ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2014 р.
Справа № 922/3889/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М.,
суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

прокурор: Хряк О.О. дов. № 028256 від 15.08.2014
року

позивач: ОСОБА_1 дов. № 1043 від 19.05.2014 року

відповідач: Настусенко Д.Д. дов. №
08-11/5964/2-13 від 30.12.2013 року

третя особа: Кінзбурський В.О. дов. №
40-17/20-5415 від 31.1.2014 року

заявник апеляційної скарги: ОСОБА_4
угода про надання правової допомоги
від 10.10.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційні скарги ОСОБА_5, м.Харків (вх.
№3527 Х/3-10), Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області, м. Харків (вх. №3529
Х/3-10), Харківської міської ради, м.
Харків (вх. №3842 Х/3-10), Першого
заступника прокурора м. Харкова,
м.Харків (вх. №3843 Х/3-10) на рішення
господарського суду Харківської
області від 16.10.2014 року у справі №922/3889/14

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_6, м. Харків

до Харківської міської ради, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги на предмет спору на стороні
відповідача - Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області, м. Харків

про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 16.10.2014 року по
справі №922/3889/14 (суддя Є.М. Жиляєв) позов
задоволено повністю. Визнано за
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6
право власності на нежитлову будівлю
(громадський будинок "Торгівельний
центр") літ. "П-1" загальною площею 810,3 кв.
м., що розташована по АДРЕСА_1 у місті
Харкові.

З рішенням господарського суду
Харківської області не погодилась
ОСОБА_5, яка не була залучена до участі
у справі в якості відповідача, але
вважає, що вона є власником спірної
нежитлової будівлі літ. "П-1", що
розташована за адресою: м.Харків,
АДРЕСА_1, та звернулась до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права,
вважає, що прийняте по справі рішення
господарського суду Харківської
області від 16.10.2014 року впливає на її
охоронювані законом права та обов'язки,
просить рішення скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі.

З рішенням суду першої інстанції не
погодилась і третя особа - Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області та
подала до суду апеляційної інстанції
апеляційну скаргу, вважаючи, що
рішення суду першої інстанції від
16.10.2014 року прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначене рішення скасувати
та прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити повністю.

З рішенням господарського суду
Харківської області від 16.10.2014 року не
погодився і відповідач - Харківська
міська рада, подала апеляційну скаргу,
в якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі.

Вважаючи, що при прийнятті рішення
господарським судом не в повному
обсязі були з'ясовані обставини, які
мають значення для справи, невірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права заступник
прокурора м. Харкова звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
скасувати, та прийняти нове, яким
відмовити в позові повністю.

Враховуючи те, що апеляційні скарги
ОСОБА_5, Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області, Харківської
міської ради, Першого заступника
прокурора м. Харкова, стосуються однієї
і тієї ж справи, між тими ж сторонами,
предметом оскарження є рішення
господарського суду Харківської
області від 16.10.2014 року у справі
№922/3889/14, колегія суддів вважає
доцільним об`єднати зазначені скарги в
одне апеляційне провадження.

Позивач через канцелярію Харківського
апеляційного господарського суду
надав заперечення на апеляційну скаргу
(вх.11336,11337,11338,11343 від 27.11.2014 року), в яких
проти доводів викладених в апеляційних
скаргах заперечує, вважає, що
оскаржуване рішення суду першої
інстанції прийняте з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та всебічним
дослідженням обставин справи, просить
рішення залишити без змін, а апеляційні
скарги залишити без задоволення.

В межах встановленого ст. 102 ГПК
України строку розгляду апеляційної
скарги 02.12.2014 року оголошено перерву до
08.12.2014 року.

Представником позивача до суду
апеляційної інстанції 05.12.2014 року
подано клопотання (вх.11798) про
витребування доказів, а саме:
декларацію ОСОБА_5 про введення
(прийняття) нежитлової будівлі літ.
«П-1» загальною площею 360,6 кв.м, що
розташована за адресою: м. Харків,
АДРЕСА_1 до експлуатації.

