ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2014 р.
Справа № 914/1651/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді
Матущака О.І.

Дубник
О.П.

суддів
Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу
суб'єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_2 м.Львів

на рішення
господарського суду Львівської
області

від 18.09.2014р.

у справі №914/1651/14

за первісним позовом
суб'єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_3 м.Львів

до відповідача
суб'єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_2 м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача за первісним

позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Латориця" м.Львів

про
стягнення 73 674,23 грн.

за зустрічним позовом
суб'єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_2 м.Львів

до відповідача
суб'єкта підприємницької діяльності -

фізичної особи ОСОБА_3 м.Львів

про
визнання недійсним договору оренди №9

від 03.09.2011р.

за участю представників сторін за
первісним позовом від:

позивача: ОСОБА_4 - за довіреністю ВТК
№899589 від 07.08.2013 р.

відповідача: не з'явився

третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 18.09.2014р. (у
складі колегії суддів: головуюча суддя
Король М.Р., судді Долінська О.З.,
Запотічняк О.Д.) первісні позовні
вимоги задоволено повністю. Стягнуто з
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_2 на користь
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_3 2542,28 грн.
заборгованості з орендної плати, 71131,95
грн. неустойки та 1827,00 грн. судового
збору. В задоволенні зустрічного
позову відмовлено повністю.

Рішення суду в частині задоволення
первісного позову мотивоване тим, що
орендарем не виконано зобов'язання в
частині оплати за договором оренди та в
порушення п.2.6 договору не повернув
орендоване майно. В частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
рішення суду обґрунтоване тим, що такі
вимоги позивача є необґрунтованими та
недоведеними.

Відповідачем за первісним позовом
подано апеляційну скаргу на зазначене
рішення суду, в якій просить скасувати
рішення місцевого суду, прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
первісного позову та задовольнити
зустрічний позов. В своїй апеляційній
скарзі скаржник посилається на те, що
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_3 не мала права
передавати майно та укладати договір
оренди № 9 від 03.09.2011 р., оскільки на
момент укладення, дії договору і до
закінчення його строку не була
наділена відповідними правами, так як
власником об'єкта оренди є товариство з
обмеженою відповідальністю
«Латориця». Дана підстава також слугує
підставою визнати недійсним вказаний
договір оренди. Крім цього, скаржник
зазначає, що судом першої інстанції
неправомірно відмовив у його
клопотанні про витребовування в
порядку ст.38 ГПК України від
Реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції
інформаційної довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
щодо зареєстрованих речових прав осіб
на нерухоме майно, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, а також про повторне
витребування доказів у ДПІ у
Залізничному районі м. Львова.

Позивачем за первісним позовом подано
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просить рішення місцевого суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення. Свої заперечення
обґрунтовує тим, що між ТОВ «Латориця»
та СПД-ФО ОСОБА_3 було укладено договір
про спільну діяльність, згідно якого,
ведення спільних справ покладається
лише на ОСОБА_3, а отже, вона мала
необхідний обсяг повноважень для
укладення договорів з третьою особою
та їй не потрібна була подальша згода
ТОВ «Латориця». Правомірність
діяльності ОСОБА_3, а також спільна
діяльність ТОВ «Латориця» та СПД-ФО
ОСОБА_3 були предметом дослідження у
справі №914/64/14. Щодо зустрічного позову,
то позивач за первісним позовом вказує,
що такий є необгунтованим.

Скаржником подано клопотання б/н від
04.12.2014 р. про відкладення розгляду
справи у зв'язку з неможливістю
забезпечити явку в судове засідання.
Розглянувши вказане клопотання, судова
колегія прийшла до висновку про
відмову в його задоволенні, з огляду на
наступне.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може не
брати до уваги доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - четвертою статті 28
ГПК, з числа як своїх працівників, так і
осіб, не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника підлягає доведенню
учасником судового процесу на
загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).
Окрім цього, ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду про
відкладення розгляду справи від 13.11.2014
р. явку уповноважених представників
сторін визнано на власний розсуд. Судом
також враховується, що представник
відповідача за первісним позовом
скористався своїм правом на участь в
судовому засіданні 13.11.2014 р.

Представником відповідача за
первісним позовом подано клопотання
б/н від 12.11.2014р. про витребування
письмових доказів. В судовому
засіданні 13.11.2014 р. судовою колегією
розгляд вказаного клопотання
відкладено до наступного судового
засідання. В судовому засіданні
представник позивача за первісним
позовом заперечив щодо задоволення
вказаного клопотання. Вважає, що
повторне витребування від ДПІ у
Залізничному районі м.Львова
документів, що підтверджують фінансову
звітність ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Латориця»
та документів, які підтверджують
господарську діяльність, не спростують
факт неповернення об'єкту оренди
позивачу, оскільки, єдиним належним
доказом повернення орендованого майна
є акт приймання-передачі. А тому, ДПІ у
Залізничному районі м. Львова
обґрунтовано відмовила у видачі таких
документів. Щодо клопотання скаржника
про витребування довідки з Державного
реєстру прав на нерухоме майно, то таке
задоволенню не підлягає, оскільки
правомірність укладення ФОП ОСОБА_3
договору оренди в порядку спільної
діяльності, які в силу ст.35 ГПК України
не доводяться повторно.

