КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р. Справа№ 910/3835/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі: Ставицькій Т.Б.

за участю представників:

від позивача: Горголь В.Є., представник
за довіреністю №124 від 16.01.2014р.;

від відповідача: Ущаповський П.В.,
представник за довіреністю б/н від
29.05.2014р.;

Розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 20.05.2014р. (підписано - 26.05.2014р.)

у справі №910/3835/14 (cуддя: Морозов С.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Ічнянський завод сухого
молока та масла»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп»

про стягнення 124 540,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарському суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Ічнянський завод сухого молока та
масла» (далі - позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» (далі - відповідач) про стягнення
124 540,70 грн., з яких: 122 972,75грн. суми
заборгованості за Договором поставки
№5 від 17.03.2013р., 980,02 грн. пені, 587,93 грн. 3%
річних.

Позовні вимоги умотивовані тим, що
відповідач, отримавши у власність
товар від позивача, повну вартість
товару у строки, обумовлені Договором
поставки №5 від 17.03.2013р., не оплатив і
заборгував 122 972,75грн. За прострочення в
оплаті покупної вартості постачальник
нарахував та заявив до стягнення пені у
розмірі 980,02 грн. та 587,93 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014р. позовну заяву
Публічного акціонерного товариства
«Ічнянський завод сухого молока та
масла» прийнято до провадження.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп»
позовні вимоги не визнало, у відзиві на
позовну заяву зазначало, що усупереч п.
1.1., п. 2.1, п. 2.2. Договору постачальник
здійснював поставку без Специфікації
та графіку, які являлись
обов'язковими. Разом з тим, відповідач
заперечив поставку товару згідно
видатковою накладною №7160 від 07.10.2013р.
на виконання Договору поставки №5 від
17.03.2013р., а тому вважав , що його
заборгованість перед постачальником
за Договором поставки є меншою , ніж
заявлена у позові. За твердженням
відповідача позивач не використав
можливість досудового врегулювання
спору, що передбачено ст. 6 та ст. 54 ГПК
України, оскільки крім претензій з
зазначеною сумою не надавав жодних
документів належної форми, що
підтверджувало саме ту суму
заборгованості, яку зазначалося в
претензіях.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 20.05.2014р. у справі №910/3835/14
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп» на
користь Публічного акціонерного
товариства «Ічнянський завод сухого
молока та масла» суму основного боргу в
розмірі 120 472,75 грн., суму пені в розмірі
980,02 грн., 3% річних в розмірі 544,28 грн. та
судовий збір у розмірі 2 439,93 грн. В іншій
частині позову відмовлено.

За оцінкою місцевого господарського
суду обов'язок в частині повної сплати
платежів у розмірі 120472,75грн. згідно
Договору поставки №5 від 17.03.2013р. у
відповідача виник у зв'язку з
передачею, прийняттям відповідачем у
власність товару та несвоєчасною
оплатою покупної ціни за товар.
Невиконання відповідачем зобов'язань з
оплати вартості придбаного товару
протягом 20 банківських днів з дати
поставки, вважав господарський суд,
мало наслідком стягнення з боржника за
розрахунками суду пені у розмірі 980,02
грн. та 3% річних в розмірі 544,28 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп»
звернулось з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду, в якій просило
повністю скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
20.05.2014р. та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

У доводах апеляційного оскарження
відповідач зазначав, що рішення суду
постановлено при недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які місцевий господарський суд визнав
встановленими, а судом не досліджено
належним чином докази по справі і
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

На думку скаржника, видаткові
накладні не можуть слугувати належним
доказом поставки товару, оскільки на
них відсутні підписи та печатка
підприємства покупця, які б дали змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
що є порушенням ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність», а довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей на
відповідальну особу покупця позивачем
надані не були. Апелянт визнав факт
поставки товару за видатковими
накладними №7728 від 29.10.2013. та №8242 від
14.11.2013р. на загальну суму 127710,00грн.,
проте зазначив, що частково сплатив
вартість товару на суму 57500,00грн. та
повернув товар постачальнику на
суму 84150,00грн., а тому переплатив
надмірно позивачу 13940,00грн. За
сукупністю наведених обставин
відповідач просив прийняти нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні його вимог.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп»
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Кропивній Л.В.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського від 26.06.2014р. сформовано
для розгляду даної апеляційної скарги
колегію суддів у складі: головуючого
судді Кропивної Л.В., суддів: Руденко
М.А., Чорної Л.В.