Ознайомившись з матеріалами справи суд
апеляційної інстанції вважає, що в
задоволенні даного клопотання слід
відмовити з таких підстав.

Згідно зі ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів. У клопотанні повинно бути
зазначено: який доказ витребовується;
обставини, що перешкоджають його
наданню; підстави, з яких випливає, що
цей доказ має підприємство чи
організація; обставини, які може
підтвердити цей доказ.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

З наведеного випливає, що у разі
неможливості самостійно подати
необхідні для розгляду справи докази
сторона, прокурор, третя особа вправі
звернутися до господарського суду, в
тому числі й апеляційній інстанції, з
клопотанням про витребування доказів.
При цьому обґрунтування такої
неможливості покладається на особу, що
заявляє відповідне клопотання.
Звертаючись з клопотанням про
витребування доказів до суду
апеляційної інстанції, заявник, з
огляду на вимоги частини 1 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, повинен також обґрунтувати
неможливість подання цих доказів до
місцевого господарського суду
(аналогічна правова позиція наведена в
п.2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Заявляючи клопотання про витребування
доказів, які б у сукупності
підтверджували чи спростовували
докази по справі, позивач допустився
підміни поняття «обов'язку
доказування».

Колегія суддів констатує, що в
клопотанні не зазначено обґрунтування
щодо неможливості позивачем
самостійно отримати докази, які він
просить суд витребувати та відсутні
відомості щодо того, чи звертався
позивач до Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області з приводу надання
документів, про які йдеться в вище
зазначеному клопотанні.

Окрім того, позивач не звернув уваги на
те, що 01.12.2014 року судом були долучені до
матеріалів справи витребувані
позивачем документи, а саме: декларація
ОСОБА_5 про готовність об'єкта до
експлуатації - нежитлової будівлі літ.
«П-1» загальною площею 360,6 кв.м, що
розташована за адресою: м. Харків,
АДРЕСА_1, а також технічний паспорт на
вказані приміщення (відповідно до
клопотання апелянта - ОСОБА_5 про
доручення до матеріалів справи
письмових доказів).

Крім того, позивач звернувся до суду
апеляційної інстанції з клопотанням
про призначення по справі судової
будівельно-технічної експертизи,
проведення якої просить доручити
Харківському науково-дослідному
інституту судових експертиз ім. засл.
проф. М.С. Бокаріуса.

Колегія суддів, розглянувши подане
позивача клопотання про направлення
матеріалів справи для проведення
експертизи Харківському
науково-дослідному інституту судових
експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса,
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, а також вимоги
апеляційної скарги, доводи та докази в
їх підтвердження, заслухавши пояснення
представників сторін, апелянта та
прокурора, дійшла висновку про відмову
в задоволенні вказаного клопотання
позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
судові експертизи» від 25.02.1996 р. судова
експертиза - це дослідження експертом
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні
органів дізнання, досудового та
судового слідства.

Статтею 41 ГПК України передбачено, що
для роз'яснення питань, що виникають
при вирішенні господарського спору та
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
року № 4 "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи" судова
експертиза призначається лише у разі
дійсної потреби у спеціальних знаннях
для встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування. Якщо наявні у справі
докази є взаємно суперечливими, їх
оцінку в разі необхідності може бути
здійснено господарським судом з
призначенням відповідної судової
експертизи.

Водночас, визначення чи потребує
вирішення спірного питання
застосування спеціальних знань
експертів чи ні, віднесено до
компетенції суду. У разі коли суддя
потребує висновків фахівця з питань, що
відносяться до предмету доказування,
він вправі призначити експертизу на
свій розсуд.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних обставин по
даній справі немає, оскільки в
матеріалах справи є інші достатні
засоби доказування (відзиви,
апеляційні скарги, додаткові докази),
аналіз яких дає змогу вирішити спір по
суті без проведення судової
експертизи. До того ж, позивач не був
позбавлений можливості реалізувати
своє право при розгляді справи в суді
першої інстанції, а господарський суд,
задовольнивши клопотання про
проведення експертизи, сприяв би
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, однак такого
клопотання в суді першої інстанції
позивачем не заявлялось.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши в судовому засіданні
пояснення представників позивача,
відповідача, третьої особи, заявника
апеляційної скарги - ОСОБА_5 та
прокурора, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи,
27.10.2008 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Нордекс-1»
(далі-продавець) та ОСОБА_6
(далі-покупець) укладено договір
купівлі-продажу, відповідно до п.1.1
якого продавець передав, а покупець
прийняв у власність нежитлову будівлю
(торгівельний павільйон) літ. «О-1»
загальною площею 169,2 кв. м, що
знаходиться за адресою м. Харків,
АДРЕСА_1.

