м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Добролюкс-12»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АРС Груп-лоу енд
про стягнення 6 000,00 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники сторін:
від позивача: Кучеренко С.П. за
довіреністю б/н від 20.10.2014 р.;
від відповідача: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Добролюкс-12» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АРС Груп-лоу енд
консалтінг» (далі - відповідач) про
стягнення 6 000,00 грн. Крім того,
позивач просить суд покласти на
відповідача судові витрати щодо сплати
судового збору в розмірі 1 827,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що на підставі
платіжного доручення № 206 від 31.01.2014 р.
на суму 6 000,00 грн. з призначенням
платежу: «авансова предоплата за
надання юридичних послуг згід.
Договору б/н від 29.01.2014 р.» позивачем
було помилково перераховано
відповідні кошти на рахунки
відповідача, проте як будь-яких послуг
підприємство від відповідача не
отримувало, господарських договорів
між сторонами не укладалось. Оскільки
направлена на адресу відповідача
претензія про повернення безпідставно
отриманих грошових коштів останнім
була залишена без задоволення, позивач
вирішив звернутись з даним позовом до
суду з метою захисту власних прав та
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.10.2014 р. порушено провадження
розгляду на 21.10.2014 р.
21.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача подані
документи для долучення до матеріалів
справи.
В судовому засіданні 21.10.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача в судове
засідання 21.10.2014 р. не з'явився, про
поважні причини неявки суд не
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 р. розгляд справи
відкладено на 04.11.2014 р.
В судовому засіданні 04.11.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача в судове
засідання 04.11.2014 р. не з'явився, про
поважні причини неявки суд не
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.11.2014 р. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи відкладено на
Представник відповідача в судове
засідання 25.11.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75
Господарського процесуального кодексу
Також судом, враховано, що в силу вимог
ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, кожен
при вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 25.11.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
Відповідно до пояснень позивача, у
зв'язку з необхідністю одержати
юридичні послуги щодо отримання
ліцензії НБУ (інвестування за кордон)
він через мережу Інтернет знайшов
інформацію про відповідача, під час
телефонної розмови з яким були
визначені загальні умови, надання
означених послуг, запропоновано
позивачу сплатити авансом кошти і
повідомлено, що поштою буде вислано
проект договору, підписаний з боку
Шляхом факсимільного зв'язку позивачем
був отриманий рахунок від відповідача
№ 06/01/14 від 29.01.2014 р. на суму 6 000, 00 грн., в
якому зазначено про попередню оплату
ним надання юридичних послуг щодо
отримання ліцензії НБУ (інвестування
за кордон) згідно договору від 29.01.2014 р.
На підставі вказаного рахунку позивач
згідно з платіжним дорученням № 206 від
31.01.2014 р. перерахував відповідачу
грошові кошти в сумі 6 000,00 грн.,
призначення платежу: «авансова
предоплата за надання юридичних послуг
згід. Договору б/н від 29.01.2014 р.».
Проте, як зазначає позивач, проект
договору від відповідача не надійшов, а
тому і не був укладений, жодних послуг
позивач не отримував та з урахуванням
того, що необхідність в отриманні
юридичних послуг згодом відпала,
направив на адресу відповідача вимогу
№ 21/08/1 від 21.08.2014 р. про
повернення грошових коштів сумі 6 000,00
грн., яка згідно поштового повідомлення
отримана відповідачем 30.09.2014 р.
Відповідно до пояснень позивача,
вказана письмова вимога була залишена
Згідно з наявною в матеріалах справи
довідкою № 24/09 від 24.09.2014 р., підписаною
керівником підприємства позивача, у
період з 31.01.2014 р. по 23.09.2014 р. відповідач
жодних коштів на рахунок та до каси
позивача не сплачував.
З огляду на зазначене, позивач вирішив
звернутись до суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного
кодексу України правочин, для якого
законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує їхню
волю до настання відповідних правових
Договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом (ч. 1 ст. 639
Цивільного кодексу України).
За загальним правилом відповідно до ст.
208 Цивільного кодексуУкраїни правочини
між юридичними особами належить
вчиняти у письмовій формі.
При цьому, відповідно до ст. 207
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
Також, згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.
Згідно зі ст. 640 Цивільного кодексу
України договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття цієї пропозиції.
Якщо відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640
Цивільного кодексу України).
У свою чергу, відповідно до ст. 641
Цивільного кодексу України пропозицію
укласти договір (оферту) може зробити
кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити
істотні умови договору і виражати
намір особи, яка її зробила, вважати
себе зобов'язаною у разі її прийняття.