25.06.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» надійшло клопотання про
долучення до матеріалів апеляційної
скарги оригіналу платіжного
доручення про сплату судового збору з
відміткою банку про зарахування в
дохід держбюджету.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» у справі №910/3835/14 прийнято до
розгляду у складі колегії суддів:
головуючий суддя Кропивна Л.В., суддів:
Руденко М.А., Чорної Л.В. та призначено
розгляд справи на 30.07.2014р.

24.07.2014р до Київського апеляційного
господарського суду від Публічного
акціонерного товариства «Ічнянський
завод сухого молока та масла» надійшов
відзив на апеляційну скаргу, в якому
позивач просив суд відмовити у
задоволенні апеляційної скарги, а
оскаржуваний судовий залишити без
змін.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014р. у
справі №910/3835/14 у зв'язку з перебуванням
судді Чорної Л.В. у відпустці,
здійснено заміну у складі колегії
суддів у даній справі на наступний:
головуючий суддя - Кропивна Л.В., судді:
Жук Г.А., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» у справі №910/3835/14 прийнято до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Кропивна Л.В., судді:
Жук Г.А., Руденко М.А.

У судовому засіданні 30.07.2014р. колегією
суддів оголошено перерву до 24.09.2014р.

23.09.2014р. до Київського апеляційного
господарського суду надійшла
телеграма від Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп» про
відкладення розгляду справи.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014р. у
справі №910/3835/14 у зв'язку з
перебуванням судді Жук Г.А. у відпустці,
здійснено заміну у складі колегії
суддів у даній справі на наступний:
головуючий суддя - Кропивна Л.В., судді:
Руденко М.А., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» у справі №910/3835/14 прийнято до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Кропивна Л.В., судді:
Руденко М.А., Смірнова Л.Г.

24.09.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Публічного
акціонерного товариства «Ічнянський
завод сухого молока та масла» надійшли
письмові пояснення, в яких позивач
вказував, що поставка товару на
підставі видаткової накладної №7160 від
07.10.2013р. свідчить про виконання
договору, укладеного між сторонами
у спрощений спосіб у відповідності до
ст. 205 ЦК України; обов'язок оплати
товару згідно даної накладної виник
у відповідача з моменту поставки
товару. За твердженням позивача
наступні поставки здійснювались на
підставі Договору поставки №5 від
17.03.2013р., оскільки сторони вирішили
продовжити співпрацю щодо поставки
товару, про що підписали специфікацію.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 22.10.2014р. у зв'язку з задоволенням
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи та у
зв'язку з його неявкою у судове
засідання.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 22.10.2014р. у
справі №910/3835/14 у зв'язку з перебуванням
судді Руденко М.А. у відпустці,
здійснено заміну у складі колегії
суддів у даній справі на наступний:
головуючий суддя - Кропивна Л.В., судді:
Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.10.2014р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» у справі №910/3835/14 прийнято до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Кропивна Л.В., судді:
Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

У судовому засіданні 22.10.2014р. колегією
суддів оголошено перерву до 05.11.2014р.

У судовому засіданні 05.11.2014р. колегією
суддів оголошено перерву до 19.11.2014р.

19.11.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Публічного
акціонерного товариства «Ічнянський
завод сухого молока та масла» надійшло
клопотання про долучення до матеріалів
справи документів: Договір поставки
№246 від 17.10.2013р., видаткові накладні та
платіжні доручення.

У судовому засіданні 19.11.2014р. колегією
суддів оголошено перерву до 26.11.2014р.

21.11.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Публічного
акціонерного товариства «Ічнянський
завод сухого молока та масла» надійшло
пояснення про причини неможливості
надання додаткових доказів.

26.11.2014р. через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшов лист, в якому останній
зазначав про те, що на його
підприємстві на протязі 2013-2014 рр.
посади «Головного бухгалтера» не було.

Розглянувши клопотання позивача про
долучення до матеріалів справи
додаткових доказів, суд апеляційної
інстанції не знайшов підстав для його
задоволення з наступних мотивів.

У процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі
(стаття 101 вказаного Кодексу).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
XII Господарського процесуального
кодексу України» від 17 травня 2011 року
№7 визначено, що додаткові докази
приймаються апеляційним судом, якщо
заявник обгрунтував неможливість їх
подання суду першої інстанції з причин,
що не залежали від нього. У вирішенні
питань щодо прийняття додаткових
доказів суд апеляційної інстанції
повинен повно і всебічно з'ясовувати
причини їх неподання з урахуванням
конкретних обставин справи і
об'єктивно оцінити поважність цих
причин. У разі прийняття додаткових
доказів у постанові апеляційної
інстанції мають зазначатися підстави
такого прийняття.

Подання додаткових доказів у процесі
перегляду справи Київським
апеляційним господарським судом та
неможливість їх подання суду першої
інстанції позивач обґрунтував тим, що
при заявленні позову позивач вважав
достатніми наданих суду доказів для
розгляду справи. Під час розгляду
справи в суді першої інстанції
позивачу було невідомо про існування
конкретної третьої особи, оскільки
позивач не мав доступу до інформації
про контрагентів ТОВ «Поляріс Груп».
При цьому, позивач посилався на те, що
місцевий господарський суд приймав
оскаржуване рішення за наявними у
справі доказами, яких на його думку
цілком вистачало, а тому надання
додаткових доказів чи з'ясування
обставин йому не знадобилось.

Між тим, посилання позивача в своєму
поясненні про неможливість подання
додаткових доказів до місцевого
господарського суду є
необґрунтованими.

Тим більше, дослідивши вказані
документи, колегія суддів встановила,
що вони стосуються відносин між
відповідачем та ТОВ «Хліб столиці»,
тобто юридичною особою, яка не є
стороною у даній справі. Отже, вказані
документи взагалі не мають ніякого
відношення до справи та до спірних
правовідносин, що склались між
позивачем та відповідачем, а тому не
можуть розцінюватись судом, як докази
по даній справі. Отже, додатково
подані позивачем документи до суду
апеляційної інстанції до розгляду
прийняті бути не можуть в силу прямої
вказівки ст. 101 ГПК України.

У судове засідання 26.11.2014р. з'явились
представники сторін.

У судовому засіданні 26.11.2014р.
представник відповідача просив
задовольнити апеляційну скаргу,
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 20.05.2014р. та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог повністю.

У судовому засіданні 26.11.2014р.
представник позивача просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуваний судовий
акт залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.101 Господарського
процесуального кодексу (далі - ГПК)
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як підтверджується матеріалами справи,
17.10.2013 року між Публічним акціонерним
товариством «Ічнянський завод сухого
молока та масла» (далі - позивач,
постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» (далі - відповідач, покупець) був
укладений Договір поставки №5 (далі -
Договір) - (а.с. 25-26, т. 1).

За умовами Договору постачальник
зобов'язувався поставити та передати у
власність, а покупець зобов'язувався
прийняти та оплатити товар - харчову
сировину згідно зі специфікаціями, що є
невід'ємною частиною договору (п. 1.1.
Договору). В специфікаціях
зазначаються: назва, асортимент, ціна
за одиницю товару, інші умови та вимоги
до якості товару, поставка якого
гарантується позивачем в межах строку,
на який складена специфікація (п. 1.2.
Договору).

Відповідно до п.п. 2.3. - 2.4. Договору товар
передається постачальником і
приймається покупцем відповідно до
видаткових накладних. Перехід права
власності на товар здійснюється в
момент одержання покупцем товару.

Згідно Специфікації №1 від 28.10.2013р. (а.с.
82) сторони погодили найменування
товару - масло "Вершкове" , одиницю
виміру - кг , кількість - 80 , ціну - 49,50
грн. з ПДВ , строк поставки - згідно
графіка .

Згідно з ст.265 ГК України за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України (далі ЦК
України) про договір купівлі-продажу.