Даний договір 27.10.2008 року
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, та зареєстрований в
реєстрі за №856.

Як стверджує позивач, з огляду на
надані ст. 319 ЦК України права
володіння, розпоряджання та
користування майном, він на протязі
2009-2014 року здійснив реконструкцію
нежитлової будівлі (торгівельний
павільйон) літ. «О-1» загальною площею
169,2 кв. м, що розташована за адресою: м.
Харків, АДРЕСА_1 .

Даний довід підтверджується, як
вважає позивач, договором будівельного
підряду від 11.07.2010 року та актом
приймання-передачі виконаних робіт від
23.09.2010 року. З огляду на зазначені
документи, вбачається, що позивач
(замовник) прийняв та оплатив ОСОБА_9
(підрядник) будівельні роботи, які були
передбачені умовами вищезазначеного
договору, а саме: поставка будівельних
матеріалів, виготовлення та здійснення
монтажу фасаду, облицювання його
касетами та виготовлення композитної
панелі "Panabond - 4/0,5 при облицюванні
фасаду торгівельних павільйонів.

28.09.2010 року посадовою особою
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області був складений
протокол про адміністративне
правопорушення, відповідно до якого за
ОСОБА_6 зафіксовано порушення ст. 23
Закону України «Про планування та
забудову територій», оскільки останній
на протязі у 2010 році самовільно провів
реконструкцію нежитлової будівлі
(торгівельного павільйону) по АДРЕСА_1
у Фрунзенському районі м. Харкова.

В протоколі визначено дату та
місце розгляду складеного протоколу -
28.09.2010 рік, м. Харків, вул. Космічна, 21-А.

28.09.2010 року начальником Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області було
винесено постанову №1673 за якою було
визнано ОСОБА_6 винним у вчиненні
адміністративного правопорушення та
накладено штраф у розмірі 170,00 грн.

Крім того, як свідчать матеріали
справи, рішенням апеляційного суду
Харківської області від 09.07.2014 року по
справі № 2033/4995/2012 за позовом ОСОБА_5 до
Харківської міської ради про визнання
права власності на нежитлову будівлю,
залишеним без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, встановлено, що внаслідок
визнання за ОСОБА_5 права власності на
нежитлову будівлю, що розташована за
адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 були
порушені майнові права ОСОБА_6, який
самовільно здійснив реконструкції
належної на праві власності будівлі за
вказаною адресою.

На теперішній час ФОП ОСОБА_6 не має
можливості належним чином оформити
право власності на нежитлову будівлю
"Торгівельний центр" загальною площею
810,3 кв. м., оскільки дана нерухомість
була самовільно ним побудована
(реконструйована), він звернувся до
суду з позовом про визнання за ним
права власності.

Надаючи в процесі
апеляційного перегляду оцінку
обставинам справи, враховуючи підстави
та предмет позову, колегія суддів не
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про задоволення позову та визнання за
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6
права власності на нежитлову будівлю
"Торгівельний центр" літ. "П-1" загальною
площею 810,3 кв. м., зважаючи на наступні
підстави.

Згідно зі ст.ст. 13, 41 Конституції
України передбачено, що від імені
українського народу права власника,
зокрема, на землю здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України.

Відповідно до ст.ст. 142, 143 Основного
Закону України до матеріальної
основи органів місцевого
самоврядування, крім інших об'єктів,
належить земля, управління
якою здійснюють територіальні
громади через органи самоврядування в
межах їх повноважень.

Стаття 124 Земельного кодексу України
передбачає, що передача в оренду
земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

Земельна ділянка, на якій розташоване
спірне майно за адресою м. Харків,
АДРЕСА_1 знаходиться у власності
територіальної громади м.Харкова
(комунальна власність).

Статтею 116 Земельного кодексу України
визначено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

Частиною 2 ст. 648 Цивільного кодексу
України передбачає, що зміст договору,
укладеного на підставі правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування,
обов'язкового для сторін (сторони)
договору, має відповідати цьому акту.

На підставі ст. 792 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
земельної ділянки наймодавець
зобов'язується передати наймачеві
земельну ділянку на встановлений
договором строк у володіння та
користування за плату. Відносини щодо
найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про
оренду землі", відносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України,Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

З аналізу вказаних норм, які регулюють
земельні правовідносини, вбачається,
що надання земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності в
оренду шляхом укладення відповідного
договору здійснюється на підставі
рішення ради, прийнятого за
результатами розгляду клопотання
особи, яка бажає отримати земельну
ділянку в оренду, поданої відповідно до
статті 123 Земельного кодексу України.

В матеріалах справи наявний договір
оренди землі від 24.12.2007 року, відповідно
до п.1.1 якого Харківська міська рада на
підставі рішення 15 сесії Харківської
міської ради 5 скликання від 03.10.2007 року
№186/07 «Про надання юридичним та
фізичним особам земельних ділянок для
будівництва об'єктів» надає, а ТОВ
«Нордекс-1» приймає в строкове платне
користування земельну ділянку,
несільськогосподарського призначення
- землі житлової та громадської
забудови, яка знаходиться м. Харків,
АДРЕСА_1. В оренду передається земельна
ділянка загальною площею 0,2488 га у тому
числі під забудову 0,2414 га, інших угідь
0,0074 га (п.2 договору)

За умовами п. 8 вищезазначеного
договору вбачається, що даний договір
укладено до 01.09.2009 року.

Свідченням того, що земельна ділянка за
адресою м. Харків, АДРЕСА_1 надана ТОВ
«Нордекс-1» до 01.09.2009 року є також акт
приймання-передачі від 22.01.2008 року
реєстр. № 1195.

Відповідно до протоколу №21 від 16.06.2009
року установчих зборів ТОВ «Нордекс-1»
у зв'язку із зміною власника нежитлової
будівлі (торгівельний павільйон), що
розташована за адресою: м. Харків,
АДРЕСА_1 дозволено ОСОБА_6 звернутися до
Харківської міської ради з заявою про
укладення договору оренди земельної
ділянки площею 0,1244 га по АДРЕСА_1 у м.
Харкові та зобов'язано ОСОБА_10
звернутися до Харківської міської ради
про розірвання договору оренди
земельної ділянки площею 0,2488 га по
АДРЕСА_1 у м. Харкові від 24.12.2007 року у
зв'язку зі зміною власника нежитлової
будівлі (торгівельний павільйон).

Однак, визнаючи право власності
позивача на спірне приміщення, судом
першої інстанції не було встановлено,
чи приймалося рішення відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування про надання
або відмову в наданні земельної
ділянки за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 в
оренду позивачу, а відтак, чи доведено
набуття права на оренду у визначеному
законом порядку. Апеляційна інстанція
відзначає, що оформлення документів
згідно статті 123 Земельного кодексу
України не зобов'язує власника
земельної ділянки у подальшому до
прийняття позитивного рішення про
передачу земельної ділянки у
користування.

Як встановлено під час судового
розгляду справи та не спростовано
позивачем, будівництво вищевказаних
нежитлових приміщень позивачем було
здійснено без отримання дозволу на
виконання будівельних робіт.

Стаття 376 Цивільного кодексу України є
нормою, яка регулює правовідносини, що
виникають у тих випадках, коли
загальний порядок будівництва був
порушений.