Реклама або інші пропозиції,
адресовані невизначеному колу осіб, є
запрошенням робити пропозиції укласти
договір, якщо інше не вказано у рекламі
або інших пропозиціях.
Згідно з приписами ст. 642 Цивільного
кодексу України відповідь особи, якій
адресована пропозиція укласти договір,
про її прийняття (акцепт) повинна бути
повною і безумовною. Якщо особа, яка
одержала пропозицію укласти договір, у
межах строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у пропозиції
умов договору (відвантажила товари,
надала послуги, виконала роботи,
сплатила відповідну суму грошей тощо),
яка засвідчує її бажання укласти
договір, ця дія є прийняттям
пропозиції, якщо інше не вказане в
пропозиції укласти договір або не
встановлено законом.
Оскільки надані до матеріалів справи
рахунок-фактура № 06/01/14 від 29.01.2014 р. та
платіжне доручення № 206 від 31.01.2014 р.
щодо надання послуг містить їх
найменування та ціну, слід дійти
висновку, що між сторонами в цій
частині мало місце укладення правочину
про надання послуг у спрощений спосіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 2 ст. 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.
Як зазначалось судом вище, згідно з
виставленим відповідачем
рахунком-фактурою № 06/01/14 від 29.01.2014 р.
позивач на підставі платіжного
доручення № 206 від 31.01.2014 р.
перерахував відповідачу 6 000, 00 грн. із
призначенням платежу: «авансова
передплата за надання послуг згід.
договору б/н від 29.01.2014 р. Без ПДВ».
При цьому, позивач вважає, що означені
грошові кошти відповідач набув
безпідставно, у зв'язку з чим просить
суд повернути їх з посиланням на ст. 1212
Цивільного кодексу України.
Разом із тим, за положеннями ст. 1212
Цивільного кодексу України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним
2) витребування майна власником із
чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із
сторін у зобов'язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз даної норми права дає підстави
для висновку, що цей вид позадоговірних
зобов'язань породжують такі юридичні
факти: 1) набуття особою майна або його
збереження за рахунок іншої особи; 2)
відсутність для цього правових підстав
або якщо такі відпали.
Зазначений правовий висновок
викладено у постанові Верховного Суду
України № 3-30гс14 від 17.06.2014 р.
Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.
Вказаної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
своїй постанові від 02.10.2013 р. у справі №
Оскільки судом встановлено, що між
сторонами фактично укладений договір
про надання послуг у спрощеній формі (ч.
1 ст. 181 ГК України), оскільки у
вищезазначеному рахунку-фактурі
визначено їх найменування - надання
юридичних послуг щодо отримання
ліцензії НБУ (інвестиція за кордон), та
ціна (ч. 3 ст. 180 ГК України), а кошти, які
позивач просить стягнути з
відповідача, отримано останнім у
якості передоплати за означені
послуги, то такі кошти набуто за
наявності правової підстави, яка
наразі не відпала, оскільки доказів
визнання такого договору недійсним або
його розірвання не представлено, а тому
їх не може бути витребувано відповідно
до положень ст. 1212 Цивільного кодексу
України як безпідставне збагачення.
При цьому, як зазначено у постанові
Верховного Суду України у справі №
3-129гс14 від 14.10.2014 р., оскільки
правовідносини сторін у відповідному
спорі регулюються нормами
зобов'язального права, - договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них
положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу
України, у тому числі й щодо вимоги
повернути замовнику попередньо
сплачені кошти у зв'язку з неналежним
виконанням виконавцем умов договору.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Позивачем не доведено відсутності
правових підстав щодо набуття та
утримування відповідачем спірних
грошових коштів, у зв'язку з чим
заявлені позовні вимоги необхідно
визнати передчасними, а відповідно
наразі вони задоволенню не підлягають.

Водночас, суд звертає увагу позивача на
те, що він не позбавлений можливості
захистити свої права, якщо вони були
порушені відповідачем внаслідок
безпідставної відмови від виконання
взятих ним на себе зобов'язань з
надання юридичних послуг щодо
отримання для позивача ліцензії
Національного банку України на
здійснення інвестицій за кордон, -
шляхом пред'явлення позову про
розірвання в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК
України укладеного між сторонами у
спрощений спосіб договору, зокрема, з
підстав істотного порушення його умов
відповідачем, та повернення у зв'язку з
цим перерахованих в якості попередньої
оплати коштів. При цьому, позивачем має
бути доведено обставини настання для
відповідача строків виконання
відповідного зобов'язання та їх
порушення, внаслідок чого позивач був
позбавлений того, на що він
розраховував при укладенні спірного
договору.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 01.12.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака