ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"08" грудня 2014 р.
Справа № 918/1673/14

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "ІЗОЛ"

про стягнення боргу за договором
купівлі - продажу в сумі 32 726,00 грн.

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам
роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20
ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до ст. 811 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

У листопаді 2014 року Фізична особа -
підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач)
звернулася до Господарського суду
Рівненської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ІЗОЛ" (далі -
відповідач) про стягнення боргу в
розмірі 32 726,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що :

16.08.2010 року між позивачем та
відповідачем укладено договір купівлі
- продажу, за умовами якого позивач
зобов'язався виготовити та передати на
умовах даного договору у власність
відповідача товар, а відповідач
зобов'язався сплатити його повну
вартість та прийняти товар.
Найменування, кількість, асортимент,
ціна товару, що постачався, визначений
у додатку № 1, який є невід'ємною
часиною договору.

Позивачем поставлено відповідачу
товар на загальну суму 57 726,00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними № РН - 16 від 12.08.2010 року на
суму 13 020,00 грн., № РН - 18 від 16.08.2010 року
на суму 13 686,00 грн., № РН - 28 від 27.10.2010
року на суму 18 420,00 грн., № РН - 31 від
08.11.2010 року на суму 5 850,00 грн., № РН - 33 від
11.11.2010 року на суму 6 750,00 грн.

Відповідач своїй обов'язок щодо оплати
поставленого товару виконав частково,
сплативши 25 000,00 грн., про що свідчать
банківські виписки.

Отже, сума боргу відповідача перед
позивачем складає 32 726,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору
позивач неодноразово направляв на
адресу відповідача претензії з вимогою
погасити суму заборгованості у розмірі
32 726,00 грн., які останній залишив без
відповіді та задоволення.

У матеріально-правове обґрунтування
заявлених позовних вимог позивач
посилається на ст.ст. 526, 610, 612, 629, 655, 692
ЦК України.

Ухвалою суду від 24.11.2014 року порушено
провадження, справу призначено до
судового розгляду на 01.12.2014 року.

01.12.2014 року через службу діловодства
господарського суду Рівненської
області від позивача надійшло
клопотання про розгляд справи без
участі представника позивача.

Ухвалою суду від 01.12.2014 року розгляд
справи відкладено на 08.12.2014 року.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, відзив на позовну заяву не
подав, про причини неявки суд не
повідомив, хоча про час та місце
судового засідання повідомлений
належним чином.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст.
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши копії документів на їх
відповідність оригіналам, заслухавши
пояснення присутніх представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.08.2010 року між позивачем (продавець) та
відповідачем (покупець) укладено
договір купівлі - продажу, за умовами
якого продавець зобов'язався
виготовити та передати на умовах
даного договору у власність покупця
товар, а покупець зобов'язався сплатити
його повну вартість та прийняти товар.
Найменування, кількість, асортимент,
ціна товару, що постачався, визначені у
додатку № 1, який є невід'ємною часиною
договору (п.п. 1.1., 1.2. договору).

Додатком № 1 до договору визначено
найменування товару - плитка фасадна в
кількості 490 м. кв., плитка тротуарна
"булижна мостова" в кількості 380 м. кв.,
плитка тротуарна "шахматка" в кількості
500 кв., бордюр тротуарний 60 в кількості
68 шт.

Загальна вартість товару склала 83 220,00
грн.

Ціна товару визначається сторонами в
порядку, визначеному цим договором. (п.
6.1. договору).

Відповідно до п. 4.1. договору продавець
зобов'язаний передати товар покупцю по
кількості, якості, асортименту та
комплектності згідно з умовами
договору, що визначені в додатку № 1,
відповідно до акту приймання -
передачі, який підписується
працівниками покупця та продавця.

Факт поставки товару стверджується
видатковими накладними № РН - 16 від
12.08.2010 року на суму 13 020,00 грн., № РН - 18
від 16.08.2010 року на суму 13 686,00 грн., № РН -
28 від 27.10.2010 року на суму 18 420,00 грн., № РН
- 31 від 08.11.2010 року на суму 5 850,00 грн., № РН
- 33 від 11.11.2010 року на суму 6 750,00 грн.

Загальна сума поставки склала 57 726,00
грн.

Судом з наявних матеріалів справи
встановлено, що позивачем поставлено
відповідачу бордюр тротуарний в
кількості 198 шт., плитку тротуарну
"шахматка" в кількості 435,6 м. кв., плитку
"цокольну" в кількості 97 м. кв., плитку
тротуарну "булижну мостову" в кількості
380 кв.м.

Як вбачається з видаткових накладних,
плитка фасадна в кількості 490 м. кв., як
це передбачено додатком № 1 до
договору, предметом поставки не була.
Натомість, позивачем поставлено плитку
"цокольну" в кількості 97 м. кв. , що не
передбачено додатком № 1 до договору.
Крім того, додатком № 1 передбачено
поставку бордюру тротуарного в
кількості 68 шт., тоді як фактично
поставлено 198 шт.

Так само не співпадає сума поставки,
визначена додатком № 1 до договору, та
сумою фактичної поставки.