Відповідно до ч.1 ст. 376 Цивільного
кодексу України, житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

При застосуванні статті 376 Цивільного
кодексу України не застосовується
стаття 331 цього кодексу (набуття права
власності на новостворене майно та
об'єкти незавершеного будівництва),
оскільки вказаною статтею регулюється
набуття права власності на
новостворене майно, якщо воно
побудоване з дотриманням
встановленого діючим законодавством
порядку.

Аналіз наведених норм дає можливість
дійти висновку, що самочинно
збудований об'єкт нерухомості може
бути оформлений у власність особи як
такий, що споруджений правомірно, за
умов, зокрема, додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією при веденні будівництва.

Разом з тим, судом в порушення вимог
закону не було досліджено питання
відповідності реконструйованого
об'єкта нерухомого майна, на які
позивач просить визнати право
власності, будівельним нормам,
правилам і стандартам.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про
архітектурну діяльність", будівництво
(нове будівництво, реконструкція,
реставрація, капітальний ремонт)
об'єкта архітектури здійснюється
відповідно до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил у порядку, визначеному
Законом України "Про регулювання
містобудівної діяльності".

Згідно статті 5 Закону України "Про
основи містобудування", статей 12, 23
Закону України "Про планування та
забудову територій", статті 9 Закону
України "Про архітектурну діяльність"
будівництво об'єкту нерухомості
вимагає розробки і затвердження у
встановленому порядку компетентними
органами проекту його будівництва та
отримання дозволів і узгоджень
відповідних органів та служб на
здійснення будівельних робіт.

Відповідно до статті 22 Закону України
"Про основи містобудування" забудова
земельних ділянок здійснюється після
виникнення права власності чи права
користування земельною ділянкою та
отримання дозволу на виконання
будівельних робіт, а експлуатація
об'єктів дозволяється після прийому їх
державною технічною комісією (ст.18
цього Закону).

Прийняття в експлуатацію об'єктів
нерухомості регулюється Порядком
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
№ 461 від 13.04.2011 р., відповідно до якого
прийняття в експлуатацію об'єктів, що
належать до I категорії складності, та
об'єктів, будівництво яких здійснено на
підставі будівельного паспорта,
проводиться шляхом реєстрації
Державною архітектурно-будівельною
інспекцією та її територіальними
органами поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації.

Датою прийняття в експлуатацію об'єкта
є дата реєстрації декларації або
видачі сертифіката (п.11 Порядку).

Відповідно до п.12 Порядку, експлуатація
об'єктів, не прийнятих в експлуатацію,
забороняється.

Згідно ст. 39 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності",
датою прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта є
дата реєстрації декларації про
готовність об'єкта до експлуатації або
видачі сертифіката. Експлуатація
закінчених будівництвом об'єктів, не
прийнятих в експлуатацію
забороняється.

За приписами п.22 Порядку видачу
сертифіката здійснює Інспекція, яка
видала дозвіл на виконання будівельних
робіт.

Згідно з п. 23 Порядку для отримання
сертифіката замовник (його
уповноважена особа) подає особисто або
надсилає рекомендованим листом з
описом вкладення до відповідної
Інспекції заяву про прийняття в
експлуатацію об'єкта та видачу
сертифіката за формою згідно з
додатком 2, до якої додається акт
готовності об'єкта до експлуатації за
формою згідно з додатком 3.

Однак, задовольняючи позовні вимоги,
судом першої інстанції не встановлені
обставини стосовно прийняття спірного
об'єкту до експлуатації в
установленому порядку, у зв'язку з чим
фактично дозволив використовувати
об'єкт, який позивачем не було введено в
експлуатацію, що є порушенням вимог
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 461 від 13.04.2011 р.

Також, колегія суддів критично
ставиться до висновку суду першої
інстанції в частині відмови ОСОБА_5 та
ОСОБА_11 у залученні їх в якості
відповідачів по даній справі виходячи
з наступного.

Частина 1 ст. 24 ГПК України
передбачає, що господарський суд за
наявністю достатніх підстав має право
до прийняття рішення залучити за
клопотанням сторони або за своєю
ініціативою до участі у справі іншого
відповідача.

