м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/20538/14 27.11.14

За позовом Державного підприємства
«Східний гірничо-збагачувальний
комбінат»

До Державного підприємства
«Український транспортно-логістичний
центр»

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача

Державне підприємство
«Український державний центр
залізничних

рефрижераторних
перевезень «Укррефтранс»

Про стягнення 160 493,69 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Гавеля Д.В. - по дов. №
18/1239 від 13.092.2014

від відповідача Матвіїв О.М.І. - по
дов. № УТЛЦ-44 від 26.09.2014

від третьої особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Державного
підприємства «Східний
гірничо-збагачувальний комбінат» про
стягнення з Державного підприємства
«Український транспортно-логістичний
центр» безпідставно набутих грошових
коштів у розмірі 160 493,69 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.09.2014 порушено провадження у
справі № 910/20538/14, залучено до участі у
справі третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Державне
підприємство «Український державний
центр залізничних рефрижераторних
перевезень «Укррефтранс», розгляд
справи призначено на 21.10.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/20538/14 від 21.09.2014, у зв'язку з
неявкою представників позивача та
третьої особи в засідання суду та
невиконанням позивачем та третьою
особою вимог суду викладених в ухвалі
про порушення провадження у справі від
30.09.2014, розгляд справи було відкладено
до 30.10.2014.

Позивач в судовому засіданні 30.10.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 30.10.2014
позовні вимоги не визнав, посилаючись
на обставини, вказані у відзиві на
позовну заяву, що поданий до суду 20.10.2014.
Так, відповідач вказує на те, що у
травні, липні, серпні 2013 року позивачу
за договором № 2478/48-2013 про надання
послуг з організації перевезень
вантажів у власних критих вагонах від
21.01.2013, укладеного між сторонами,
надавались послуги з організації
перевезень вантажів територією
України та за її межами. Проте, позивач
розрахувався лише в частині сплати
тарифу за перевезення вантажів
територією України, у зв'язку з чим
позивачу була донарахована плата за
перевезення у травні, липні, серпні 2013
року вантажів поза межами території
України в сумі 160 493,69 грн. та списана з
рахунку позивача згідно з умовами
договору. Таким чином, посилання
позивача про безпідставне набуття
відповідачем коштів у сумі 160 493,69 грн.
не відповідає дійсним обставинам.

В судовому засіданні 30.10.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 27.11.2014.

Від позивача 25.11.2014 на адресу суду
надійшли додаткові пояснення до
позовної заяви.

Третя особа в судове засідання 27.11.2014 не
з'явилась, письмові пояснення не
надала.

В судовому засіданні 27.11.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

21.01.2013 між Державним підприємством
«Східний гірничо-збагачувальний
комбінат» (позивач, замовник),
Державним підприємством «Український
транспортно-логістичний центр»
(відповідач, основний виконавець) та
Державним підприємством «Український
державний центр залізничних
рефрижераторних перевезень
«Укррефтранс» (третя особа,
співвиконавець) було укладено договір
№ 2478/48-2013 про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних критих вагонах (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору основний
виконавець та співвиконавець
зобов'язуються за плату і за рахунок
замовника виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з організацією внутрішніх
та міжнародних перевезень вантажів у
критих вагонах (нумерація вагонів
починається на « 2») співвиконавця.

Згідно з п. 2.2.5. договору позивач
зобов'язався здійснювати попередню
оплату за послуги, пов'язані з
організацією перевезень вантажів,
шляхом перерахування коштів на
поточний зі спеціальним режимом
використання (розподільчий рахунок)
відповідача.

Пунктом 3.4.1. договору передбачено, що
загальна ціна договору визначається
сторонами в протоколі погодження
договірної ціни, який є невід'ємною
частиною договору (додаток № 2 до
договору).

Основний виконавець має право
змінювати ціну договору та вартість
послуг, пов'язаних з організацією
перевезень вантажів, відповідно до
індексації тарифів, з дати введення в
дію відповідного наказу про індексацію
тарифів, зборів і плати за вантажні
перевезення залізничним транспортом.
Зміна ціни договору та вартості послуг,
пов'язаних з організацією перевезень
вантажів, оформлюється сторонами
шляхом підписання відповідної
додаткової угоди до договору (п. 3.4.2
договору).

У відповідності з п. 9.1. договір набирає
чинності з дати підписання та діє до
31.12.2013, а в частині проведення
розрахунків за надані послуги,
пов'язані з перевезенням вантажів - до
повного здійснення розрахунків. Якщо
жодна із сторін не звернулася письмово
за один місяць до закінчення дії
договору з пропозицією до інших сторін
про припинення його дії, то цей договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний календарний рік.

Сторонами доказів в підтвердження
розірвання або припинення дії
укладеного ними договору не подано.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони у відповідності з умовами
договору також підписали: додаток № 1
Перелік додаткових послуг та розмір
плат, пов'язаних з перевезенням
вантажів; додаток № 2 Протокол
погодження договірної ціни між
основним виконавцем та замовником;
додаток № 3 Протокол погодження
договірної ціни між основним
виконавцем та співвиконавцем.

