ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" грудня 2014 р.Справа № 916/3916/14

За позовом Публічне акціонерне
товариство "Всеукраїнський
Акціонерний Банк";

ддо відповідача Товариство з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" Приватне
мале підприємство "ЛОЦМЕН"

про визнання недійсним договору

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача 1: Малофєєв Ю.М.,
довіреність від 01.08.2014р.

Від відповідача 2: Луковецька К.О.,
довіреність від 25.06.2013р.

СУТЬ СПОРУ: Позивач - Публічне
акціонерне товариство "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" звернувся до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою до товариства з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" та
приватного малого підприємства
"ЛОЦМЕН", в якій просить суд визнати
недійсним з моменту укладення договір
суборенди нерухомого майна №299 від
01.02.2013р., укладений між відповідачами.

Ухвалою суду від 23 вересня 2014 року
порушено провадження у справі №916/3916/14
та призначено до розгляду на 20 жовтня
2014 року.

Клопотання позивача про витребування
додаткових документів у відповідачів
(вх.№2-5112/14 від 10.11.2014р.), а також
клопотання про призначення
економічної експертизи (вх.№2-5114/14 від
10.11.2014р.) судом не задоволено, з підстав
його необґрунтованості та
недоведеності.

Письмове клопотання представника
позивача від 24.11.2014р. про продовження
строку розгляду справи судом
задоволено, у зв'язку з чим строк
розгляду справи було продовжено до
10.12.2014р.

Представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримує та просить
задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача 1 ПМП "ЛОЦМЕН"
заявлені позивачем позовні вимоги не
визнає та просить суд відмовити у їх
задоволенні з підстав їх
необґрунтованості та недоведеності.

Представник відповідача 2 ТОВ "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" заявлені
позивачем позовні вимоги не визнає та
просить суд відмовити у їх задоволенні,
з підстав викладених у відзиві на позов
від 20.10.2014р.

Відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши в судовому засіданні
пояснення представників сторін, суд
встановив.

31 березня 2010р. між публічним
акціонерним товариством
"Всеукраїнський Акціонерний Банк"
(Кредитодавець) та товариством з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС"
(Позичальник) було укладено кредитний
договір №196 (надалі за текстом -
Договір), згідно умов п.1.1. якого
Кредитодавець надає Позичальнику у
тимчасове користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти,
надалі за текстом - "Кредит", на умовах,
визначених цим Договором та
Додатковими угодами до нього, що
складають невід'ємну частину Договору.

У відповідності до п.1.1.1. Договору
кредит надається в сумі 11 320 673,28
(одинадцять мільйонів триста двадцять
тисяч шістсот сімдесят три) гривані 28
копійок.

Відповідно до п.1.1.2. Договору термін
остаточного повернення Кредиту "01"
серпня 2016 року включно.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що
видача кредиту на цілі визначені п.1.2.
цього Договору, здійснюється шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Позичальника
№0238 в ВАТ "ВіЕйБі Банк", код Банку
380537. Кредитні кошти направляються
виключно для придбання валюти на МВРУ з
метою погашення заборгованості по
кредитному договору №03/08ю від 31.07.2008р.,
укладеного між ВАТ "ВіЕйБі Банк" та ТОВ
СП "АКВАВІНТЕКС".

Кредитні кошти направляються з
позичкового рахунку на поточний
рахунок при виконанні Позичальником
наступних умов:

- подачі клієнтом заявки для покупки
валюти;

- наявність платіжного доручення на
погашення заборгованості по
кредитному договору №03/08ю від 31.07.2008
року, укладеного між ВАТ "ВіЕйБі Банк"
та ТОВ СП "АКВАВІНТЕКС";

- наявність на поточному рахунку
Позичальника, відкритого в ВАТ "ВіЕйБі
Банк" суми, необхідної для здійснення
платежів, пов'язаних з купівлею валюти
на МВРУ, а саме: 0,1% від суми придбання
валюти на МВРУ; 0,5% від суми придбання
валюти на МВРУ - відрахування в
Пенсійний фонд України.

Положеннями п.2.2. Договору повернення
кредиту здійснюється згідно графіку
зазначеного у додатковій угоді на
видачу Траншу.

Цей Договір набирає чинності з дати
його укладення та діє до повного
виконання сторонами прийнятих на себе
зобов'язань (п.7.4. Договору).