Заслухавши пояснення представника
позивача за первісним позовом, колегія
суддів прийшла до висновку про відмову
у його задоволенні, оскільки таке
заявлене необґрунтоване.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам
апеляційної скарги, відзиву на неї,
заслухавши пояснення представника
позивача за первісним позовом у
судовому засіданні, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з огляду на
наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та перевірено апеляційним
господарським судом, 03.09.2011 р. між
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_3 (орендодавцем
згідно договору) та суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_2 (орендарем згідно
договору) було укладено договір оренди
№ 9.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 2.1, 2.6, 2.7, 12.1
вказаного договору, орендодавець
зобов'язується передати в оренду
орендарю, а орендар, в свою чергу,
зобов'язується прийняти в тимчасове
платне користування приміщення
загальною площею 75,00 кв.м., що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Розмір місячного платежу становить
суму у гривнях, яка еквівалентна 225
доларам США згідно з офіційним курсом
НБУ станом на день проведення оплати.
Орендна плата сплачується в
безготівковій формі на визначений
орендодавцем рахунок або у готівковій
формі. Орендна плата вноситься з
урахуванням індексації.

Передача приміщення в оренду
здійснюється в присутності
представників сторін і оформляється
актом прийму-передачі, що підписується
сторонами.

У випадку припинення цього договору
орендар зобов'язаний протягом 20
календарних днів повернути
орендодавцю приміщення в стані, не
гіршому ніж на час передачі його в
оренду з урахуванням нормального
зносу, для чого у випадку необхідності
орендар зобов'язаний здійснити
ремонтні роботи для приведення
приміщення в належний стан, а
орендодавець, в свою чергу, прийняти
приміщення по акту приймання-передачі
приміщення. Приміщення вважається
поверненим орендодавцю з моменту
підписання акту приймання - передачі
приміщення.

Обов'язок по складанню акта
приймання-передачі приміщення
покладається на сторону, яка передає
приміщення іншій стороні по договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
03.09.2014 р. орендодавцем передано
орендарю у строкове платне
користування обумовлене договором
приміщення, що підтверджується
відповідним актом прийому-передачі.

Договір набуває чинності з дня
підписання сторонами та діє 13
календарних місяців, тобто з 03.09.2011 р. по
03.10.2012 р.

Наявними матеріалами справи
підтверджується, що 01.10.2012 р. позивач за
первісним позовом звернувся до
відповідача за первісним позовом із
вимогою про повернення орендованого
приміщення та повторно 31.10.2012 р. Докази
поштового відправлення вищезазначеної
вимоги №750 та №284 містяться
в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. А за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних умовах ставляться.
При цьому, до виконання господарських
договорів застосовуються положення ЦК
України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Згідно ст. 759 ЦК України за договором
найму (оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ст.ст. 530, 611, 785 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк
(терміни).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

У разі припинення договору найму
наймач зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі. Якщо наймач
не виконує обов'язку щодо повернення
речі, наймодавець має право вимагати
від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач за первісним позовом оренду
плату за вересень 2012 р. не заплатив,
орендоване майно у визначений
договором строк не повернув. А тому,
враховуючи те, що договір закінчився
03.10.2012 р. та п.2.6 договору, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про стягнення з відповідача
за первісним позовом орендної плати за
вересень 2012 р. у сумі 2 542,28 грн. та
неустойки в розмірі

71 132,95 грн. за період з 22.10.2012 р. по 21.04.2014
р.

Щодо зустрічного позову, то колегія
суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202, ст.215, 203, 204 ЦК
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Відповідно до ст.1130 ЦК України за
договором про спільну діяльність
сторони (учасники) зобов'язуються
спільно діяти без створення юридичної
особи для досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників.

Згідно ст. 761 ЦК України, право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.
Наймодавцем може бути також особа,
уповноважена на укладення договору
найму.

Таким чином суд апеляційної інстанції
погоджується з позицією місцевого
господарського суду про те, що
наймодавцем майна може виступати не
лише власник цього майна, але і особа,
якій належать майнові права (титульний
володілець), а також особа уповноважена
на укладення такого договору.