В силу ст.629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення
заборгованості в оплаті поставленого
згідно Договору поставки №5 від
17.10.2013р. товару, позивач посилався на
копії видаткових накладних : №7160 від
07.10.2013р. на суму 2 471,62 грн. (а.с. 91, т. 1);
№7728 від 29.10.2013р. на суму 3 960,00 грн. (а.с. 29,
т. 1); №8056 від 08.11.2013р. на суму 49 500,00грн.
(а.с. 30, т. 1); №8057 від 08.11.2013р. на суму 49
500,00 грн. (а.с. 31, т. 1); №8242 від 14.11.2013р. на
суму 123 750,00 грн. (а.с. 33, т. 1); №8571 від
22.11.2013р. на суму 34 650,00 грн. (а.с. 32, т. 1).

Однак, переданий згідно видаткової
накладної №7160 від 07.10.2013р. відповідачу
товар не відповідав асортименту
товару, передбаченому Договором, а
передача-прийняття товару
відбулися раніше, ніж між сторонами
був укладений Договір поставки,
невиконання якого є підставою
вимог до відповідача.

Отже, у позивача, з яким погодився суд
першої інстанції, не було підстав
враховувати видаткову накладну №7160
від 07.10.2013р. в якості доказів
виконання позивачем зобов'язань за
Договором поставки №5 від 17.10.2013р.

Та обставина, що поставка товару ,
оформлена видатковими накладними №7728
від 29.10.2013р., №8056 від 08.11.2013р., №8057 від
08.11.2013р., №8242 від 14.11.2013р., №8571 від
22.11.2013р., здійснювалася у період дії
укладеного між сторонами Договору
поставки №5 від 17.10.2013р., дає підстави
вважати дії по передачі товару та його
прийняття покупцем такими, що
здійснені на виконання умов даного
Договору, а отже висновки суду першої
інстанції з цього приводу
відповідають підставам заявленого
позову і тому - правомірні.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, на виконання зобов'язань
за Договором №5 від 17.10.2013р.
позивачам передано, а відповідачем
прийнято товар на загальну суму 261
360,00 грн.

Правовідношення, за яким позивач
передав товар відповідачу у власність,
підтвердженням чого є документи, які
оформлюють рух товарно-матеріальних
цінностей (видаткові накладні),
створило у останнього зобов'язання
оплатити прийнятий товар в силу пункту
4.4. Договору в строк 20 банківських днів
з дня поставки товару.

Відсутність на видаткових накладних
печаток відповідача не заперечує
вчинення сторонами дій, спрямованих на
досягнення правового результату
поставки передачі права власності на
річ від продавця до покупця без
будь-яких зауважень щодо ціни,
кількості та якості переданої
продукції.

Товар, який прийнятий покупцем,
продовжує знаходитися у нього,
підлягає оплаті в силу ст. 655 та ст.
692 ЦК України покупцем.

З матеріалів справи вбачається, що
покупець частково оплатив
постачальнику вартість
поставленого згідно Договору поставки
№5 від 17.10.2013р. масла вершкового,
сплативши у безготівковому порядку
на рахунок постачальника 57 500,00грн.

Вказана обставина підтверджується
копіями платіжних доручень №63 від
16.01.2014р. на суму 15 000,00 грн., №69 від
17.01.2014р. на суму 15 000,00 грн., №72 від
23.01.2014р. на суму 10 000,00 грн., №74 від
28.01.2014р. на суму 5 000,00 грн., №76 від
03.02.2014р. на суму 10 000,00 грн., №91 від
18.04.2014р. на суму 2 500,00 грн.

2500,00 грн. були перераховані 18.04.2014р.
відповідачем згідно з платіжним
дорученням №91 від 18.04.2014р. після
порушення провадження у справі, про що
позивач клопотанням (а.с. 137, т. 1)
повідомив Господарський суд міста
Києва.

Враховуючи таке, місцевий
господарський суд повинен був
припинити провадження у справі в
частині вимог про стягнення грошових
коштів у розмірі 2500,00 грн на підставі
п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, а решту
грошових вимог задовольнити.

Між тим, судом першої інстанції при
розгляді позову та при визначенні
розміру грошових зобов'язань
відповідача перед позивачем,
неправомірно зменшив розмір грошових
зобов'язань відповідача на
вартість повернутого товару покупцю
за накладною №ВП-0000001 від 04.02.2014р., не
врахувавши, що за вказаною накладною
відповідачем повернутий товар, який
не був предметом поставки за
Договором №5 від 17.10.2013р., і стосувався
сухого незбираного молока, сухого
знежиреного молока , вершків сухих
фас., тоді як предметом поставки за
Договором було «Масло вершкове
«Селянське 73 %».

