ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.12.14р. Справа № 904/8552/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-маркет", (смт.
Ювілейне, Дніпропетровський район,
Дніпропетровська область)

до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Продекспорт-2009", (м.
Дніпропетровськ)

2) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, (м.
Дніпропетровськ)

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Дубінін І.Ю.

Представники:

від позивача: Гайдай Р.В. -
представник (дов. № 14/11/14 від 14.11.14р.)

від відповідача-1: Поліщук І.О. -
представник (дов. № 14 від 10.01.14р.)

від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ
СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-маркет"
(далі-позивач) звернулось до
господарського суду із позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "продекспорт-2009"
(далі-відповідач-1) та до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
(далі-відповідач-2 ) про визнання
договору поруки № б/н від 10.01.2014 року
недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір поруки суперечить поняттю
договору, як домовленості двох або
більше сторін, спрямованої на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Даний
договір поруки встановлює права та
обов'язки, у тому числі для боржника -
позивача (солідарна відповідальність),
який не є стороною договору та який не
надавав згоди на укладання вказаного
договору. Відповідно, договір поруки №
б/н від 10 січня 2014 року є таким, що
суперечить нормам діючого
законодавства України і на підставі ст.
215, ст. 203 ЦК України повинен бути
визнаний недійсним.

Представник відповідача-1 подав до суду
клопотання щодо залучення копії
документів до матеріалів справи та
заперечення на позовну заяву від
17.11.14р., в якому вказує, що доводи
наведені позивачем у позові є
безпідставними, необґрунтованими та
такими, що не відповідають нормам
чинного законодавства, у зв'язку з чим,
просить відмовити позивачу у
задоволенні позову про визнання
договору поруки від 10.01.2014р. недійсним в
повному обсязі.

Відповідач-2 у судове засідання не
з'явився, але 17.11.14р. надіслав до
господарського суду клопотання, яким
долучає копії документів до матеріалів
справи та відзив на позовну заяву, в
якому просить відмовити в задоволенні
позову ТОВ "АТБ-маркет", оскільки станом
на сьогоднішній день права позивача у
зв'язку з укладанням договору поруки
ніяким чином не порушені і не можуть
бути порушені. А отже й відсутні
підстави для його звернення до суду із
вимогою про визнання договору поруки
недійсним. Крім того, спірний договір
був укладений 10.01.14р., а в січні 2014 року
жодні позовні заяви з боку
відповідача-1 не подавались, тому
припущення позивача, щодо зміни
підсудності є абсурдними.

Також, 18 листопада 2014 року Фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 надано
клопотання, в якому просить суд
розглядати справу без її присутності
за наявними матеріалами.

Суд вважає достатніми матеріали справи
для слухання справи у відповідно до ст.
75 Господарського процесуального
кодексу України за наявними в ній
матеріалами.

В порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
було оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши доводи представників
позивача та відповідача-1, оцінивши
докази в їх сукупності, господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 січня 2014 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"АТБ-маркет", як покупець, та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Продекспорт-2009", як
постачальник, було укладено договір
поставки № 35813, згідно п. 1.1. якого
постачальник зобов'язувався в порядку
та строки, встановлені даним договором,
передати товар у власність покупцю, в
певній кількості, відповідної якості
та по узгодженій ціні, а постачальник
прийняти та оплатити товар на умовах,
обумовлених вказаним договором.

З позовної заяви вбачається, що за
результатами ознайомлення з
матеріалами судової справи № 910/22289/14 у
господарському суді м. Києва, позивачу
стало відомо про те, що 10 січня 2014 року
між відповідачем-1 та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (надалі -
відповідач-2) було укладено договір
поруки № б/н.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки,
відповідач-2 зобов'язується солідарно
відповідати перед відповідачем-1 за
виконання позивачем зобов'язань
відносно оплати вартості товару,
поставленого відповідачем-1 позивачу
по Договору поставки № 35813 від 01 січня
2014 року на суму не більш 2 000,00 грн.

Послуга по наданню поручительства
поручається поручителем по даному
договору є безкоштовною (п. 1.2 договору
поруки).

Поручитель зобов'язаний виконувати за
боржника зобов'язання останнього
відносно сплати вартості товару,
переданого кредитором боржнику у
відповідності з основний договором (п.
2.1 договору поруки).

Згідно п. 2.2. договору, кредитор не має
права вимагати від поручителя
виконання зобов'язань за боржника в
частині оплати сум основного боргу,
який виник на підставі основного
договору на суму, що перевищує 2 000,00 грн.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що всі
права та зобов'язання по основному
договору залишаються у боржника.

Протягом строку дії даного договору,
кредитор не має права змінювати умови
основного договору без згоди на це
поручителя. В іншому випадку
поручитель не відповідає перед
кредитором за виконання боржником
своїх зобов'язань з моменту внесення
таких змін (п. 2.4 договору поруки).