Як підтверджується наявними
матеріалами справи, 03.09.2011 р. між
позивачем за первісним позовом та ТОВ
«Латориця» укладено договір про
спільну сумісну діяльність № 27/08, за
умовами якого, сторони зобов'язались
шляхом об'єднання своїх зусиль сумісно
діяти з метою приведення приміщення по
АДРЕСА_1 власником якого є ТОВ
«Латориця», у належний для
експлуатації стан та забезпечення
ефективного використання вказаного
приміщення з метою отримання прибутку.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 зазначеного
договору, внесок у спільну діяльність
ТОВ «Латориця» складається із надання
можливості ФОП ОСОБА_3 брати участь у
спільній діяльності, що здійснюється
сторонами, на матеріальній базі і у
приміщенні ТОВ «Латориця»; надання
можливості ФОП ОСОБА_3 у процесі
здійснення спільної діяльності
користуватися необхідними інженерними
та іншими комунікаціями, застосування
яких є необхідною умовою належного
проведення спільної діяльності.

Внесок ФОП ОСОБА_3 у спільну діяльність
становить забезпечення ефективного
використання приміщення по АДРЕСА_1
площею 259 кв.м.; трудової діяльності її
працівників, зайнятих на об'єкті, де
здійснюється спільна діяльність;
роботі по проведенню бухгалтерського
та іншого обов'язкового обліку, а так
само по сплаті податків, інших
обов'язкових платежів відповідно до
результатів спільної діяльності.

Разом з тим, в розділі 3 вказаного
договору про спільну діяльність,
ведення спільних справ, а так само
керівництво спільною діяльністю
покладається на ФОП ОСОБА_3 Всі
фінансові операції по спільній
діяльності здійснюються через
поточний рахунок ФОП ОСОБА_3 ТОВ
"Латориця" має право здійснювати
контроль за діяльністю сторони-2 шляхом
перевірки бухгалтерських та інших
документів останньої.

Відповідно до п.9.2 зазначеного
договору, термін його дії складає 14
місяців і діє з 03.09.2011р. по 03.11.2012р.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.09.2011р. сторони уклали договір про
внесення змін до договору про спільну
діяльність, за умовами якого збільшили
площу приміщення, яке є предметом
спільної діяльності до 299 кв.м., а також
встановили, що термін дії договору
складає 60 місяців і діє з 03.09.2011р. по
03.09.2016 р.

Таким чином, станом на момент укладення
із відповідачем договору оренди №8 від
03.09.2011р. позивач перебувала у
договірних відносинах із власником
приміщення, яке передавалося в оренду,
і відповідно до цих відносин вона
уповноважувалася на забезпечення
ефективного використання цього
приміщення з метою отримання прибутку.

Як встановлено матеріалами справи,
власником орендованого приміщення є
товариство з обмеженою
відповідальністю «Латориця».

Так, суд зазначає, що право
користування - це юридично закріплена
можливість власника щодо
господарського, підприємницького,
культурно-побутового використання
майна та вилучення з нього корисних
властивостей власником чи
уповноваженими особами.

Водночас, право розпорядження - це
юридично закріплена можливість
власника самостійно вирішувати
юридичну і фактичну долю майна шляхом
його відчуження іншим особам, зміни
його стану чи призначення тощо
(наприклад, продати, подарувати,
передати за заповітом майно).

У відповідності до ст. 761 ЦК України,
право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права. Наймодавцем може бути
також особа, уповноважена на укладення
договору найму.

Оскільки, надання майна в оренду не має
наслідком його відчуження, то такі дії
є способом реалізації права
користування, на що ФОП ОСОБА_3
уповноважувалася за умовами договору
про спільну діяльність.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив, що укладення позивачем, як
орендодавцем, договору оренди №9 від
03.09.2011р. жодним чином не порушує права
та інтереси відповідача, оскільки з
матеріалів справи вбачається та не
заперечується відповідачем за
первісним позовом, що ним фактично було
одержано в користування приміщення по
АДРЕСА_1.

Крім цього, необхідно зазначити, що
посикання відповідача на відсутність у
ФОП ОСОБА_3 повноважень щодо укладення
договору оренди є необґрунтованими з
огляду на те, що укладення договору
оренди без згоди власника, порушує
права лише власника, а не орендаря та не
може впливати на виконання орендарем
обов'язку з оплати орендної плати, що
виник з реалізованого ним права на
оренду. Вказаної правової позиції
притримується Вищий господарський суд
України в постанові №17/52/2012/5003 від
08.08.2013р.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували обґрунтованість вимог,
заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин,
апеляційний господарський суд прийшов
до висновку, що рішення прийняте із
дотриманням норм чинного
законодавства та у відповідності до
обставин справи, тому підстав для його
зміни чи скасування, колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський
суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 18.09.2014 р. у
справі

№ 914/1651/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному
порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в
господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 10.12.2014 р.

Головуючий суддя
Матущак О.І.

Судді
Дубник О.П.

Скрипчук О.С.