Отже, колегія суддів вважає, що
місцевий господарський суд
необґрунтовано врахував вартість
повернутого відповідачем позивачу
товару на суму 1 708,87 грн. при
визначенні обсягу невиконаного
відповідачем грошового зобов'язання
за Договором поставки № 5.

Натомість вартість повернення
товару - «Масло вершкове «Селянське 73
%» за накладною №ВП-0000002 від 02.12.2013р.
постачальнику вірно врахована судом
першої інстанції у якості підстави
для припинення зобов'язань покупця
з оплати товару на суму 84 150 грн.,
який не знаходиться у власності
покупця.

Відповідно до ст. 530 ЦК України
визначено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За умовами Договору поставки № 5 ( п.
4.4 ) оплата здійснюється протягом 20
банківських днів з часу поставки
товаруна підтсаві рахунку фактури ,
виставленого Постачальником.

Утім наявність або відсутність
рахунку-фактури не звільняла
відповідача від обов'язку оплатити
вартість поставленого йому товару,
якщо така вартість була відома
покупцю і узгоджена ним з
постачальником, шляхом підписання
специфікації до Договору поставки.

Такий висновок заснований на
положеннях ст. 632 ЦК України.

З урахуванням п. 4.4. Договору, строк
оплати товару відповідачем за
вказаними видатковими накладними
сплив:

- за видатковою накладною на продукцію
№7728 від 29.10.2013р. на суму 3 960,00 грн. -
18.11.2013р.;

- за видатковою накладною на продукцію
№8056 від 08.11.2013р. на суму 49 500,00 грн. -
28.11.2013р.;

- за видатковою накладною на продукцію
№8057 від 08.11.2013р. на суму 49 500,00 грн. -
28.11.2013р.;

- за видатковою накладною на продукцію
№8242 від 14.11.2013р. на суму 123 750,00 грн. -
04.12.2013р.;

- за видатковою накладною на продукцію
№8571 від 22.11.2013р. на суму 34 650,00 грн. -
12.12.2013р.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем за
несвоєчасну сплату вартості
переданого та прийнятого
відповідачем на виконання Договору
поставки № 5 масла вершкового
"Селянського" на момент прийняття
судом першої інстанції рішення
становила 119 710,00 грн. і мала
вираховуватися наступним чином :
261 360,00 грн. (загальна сума поставки
вказаного товару ) - 84150,00 грн. (вартість
поверненого товару) - 57500,00 грн.
((55000,00грн. - часткова сплата суми боргу
відповідачем до подання позову до суду
+ 2500, 00 грн., які були сплачені після
порушення провадження у справі ).

Оскільки судова колегія прийшла до
висновку, що основний борг підлягає
задоволенню в розмірі 119 710,00 грн., тоді
як місцевий господарський суд
задовольнив вимоги на суму 120
472,75грн., рішення суду першої
інстанції про стягнення з
відповідача 762,75 грн. ( 120 472,75грн -119
710,00 грн) є безпідставним, підлягає
скасуванню з прийняттям нового
рішення про відмову у задоволенні
вимог на вказану суму.

Разом з тим, несвоєчасне виконання
відповідачем грошових зобов'язань, як
вірно зазначив суд першої інстанції, є
підставою для визнання відповідача
боржником, який прострочив виконання
з усіма правовими наслідками,
пов'язаним з цим.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Судова колегія вважає, що невиконання
чи неналежне виконання грошового
зобов'язання боржником фактично
дозволяє йому неправомірно
користуватися чужими грошовими
коштами, тоді як, виходячи із загальних
начал та змісту цивільного
законодавства, ніхто не вправі
отримувати переваг від свої
протиправної поведінки. Поряд з цим,
неустойка має компенсаційний характер
і є не лише заходом, який стимулює
боржника до належного виконання ним
зобов'язань, але є мірою
відповідальності за допущене
правопорушення у зобов'язанні.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу
України передбачено, що штрафними
санкціями у Господарському кодексі
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.4. Договору у випадку
порушення строків оплати за
поставлений товар покупець сплачує
постачальнику пеню в розмірі 0,05% від
суми заборгованості за кожен
календарний день прострочення, але не
більше подвійної облікової ставки НБУ,
що діяла на момент прострочення
платежу.

