ,,Завод
будівельних конструкцій" - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
Г.А. Жук

А.О. Мальченко

Повний текст складено та підписано
03.12.2014р.