В подальшому умови кредитного договору
було змінено додатковими угодами до
кредитного договору, а саме кредит
надається в сумі 11 179 164,86 грн., зі
сплатою за користування кредитом 16,0 %
річних - 31.03.2010р., 18,0% річних - з 01.04.2010р.,
20,0% річних - з 01.10.2010р., 16,0% річних - до
01.03.2011р., 18,0% річних - з 01.09.2011р., 20,0% річних
- з 01.03.2012р., 22,0% річних - з 01.09.2012р., 24,0%
річних - 01.03.2013р., терміном остаточного
повернення - 30.12.2017р., а також змінено
графік погашення кредиту: починаючи з
31.01.2012р. кожний місяць рівними
частинами - по 145 000,00 грн., а 30.12.2017р. - 4
992,85 грн.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язань за кредитним
договором між публічним акціонерним
товариством "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" та товариством з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" 01.04.2010р. було
укладено іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Овідіопольського районного
нотаріального округу Одеської області
Горбань М.В. за реєстровим №152,
відповідно до умов якого ТОВ "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" передав, а
ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк"
прийняв в іпотеку цілісний майновий
комплекс, загальною площею 10 706,7 кв.м.,
що знаходиться за адресою: Одеська обл.,
Овідіопольський район, смт.
Великодолинське, вул. Леніна, 126, що
розташований на земельній ділянці
площею 2,9612 га, кадастровий номер
:02:004:0506, цільове призначення якої:
для підприємства іншої промисловості,
яка знаходиться у фактичному
користуванні ТОВ "Спільне підприємство
"АКВАВІНТЕКС".

01 лютого 2013р. між приватним малим
підприємством "ЛОЦМЕН" (орендар) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" (суборендар)
було укладено договір суборенди
нерухомого майна №299 від 01.02.2013р.,
згідно якого Відповідач 2 передав, а
Відповідач 1 прийняв у строкове платне
користування нерухоме майно -
складське приміщення площею 2109,00 кв.м.,
частина з якого становить підсобне
приміщення площею - 27,9 кв.м.,
розташоване за адресою: Одеська
область, Овідіопольский район, пос.
Великодолинске, вул. Мізікевича, буд.57
на строк до 28.02.2013р., про що між
сторонами було складенно акт приймання
- передачі від 01.02.2013р.

Вищевказане приміщення передано в
суборенду орендодавцем - Товариством з
обмеженою відповідальністю «Альфа
Рент» на підставі Договору № 21/11/12-1 від
21 листопада 2012 р.

Згідно п.1.2. договору №299 від 01.02.2013р.
передача об'єкта суборенди в суборенду
узгоджена з орендодавцем, що
підтверджується листом (вих. № 13-11/12-1
від 01.02.2013 р.).

Розмір орендної плати за договором в
місяць становить 46 760,00 грн. з ПДВ та
сплачується щомісячно до 15 числа
наступного за звітним (п.3.2. Договору №
299 від 01.02.2013р.)

27 лютого 2013р. між Позивачем та
Відповідачем була складена додаткова
угода до договору № 299 від 01.02.2013р.

Згідно цієї додаткової угоди сторони
домовились про продовження строку дії
Договору до 31.12.2013р. Інші умови договору
№299 від 01.02.2013 р. не змінились.

31.03.2011р. між публічним акціонерним
товариством "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" та товариством з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" укладено
договір про внесення змін до
іпотечного договору від 01.04.2010р.

Відповідно до умов договору іпотеки із
подальшими змінами - оціночна вартість
предмета іпотеки становить 14 590 260,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову
позивач зазначає, що відповідачі,
укладаючи 01.02.2013р. оспорюваний договір
суборенди нерухомого майна №299 не мали
наміру і не бажали настання правових
наслідків, які могли б виникнути
внаслідок здійснення правочину такого
типу, що є прямою ознакою фіктивності
угоди.

ТОВ "Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС"
на момент укладення оспорюваного
договору мало несплачену кредитну
заборгованість перед позивачем та
приватним малим підприємством "ЛОЦМЕН",
позивач вважає, що ТОВ "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" заздалегідь
знало, що не зможе ні фактично ні
реально виконати умови оспорюваного
договору суборенди.

Крім того, позивач в позовній заяві
посилається на те, що відповідачі
жодних дій по здійсненню фіктивного
договору суборенди нерухомого майна
№299 від 01.02.2013р. не вчиняли, а тому
відповідно до ч.2 ст.234 ЦК оспорюваний
договір має бути визнаний судом
недійсним.

З врахуванням того, що на думку
позивача, відповідачі оспорюваним
договором поставки намагались
прикрити неправомірні дії по
заволодінню майном та несплати
кредитних зобов'язань, що й зумовило в
свою чергу звернення публічного
акціонерного товариства
"Всеукраїнський Акціонерний Банк" до
господарського суду Одеської області
із даним позовом, за захистом своїх
порушених прав та охоронюваних законом
інтересів.

Суд, розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача, проаналізувавши норми
чинного законодавства, дійшов
наступних висновків.

У відповідності до ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини. Правочин, різновидом якого є
договори - основний вид правомірних дій
- це волевиявлення осіб, безпосередньо
спрямовані на виникнення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
При цьому, ст.12 ЦК України передбачає,
що особа здійснює свої цивільні права
вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Частини 1, 4 ст. 202 ЦК України визначають,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач у якості підстави визнання
оспорюваного договору недійсним,
зазначає про те, що оспорюваний договір
не відповідає нормам чинного
законодавства України, що регулює
правовідносини сторін.