Крім того, в подальшому сторони уклали
до договору додаткові угоди № 1 від
01.02.2013, № 2 від 20.05.2013, № 3 від 20.06.2013, № 4
від 25.07.2013, № 5 від 29.07.2013, № 6 від 18.12.2013, №
8 від 30.05.2014, якими зокрема вносились
зміни щодо вартості послуг, пов'язаних
з організацією перевезень вантажів.

Позивач звернувся до суду з даним
позовом, у зв'язку з безпідставним
списанням відповідачем з його
особового рахунку коштів у сумі 160 493,69
грн. При цьому, позивач зазначає, що ним
не замовлялись та отримувались послуги
на вказану суму у червні 2014 року за
договором № 2478/48-2013 від 21.01.2013 і
відповідно не підписувались акти
наданих послуг, які є підставою для
розрахунків між сторонами згідно з п.
3.5.3. договору. Тому, позивач посилаючись
на ст. 1212 Цивільного кодексу України
просить стягнути з відповідача 160 493,69
грн. як безпідставно набуте майно.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до залізничних накладних та
дорожніх відомостей, копії яких
залучених до матеріалів справи, у
травні, липні, серпні 2013 року
відповідач надав позивачу послуги з
перевезення вантажів як територією
України, так і за її межами.

Відповідачем були складені акти
наданих послуг № 7 від 31.07.2013, № 7/1 від
31.07.2013, № 8 від 31.08.2013, які підписані
позивачем без зауважень.

Проте, відповідачем під час складання
вказаних актів не було враховано плату
за користування вагонами поза межами
території України, що було встановлено
Державним підприємством «Головний
інформаційно-обчислювальний центр
Укрзалізниці» при проведенні аналізу
нарахування та стягнення плати за
користування вагонами за межами
України в 2013 році.

Відповідно до п. 2.2.10. договору, замовник
зобов'язаний вносити плату за
користування вагонами у розрахунковий
час перебування їх за межами України за
цінами узгодженими договором.

Відповідно до наявних в матеріалах
справи протоколів погодження ціни
плата за користування вагонами за
межами України складала: з 21.01.2013 - 149,20
грн. за добу, з 20.05.2013 - 131,40 грн. за добу, з
25.07.2013 - 109,58 грн. за добу, з 01.01.2014 - 97,14
грн. за добу, з 01.04.2014 - 109,58 грн. за добу.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України, зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погодженні ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, у
зв'язку з встановленням розбіжностей в
частині нарахування плати за
користування вагонами у травні, липні,
серпні 2013 року, відповідач надіслав
позивачу листи № УТЛЦ-10/2768 від 17.06.2014 та
№ УТЛЦ-10/2958 від 08.07.2014, в яких повідомив
про донарахування плати за
користування вагонами за межами
України у травні, липні, серпні 2013 року
на загальну суму 160 493,69 грн. і просив
підписати акти наданих послуг на
зазначену суму. Проте, позивач
відмовився підписати надіслані
відповідачем на його адресу акти,
посилаючись на те, що дані акти
датовані 30.06.2014, тоді як у червні 2014 року
позивач послуги за договором не
замовлялись та не отримувались.

Слід зазначити, що згідно умов договору
(п. 3.4.8.) за відсутності письмових
обґрунтувань причин не підписання акту
наданих послуг, акт вважається
затвердженим обома сторонами.

Під час розгляду справи позивач факт
перевезення його вантажів за межами
території України у травні, липні,
серпні 2013 року не заперечував та
належними доказами не спростував.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною першою статті 903 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Здійснивши аналіз умов укладеного між
сторонами договору суд не встановив
наявності заборони відповідачу при
виявленні помилок під час складанні
актів виконаних послуг, в подальшому
здійснити донарахування не врахованих
тарифів за надані послуги.

Отже, кошти в сумі 160 493,69 грн. набуті
відповідачем правомірно та згідно з
умовами укладеного сторонами договору
№ 2478/48-2013 про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних критих вагонах від 21.01.2013.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу
України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Позивачем належними та допустимими
доказами не доведено, що списані з його
рахунку кошти в розмірі 160 493,69 грн. є
безпідставно набутими відповідачем,
оскільки вони сплачені на підставі
договору, який не визнаний в
установленому законодавством порядку
недійсним.

Таким чином, кошти в розмірі 160 493,69 грн.
отримані відповідачем та знаходяться у
нього на достатній правовій підставі.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами про стягнення коштів в
розмірі 160 493,69 грн.

Таким чином, позовні вимоги Державного
підприємства «Східний
гірничо-збагачувальний комбінат»
безпідставні та задоволенню не
підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.12.2014.

Суддя
В.В.Сівакова