Тобто фактична поставки не відповідає
умовам додатку № 1 до договору, який є
невід'ємною його частиною та яким
визначено найменування, кількість,
асортимент, ціна товару, що
поставлявся.

При цьому жодних змін до договору, як це
передбачено п. 14.1. договору, не
вносилося.

Крім того, суд, проаналізувавши
видаткові накладні, встановив, що в
реквізитах останніх не міститься
жодного посилання на укладений між
сторонами договір, в графі "замовлення"
вказано - без замовлення, в графі "умови
продажу"- попередня оплата.

Так само банківські виписки не дають
можливості встановити, що поставка, яка
мала місце між сторонами, відбулася
саме на підставі договору, оскільки у
призначеннях платежу зазначено: за
плитку згідно з видатковими накладними
№ 16 від 12.08.2010 року, № 18 від 16.08.2010 року.

За таких умов, судом встановлено, що між
позивачем та відповідачем мала місце
позадоговірна поставка товару.

Накладні, надані позивачем, є
самостійними первинними документами,
на підставі яких суд може встановити
факт здійснення господарської
операції.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого
Мін'юстом України 05.06.1995 року за № 168/704
(далі -Положення), первинні документи є
письмовими свідоцтвами, що
підтверджують факти підприємницької
та іншої діяльності, які впливають на
рух товарно-матеріальних цінностей,
стан майна, капіталу і фінансових
результатів. Первинні документи для
надання їм юридичної сили і
доказовості згідно з п. 2.4 цього
Положення повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції. За відсутності
таких реквізитів документи не можуть
слугувати доказом того, що
господарська операція (в даному
випадку - передача товарів) фактично
відбулась.

Крім того, згідно з п. 2.4 Положення
залежно від характеру операції до
первинних документів можуть бути
включені додаткові реквізити, зокрема,
дані про документ, що засвідчує
особу-одержувача, тощо.

Видаткові накладні, надані позивачем в
підтвердження факту поставки товару,
відповідають вимогам ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку. Дані накладні
є первинними документами, які фіксують
факт здійснення господарської
операції та факт встановлення
договірних відносин, а тому є всі
підстави для покладення на відповідача
обов'язку по проведенню розрахунків за
отриманий товар.

Пунктом 2 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 року № 99, передбачено, що …
товари, основні засоби та інші
товарно-матеріальні
цінності…відпускаються покупцям або
передаються безоплатно тільки за
довіреностями одержувачів.

Довіреність, незалежно від строку її
дії, залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей. Зазвичай
її скріплюють з накладною та
зберігають разом. Після закінчення
відпуску цінностей служби, що
здійснювали їх відпуск, здають
довіреність разом з документами на
відпуск останньої партії цінностей
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення бухгалтерського
обліку.

Враховуючи викладене, довіреність на
одержання цінностей є первинним
документом, що фіксує рішення
уповноваженої особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей. Без довіреності
не може бути створено інший первинний
документ (накладну-вимогу,
товарно-транспортну накладну), який є
дозволом для здійснення господарської
операції з відпуску цінностей. А тому,
при виникненні фінансових спорів факт
отримання товару саме покупцем або
уповноваженими ним особами продавець
повинен підтвердити первинними
документами, зокрема, довіреностями.

Оскільки відповідачем не надано жодних
заперечень та доказів того, що він не
отримував товар згідно з накладними, на
підставі яких позивач обґрунтовує свої
позовні вимоги, відтак у суду відсутні
підстави вважати, що поставка не
відбулася.

Так само відповідачем не надано
доказів оплати поставленого товару у
повному розмірі.

Зокрема, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач свій обов'язок щодо
оплати поставленого товару у
встановлений строк та у повному обсязі
не виконав, сплативши 25 000,00 грн., що
стверджується банківськими виписками
від 21.10.2010 року на суму 15 000,00 грн., від
29.10.2010 року на суму 10 000,00 грн.

Отже, заборгованість відповідача перед
позивачем за поставлений товар складає
37 726,00 грн.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розмінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК
України, і положення ч. 2 ст. 530 ЦК
України до відповідних правовідносин
не застосовуються.

Отже, при стягненні заборгованості за
поставлений на підставі видаткових
накладних товар дотримання вимог ч. 2
ст. 530 ЦК України не є обов'язковим,
оскільки обов'язок покупця оплатити
товар виникає після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193
ГК України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Таким чином, з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню сума
заборгованості за поставлений товар в
розмірі 32 726,00 грн.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Зважаючи, що позивач довів, а
відповідач не спростував наявності
заборгованості за поставлений товар,
відтак позовні вимоги підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати у зв'язку із
задоволенням позову покладаються на
відповідача відповідно до ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ІЗОЛ» (пр. Миру, 15, м.
Рівне, Рівненська область, 33013, ) на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 32 726,00
грн. (тридцять дві тисячі сімсот
двадцять шість грн. 00 коп.) боргу та 1 827,00
грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім
грн. 00 коп.) судового збору.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85 ГПК
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 08.12.2014 року.

Суддя

Андрійчук О.В.