У відповідності до п. 3.1 договору,
поручитель та боржник несуть солідарну
відповідальність перед кредитором за
виконання зобов'язань в частині оплати
вартості товару по основному договору.

Сторони несуть передбачену діючим
законодавством України
відповідальність за збитки, нанесені
друг другу у випадку невиконання чи
неналежного виконання зобов'язань по
даному договору (п. 3.2 Договору).

Даний договір вступає в силу з моменту
його підписання та діє до 01.01.2016р.
Поручительство по даному договору діє
до 01.01.2016р. (п. 4.1, п. 4.2. договору поруки).

Позивач вважає, що договір поруки № б/н
від 10.01.2014 року слід визнати недійсним
на підставі п. 3 ст. 203, п. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України, оскільки
його умови суперечать поняттю
договору, визначеному ст. 626 Цивільного
кодексу України.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Продекспорт-2009"
(відповідач-1) позов не визнає, позовні
вимоги вважає безпідставними,
необґрунтованими такими, що не
відповідають нормам чинного
законодавства. Так, твердження
позивача про необхідність отримання
його письмової згоди на укладення
договору поруки № б/н від 10.01.2014р. є
безпідставними та такими, що не
відповідають нормам чинного
законодавства.

Статтями 553 та 554 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір поруки
укладається між кредитором та
поручителем і відповідно до договору
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Тобто договір поруки є
двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем,
отже боржник не є стороною договору
поруки і жодними нормами чинного
законодавства не передбачено обов'язку
будь-якої сторони договору поруки
отримувати згоду боржника.

Що стосується твердження позивача про
те, що договір поруки створює обов'язки
для боржника, то з цим не можна
погодитись, оскільки безпосередньо на
права та обов'язки боржника порука як
вид забезпечення виконання
зобов'язання не впливає, оскільки
зобов'язання боржника в цьому випадку
не встановлюються, не припиняються та
не змінюються (не доповнюються та не
збільшуються).

Відсутність обов'язку кредитора або
поручителя на отримання згоди боржника
на укладення договору поруки
підтверджується судовою практикою, у
тому числі Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року за № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними". Твердження
Позивача про укладення договору поруки
№ б/н від 10.01.2014р. з метою навмисної
зміни підсудності відповідачем-1 є
безпідставним та суто надуманим.

Щодо твердження позивача про
фіктивність договору поруки № б/н від
10.01.2014р. відповідач-1 вказує, що
підтвердженням реальності настання
правових наслідків є дії поручителя,
відповідача-2 у цій справі, який
частково виконав передбачені
договором поруки № б/н від 10.01.2014р.
зобов'язання з оплати вартості товару,
що був поставлений відповідачем-1
позивачу за договором поставки № 35813
від 01.01.2014р., а саме сплатив
відповідачу-1 грошову суму у розмірі
1100,00 грн., що підтверджується копією
банківської виписки.

Отже, посилання позивача на те, що
договір поруки не був спрямований
нареальне настання правових наслідків,
спростовується діями поручителя,
відповідача-2 у цій справі, який після
отримання відповідної вимоги
кредитора, відповідача-1 частково
виконав свої зобов'язання. Таким чином
сторони договору поруки своїми діями
підтвердили, що договір поруки № б/н
від 10.01.2014р. був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

В підтвердження своїх заперечень проти
позову відповідачем-1 надано до справи
(а.с. 105 - 119): копію постанови
Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 11; копію
інформаційного листа ВГСУ від 21.11.2011р.
№ 01-06/1624/2011; копію ухвали
господарського суду м. Києва від
06.11.2014р. про порушення провадження у
справі № 910/24072/14; копію
банківської виписки, що підтверджує
часткову оплату заборгованості,
здійснену 03.11.2014р. відповідачем-2 на
користь позивача; копію вимоги
кредитора відповідача-1.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(відповідач-2) представника в судове
засідання не направила, але подала до
справи відзив на позов, в якому
зазначає, що на виконання вимог
договору поруки в якості часткового
виконання своїх зобов'язань
відповідач-2 за вказаним договором
перерахував 1100,00 грн. на рахунок
відповідача-1, що підтверджується
квитанцією № 112163637 від 31.10.2014р. (а.с. 76).

Щодо твердження позивача відносно
недійсності договору поруки,
відповідач-2 зазначає, що договір
укладено у повній відповідності до
норм Цивільного та Господарського
кодексів України, як по формі так і по
суті. На час розгляду справи права
позивача у зв'язку з укладенням
договору поруки ніяким чином не
порушені і не можуть бути порушені. До
того ж, договір поруки був укладений 10
січня 2014 року, а в січні 2014 року жодні
позовні заяви з боку відповідача-1 не
подавались, тому припущення позивача
щодо зміни підсудності є абсурдними.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. ст. 32, 34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи, оригінали
документів наданих сторонами на вимогу
суду в судове засідання та заслухавши
повноважних представників сторін в
судовому засіданні, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги, слід
визнати необґрунтованими,
документально недоведеними, такими, що
суперечать чинному законодавству
України, а отже є такими, що не
підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України).

