ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р.
Справа № 911/4486/14

Суддя Черногуз А.Ф., перевіривши
матеріали за позовом Колективного
підприємства "Продтовари" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЮДС" про стягнення
боргу,

за участю представників:

позивача: Моісеєнко Я.О. (дов.№03/11/14
від03.11.2014);

відповідача : не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Колективного підприємства
"Продтовари" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЮДС" про стягнення
боргу.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором
купівлі-продажу товару № 14/08/2013 від
14.08.2013.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 21.10.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 04.11.2014.

Ухвалою від 04.11.2014 розгляд справи було
відкладено на 18.11.2014.

В судовому засіданні 18.11.2014 суд
заслухав пояснення представника
позивача, він підтримав позовні вимоги.
Відповідач в судове засідання не
з'явився.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

В судовому засіданні 18.11.2014 суд, після
виходу з нарадчої кімнати в порядку ст.
82-1 Господарського процесуального
кодексу України, проголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

Установив:

14.08.2013 між Колективним підприємством
"Продтовари" (продавець) та Товариством
з обмеженою відповідальністю "ЮДС"
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу товару № 14/08/2013,
відповідно до п. 1.1. якого продавець
приймає на себе зобов'язання з поставки
покупцю, а покупець зобов'язується
приймати та оплачувати продукцію
(товар) в асортименті та кількості,
передбаченими накладними, що є
невід'ємними частинами даного
договору.

Розрахунки за товар здійснюються
покупцем шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок продавця протягом 35
календарних днів з моменту поставки
товару або шляхом передплати суми
вартості майбутньої поставки партії
товару (п. 5.1. договору).

На виконання договірних зобов'язань,
позивачем відповідно до видаткових
накладних № П-00000558 від 04.06.2014, № П-00000557
від 04.06.2014, № П-00000376 від 05.05.2014, № П-00000375
від 05.05.2014 було поставлено товар на
загальну суму 56464,40 грн. Вказаний факт
підтверджується копіями видаткових
накладних, погоджених сторонами,
копіями довіреностей відповідача,
товарно-транспортними накладними тощо.

Крім того, факт отримання товару
підтверджується частковою оплатою
його вартості відповідачем.

Таким чином, за наслідками дослідження
матеріалів справи, судом встановлено,
що позивач виконав взяті на себе
зобов'язання щодо передачі товару
належним чином та відповідно до умов
договору.

Відповідачем не надавалось суду жодних
скарг щодо якості, комплектності
товару або строку передачі. Відтак, у
відповідача виник обов'язок сплатити
його вартість у повному обсязі.

Господарський суд зазначає, що
цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, встановлених ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України, а саме
безпосередньо з правочинів,
господарських договорів та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори) - тобто
погодженою дією двох або більше сторін.

Однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання згідно ст.
174 Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтями 655, 656 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Приписами статті 530 ЦК України
передбачено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 ЦК України, строком
є певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з
настанням якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач неналежним чином виконував
свої зобов'язання з оплати товару,
оплативши його вартість лише частково,
внаслідок чого у нього утворилась
заборгованість перед позивачем у сумі
46876,40 грн. Вказаний факт
підтверджується банківськими
виписками з рахунків позивача, що
містяться в матеріалах справи.

Суд зазначає, що в ухвалах суду про
порушення провадження у справі та про
відкладення розгляду справи
відповідачу пропонувалось надати
відзив на позов з документальним
обґрунтуванням його доводів, проте
відповідач ані відзиву, ані доказів
сплати боргу не надав.

Позивачем в позовній заяві заявлено до
стягнення 46676,00 грн, і хоча судом
встановлено, що сума боргу є більшою,
суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1
ст. 83 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд,
приймаючи рішення, має право виходити
за межі позовних вимог, якщо це
необхідно для захисту прав і законних
інтересів позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони. З аналізу даної норми
вбачається, що господарський суд не має
права з власної ініціативи виходити за
межі заявлених позовних вимог. Відтак
вимога про стягнення з відповідача
суми боргу підлягає задоволенню у
розмірі заявленому позивачем - 46676,00
грн.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 126,11 грн 3% річних та 844,74 грн
пені.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу
України встановлено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 7.6. договору у випадку
несвоєчасної слати вартості товару
покупець зобов'язаний сплатити
продавцю пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діє в період,
за який розраховується пеня, від суми
заборгованості за кожен день
прострочки.

Перевіривши розрахунок 126,11 грн 3%
річних та 844,74 грн пені, наданий
позивачем, суд встановив, що він є
арифметично невірним, а розмір 3% річних
та пені є більшим ніж заявлено
позивачем, проте, як вже зазначалось,
суд не може з власної ініціативи
виходити за межі позовних вимог, а
відтак, суд задовольняє вказані вимоги
повністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст.ст. 44-49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЮДС" () на користь Колективного
підприємства "Продтовари" () 46676,00 грн боргу, 126,11 грн 3% річних та
844,74 грн пені, а також 1827,00 грн судового
збору.

3. Видати наказ.

Повний текст рішення складено 01.12.2014.

Суддя
А.Ф.
Черногуз