З цього приводу суд вважає за доцільне
зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. До
договорів, що укладаються більш як
двома сторонами (багатосторонні
договори), застосовуються загальні
положення про договір, якщо це не
суперечить багатосторонньому
характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний
договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 Цивільного
кодексу України договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

Із системного аналізу тексту,
укладеного між сторонами договору, суд
дійшов висновку, що за своєю правовою
природою оспорюваний договір є
договором майнового найму.

Відповідно до ст.759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.
Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору найму (оренди).

Згідно ст.760 Цивільного кодексу України
предметом договору найму може бути річ,
яка визначена індивідуальними
ознаками і яка зберігає свій первісний
вигляд при неодноразовому
використанні (неспоживна річ). Законом
можуть бути встановлені види майна, що
не можуть бути предметом договору
найму. Предметом договору найму можуть
бути майнові права. Особливості найму
окремих видів майна встановлюються цим
Кодексом та іншим законом.

За положеннями ст.761 Цивільного кодексу
України право передання майна у найм
має власник речі або особа, якій
належать майнові права. Наймодавцем
може бути також особа, уповноважена на
укладення договору найму.

Приписами ст.765 Цивільного кодексу
України визначено, що наймодавець
зобов'язаний передати наймачеві майно
у користування негайно або у строк,
встановлений договором найму.

В свою чергу, відповідно до ст.762
Цивільного кодексу України за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном може вноситися
за вибором сторін у грошовій або
натуральній формі. Форма плати за
користування майном встановлюється
договором найму. Договором або законом
може бути встановлено періодичний
перегляд, зміну (індексацію) розміру
плати за користування майном. Плата за
користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору суборенди
нерухомого майна №299 від 01.02.2013р. між
відповідачами було оформлено
відповідний акт приймання-передачі
предмету оренди.

Крім того, реальність оспорюваного
позивачем правочину підтверджується
рішенням господарського суду Одеської
області від 28.04.2014р. у справі № 916 / 1193 / 14,
що набрало законної сили, за позовом
приватного малого підприємства
"ЛОЦМЕН" до ТОВ "Спільне підприємство
"АКВАВІНТЕКС" про стягнення загальної
заборгованості по договорам оренди
(суборенди) нерухомого майна, де
заборгованість по договору суборенди
нерухомого майна № 299 від 01.02.2013р. була
покладена в обґрунтування підстав
позову.

Приписи п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009р. №9 передбачають, що угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Отже, в кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору (абз.3 п.1 роз'яснень Вищого
арбітражного суду України "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними"
№02-5/111 від 12.03.99).

За положеннями абз.5 п.5 Постанови
Пленуму ВСУ "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно п.2.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013р., якщо чинне
законодавство прямо не визначає кола
осіб, які можуть бути позивачами у
справах, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, господарському
суду для вирішення питання про
прийняття позовної заяви слід
керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК.

Отже, крім учасників правочину (сторін
за договором), а в передбачених законом
випадках - прокурора, державних та
інших органів позивачем у справі може
бути будь-яке підприємство, установа,
організація, а також фізична особа, чиї
права та охоронювані законом інтереси
порушує цей правочин.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими,
тому обов'язком позивача, відповідно до
ст.33 ГПК України є
доведення/підтвердження/ в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Одночасно, суд, перевіривши доводи та
докази, якими публічного акціонерного
товариства "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" обґрунтовує свої
вимоги, дійшов висновку про
відсутність підстав для правового
захисту його інтересів в межах даного
спору, з огляду на заявлені позовні
вимоги позивача.

Відповідно до ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими,
тому обов'язком позивача, відповідно до
ст. 33 ГПК України є
доведення/підтвердження/ в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Крім того, на увагу суду не
заслуговують доводи позивача
відповідно до яких останній зазначив,
що спірний договір має бути визнаний
судом недійсним, з підстав того, що ТОВ
"Спільне підприємство "АКВАВІНТЕКС" з
ПМП "ЛОЦМЕН" було укладено оспорюваний
договір без письмової згоди позивача,
як іпотекодержателя.

Оскільки, на думку суду, даними
поясненнями позивач фактично
намагався змінити підставу заявленого
позову, що є неможливим, з врахуванням
переходу до розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Одночасно, суд, перевіривши доводи та
докази, якими позивач обґрунтовує свої
вимоги, дійшов висновку що позовні
вимоги позивача є необґрунтованими та
недоведеними, у зв'язку з чим відмовляє
позивачу у задоволенні заявлених
позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82-85 ГПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та
підписано 8 грудня 2014 року

Суддя
Г.І. Гуляк

Повне рішення складено 08 грудня 2014 р.