Відповідно до п. 5 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 11.04.2005 №01-8/344 «Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2004 році» зазначається, що
питання про достатність підстав для
вчинення відповідної процесуальної
дії вирішується господарським судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням усіх обставин та
матеріалів певної справи і з огляду на
те, чи сприятиме залучення іншого
відповідача з'ясуванню усього кола
обставин, що входять до предмета
доказування у справі, встановленню
наявності або відсутності
правопорушення, прийняттю законного та
обґрунтованого рішення. Необхідно
також мати на увазі, що інший
відповідач має бути такою юридичною чи
фізичною особою, за рахунок якої в
принципі можливо було б задовольнити
позовні вимоги, - на відміну від третьої
особи на стороні відповідача, за
рахунок якої такі вимоги ніколи не
задовольняються.

Разом з тим, з матеріалів справи
достеменно вбачається, що додані
ОСОБА_11 та заявником апеляційної
скарги - ОСОБА_5, документи до заяви про
залучення їх в якості відповідача,
відображають у повній мірі факт
існування на даний час у ОСОБА_11 та
ОСОБА_5 права власності на нежитлову
будівлю, що розташована за адресою: м.
Харків, АДРЕСА_1 (літ. П-1), та, відповідно,
будь-яке рішення суду може вплинути на
права та інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_11

Приписи п. 8 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у першому
півріччі 2007 року» встановлено, що
згода позивача чи інших учасників
процесу на таке залучення, здійснене за
ініціативою господарського суду, не
потрібна, а тому й за відсутності такої
згоди господарський суд вправі
продовжити розгляд справи по суті.
Згода позивача є необхідною лише для
заміни первісного відповідача
належним відповідачем (частина друга
тієї ж статті ГПК).

Тобто, для залучення іншого
відповідача по даній справі згода
позивача не є обов'язковою. У зв'язку з
чим є незаконним висновок суду про
відмову у задоволенні клопотання
ОСОБА_5 та ОСОБА_11 про залучення їх в
якості відповідачів по справі.

Крім того, відповідно до статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього.

Відмітку про засвідчення копії
документа складають зі слів "Згідно з
оригіналом", назви посади, особистого
підпису особи, яка засвідчує копію, її
ініціалів та прізвища, дати
засвідчення копії і проставляють нижче
реквізиту 23. ( п. 5.27 Національного
стандарту України ("Уніфікована
система організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлювання
документів ДСТУ 4163-2003") Державного
комітету з питань технічного
регулювання та споживчої політики,
затвердженого наказом
Держспоживстандарту України 07.04.2003
року № 55).

Суд попередньої інстанції не звернув
уваги на ту обставину, що документи, які
подані позивачем в якості додатків до
позовної заяви, на підтвердження
позовних вимог не засвідчені в порядку,
передбаченому пунктом 5.27
Національного стандарту України
("Уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлювання
документів ДСТУ 4163-2003") Державного
комітету з питань технічного
регулювання та споживчої політики,
затвердженого наказом
Держспоживстандарту України 07.04.2003
року № 55 та статті 36 Господарського
процесуального кодексу України.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Сторона або прокурор
у разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
43 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

З огляду на зазначене вище, колегія
суддів вважає, що оскаржуване рішення в
порушення вимог ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
прийняте без всебічного, повного і
об'єктивного розгляду всіх обставин
справи в їх сукупності. Доводи
апеляційних скарг спростовують
висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
Харківської області від 16.10.2014 року у
справі №922/3889/14 прийняте при не
належному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, у зв'язку з чим наявні підстави
для його скасування, та відповідно -
задоволення апеляційних скарг.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 2, 4
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, м. Харків
задовольнити.

Апеляційну скаргу Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області
задовольнити.

Апеляційну скаргу Харківської міської
ради, м. Харків задовольнити.

Апеляційну скаргу Першого заступника
прокурора м. Харкова, м. Харків
задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 16.10.2014 року у
справі №922/3889/14 скасувати, та прийняти
нове, яким відмовити у задоволенні
позову.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 12 грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Горбачова Л.П.