Частинами 1, 3, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Загальні засади поруки визначені
Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. (ч.ч. 1, 2
ст. 553 Цивільного кодексу України).

Порука як вид забезпечення
зобов'язання спрямована на можливість
задоволення вимог кредитора за рахунок
солідарного або субсидіарного
боржника за цим зобов'язанням у випадку
його порушення основним боржником.

Загальні правила щодо заміни сторони в
зобов'язанні встановлені статтями 512-520
Цивільного кодексу України. Цими
правилами визначений перелік випадків,
внаслідок яких кредитор у зобов'язанні
може бути замінений, у тому числі, в
інших випадках, встановлених законом.
При цьому, кредитор у зобов'язанні не
може бути замінений, якщо це
встановлено договором або законом.
Щодо заміни боржника у зобов'язанні,
діє правило про те, що таке можливо лише
за згодою кредитора, якщо інше не
передбачено законом.

Отже, закон не встановлює обов'язкову
участь або надання згоди при укладенні
договору поруки з боку основного
боржника, якщо це не передбачено
договором щодо основного зобов'язання
або прямо не заборонено спеціальними
нормами (нормами законодавства в
окремих правовідносинах).

Слід також зазначити, що відсутність в
договорі поруки участі основного
боржника не є порушенням положень,
визначених статтею 626 Цивільного
кодексу України, на що посилається
позивач. Зокрема, позивач стверджує, що
виникнення певних зобов'язань у
основного боржника можливе лише при
наявності його волевиявлення при
укладенні договору поруки. На думку
позивача це випливає із визначення
такого поняття як договір.

Однак, за висновком суду це твердження
не відповідає загальним нормам про
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, встановлених статтею 11
Цивільного кодексу України.

Так, цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства. Зокрема,
права та обов'язки основного боржника
при наявності факту поруки визначені
статтями 555, 557 Цивільного кодексу
України.

Відсутність обов'язку кредитора або
поручителя на отримання згоди боржника
на укладення договору поруки
підтверджується роз'ясненнями,
наданими Вищим господарським судом
України.

Зокрема, пунктом 3.16 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року № 11 „Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
роз'яснено, що обов'язок кредитора або
поручителя за договором поруки
одержувати згоди боржника на укладення
такого договору законодавством
України не передбачений та не випливає
зі змісту правовідносин поруки.
Відповідно відсутність зазначеної
згоди не порушує й умов дійсності
договору поруки та не є підставою для
визнання його недійсним. Згідно з
пунктом першим Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
21.11.2011 року за №01-06/1624/2011 „Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ
окремих норм матеріального права"
відсутність згоди боржника на
укладення договору поруки не порушує
умови дійсності договору поруки і не є
підставою недійсності зазначеного
правочину.

Слід також зазначити, що у справі
відсутнє судове рішення Верховного
Суду України в порядку ст.111-28
Господарського процесуального кодексу
України, яке б підтверджувало правову
позицію позивача і було б обов'язковим
для судів України в судовій практиці.
Так, в постанові Верховного Суду
України від 01.09.2009року у справі №
42/492-52/116, на яке посилається позивач,
мова йде про встановлену основним
договором заборону передачі прав та
обов'язків за цим договором третім
особам без письмової згоди другої
сторони.

Такі обставини у справі, що
розглядається, відсутні.

Твердження позивача про фіктивність
договору поруки № б/н від 10.01.2014 року,
судом визнається таким, що не
доводиться матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 234 Цивільного
кодексу України фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином.

Матеріали справи свідчать про те, що
підтвердженням реальності настання
правових наслідків за спірним
договором поруки є дії поручителя,
відповідача-2 у цій справі, який
частково виконав передбачені
договором поруки № б/н від 10.01.2014р.
зобов'язання з оплати вартості товару,
що був поставлений відповідачем-1
позивачу за договором поставки № 35813
від 01.01.2014р., а саме сплатив
відповідачу-1 грошову суму у розмірі
1100,00 грн., що підтверджується копією
банківської виписки та квитанцією №
112163637 від 31.10.2014р.

Отже, твердження позивача про те, що
договір поруки не був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
спростовується діями поручителя,
відповідача-2 у цій справі. Твердження
позивача про те, що спірний договір
поруки не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки укладений без
участі позивача як основного боржника,
суд визнає таким, що не ґрунтується на
нормі права.

Відповідно до абз. 8 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір при відмові в
позові покладається на позивача.

З урахуванням абз. 8 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір у розмірі 1 218,00грн.
покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 11, 203, 215, 234, 512-520, 553, 555,
557, 626 Цивільного кодексу України, ст. ст.
1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 08.12.14р.

Суддя І.Ю. Дубінін