Натомість сторонами при укладені
Договору не було враховано, що згідно з
ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу
України платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.
Приписи даної статті також
кореспондуються з положеннями ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст.1). Розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня (ст. 3).

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Здійснивши власний розрахунок
неустойки у вигляді пені, колегія
суддів дійшла до висновку, що загальна
сума пені за вказаними видатковими
накладними на товар становить 2299,89 грн.,
проте, позивач просив стягнути
пені у меншому розмірі - 980,02грн, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції про стягнення пені у
розмірі 980,02грн.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У зв'язку з неналежним виконанням
боржником грошових зобов'язань за
Договором, кредитор вправі
вимагати стягнення 3% річних.

Перевіривши правильність виконаних
позивачем розрахунків заявлених до
стягнення 3% річних та з врахуванням
вимог процесуального законодавства,
судова колегія приходить до висновку
про стягнення 3% річних у розмірі 530,74
грн.

Оскільки суд першої інстанції
задовольнив 3 % річних у розмірі 544,28
грн., а колегія суддів прийшла до
висновку, що 3 % річних підлягають до
задоволення у сумі 530,74 грн., то рішення
суду в частині задоволення 13,54 грн. 3 %
річних слід скасувати а у позові у
вказаній частині - відмовити

За таких обставин колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасування у частині
стягнення основного боргу та 3 % річних.

Судові витрати як за розгляд справи в
суді першої інстанції, так і за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції
покладаються на сторін пропорційно
задоволенню позовних та апеляційних
вимог відповідно до приписів частини 4
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» на рішення Господарського суду
міста Києва від 20.05.2014р. у справі
№910/3835/14 задовольнити частково.

2.Рішення Господарського суду міста
Києва від 20.05.2014р. у справі №910/3835/14
скасувати частково.

3.Викласти резолютивну частину
рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп»
(ідентифікаційний код 38389976, адреса: 01014,
м. Київ, вул. Катерини Білокур, 8, оф. 11) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Ічнянський завод сухого
молока та масла» (ідентифікаційний код
00448031, адреса: 16703, Чернігівська область,
м. Ічня, вул. Бунівка, 164) суму основного
боргу в розмірі 119 710 грн. (сто
дев'ятнадцять тисяч сімсот десять
гривень 00 коп.), суму пені в розмірі 980,02
грн. (дев'ятсот вісімдесят гривень 02
коп.), 3% річних в розмірі 530,74 грн.
(п'ятсот тридцять гривень 74 коп.) та
судовий збір у розмірі 2423,56 грн. (дві
тисячі чотириста двадцять три гривні 56
коп.).

Припинити провадження у справі №910/3835/14
в частині стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поляріс
Груп» (ідентифікаційний код 38389976,
адреса: 01014, м. Київ, вул. Катерини
Білокур, 8, оф. 11) на користь Публічного
акціонерного товариства «Ічнянський
завод сухого молока та масла»
(ідентифікаційний код 00448031, адреса: 16703,
Чернігівська область, м. Ічня, вул.
Бунівка, 164) основного боргу в розмірі 2
500,00 грн.

Відмовити у задоволенні іншої частини
позовних вимог».

4. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Ічнянський завод сухого
молока та масла» (ідентифікаційний код
00448031, адреса: 16703, Чернігівська область,
м. Ічня, вул. Бунівка, 164) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поляріс Груп»
(ідентифікаційний код 38389976, адреса: 01014,
м. Київ, вул. Катерини Білокур, 8, оф. 11)
судовий збір у розмірі 33 (тридцять три)
грн. 63 коп. за розгляд апеляційної
скарги у Київському апеляційному
господарському суді.

5.Видачу наказів доручити
господарському суду міста Києва.

6.Матеріали справи №910/3835/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий суддя
Л.В. Кропивна

Судді
Л.Г. Смірнова

Л.В. Чорна