ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р.Справа № 922/5027/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання
Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Обласного комунального
виробничо-експлуатаційного
підприємства "Держпром" (м. Харків) до
Акціонерної компанії "Харківобленерго"
(м. Харків) про тлумачення договору за
участю представників сторін:

позивача - Воновіченко Д.В. (довіреність
№2 від 08.01.2014 р.);

відповідача - Мовчан О.О. (довіреність
№01-42юр/8711 від 01.10.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Обласне комунальне
виробничо-експлуатаційне підприємство
"Держпром", звернувся з позовом до
Господарського суду Харківської
області до Акціонерної компанії
"Харківобленерго", в якому просить суд
витлумачити зміст п.4.5 та п.5 додатку №2
до договору про постачання електричної
енергії №2-230К від 04.06.2004 р. наступним
чином: до правовідносин між сторонами
договору про постачання електричної
енергії №2-230К від 04.06.2004 р. стосовно
строку оплати спожитої електричної
енергії має застосовуватися пункт 4.5
додатку №2 до договору про постачання
електричної енергії №2-230К від 04.06.2004 р.,
що встановлює термін оплати -
календарний місяць, наступний за
розрахунковим, як такий, що прийнятий
пізніше.

У судовому засіданні оголошувалось
перерву з 17.11.2014р. до 01.12.2014р.

28.11.2014 року через канцелярію суду, до
матеріалів справи від представника
відповідача надійшов відзив, в якому
він просить суд відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Представник позивача в призначеному
судовому засіданні 01.12.2014 р. підтримав
заявлені позовні вимоги повністю з
підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в
призначеному судовому засіданні 01.12.2014
р. проти заявлених позовних вимог
заперечив повністю з підстав,
викладених в наданому раніше відзиві.

За висновками суду, в матеріалах справи
№ 922/5027/14 достатньо документів, які
мають значення для правильного
вирішення спору та які є необхідними
для прийняття повного і обґрунтованого
судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

29.03.2004р. між Акціонерною компанією
"Харківобленерго" (позивачем) та
Виробничим експлуатаційним
підприємством "Держпром" (відповідачем)
було укладено Договір про постачання
електричної енергії №2-230К, відповідно
до умов якого позивач (постачальник)
зобов'язався постачати електричну
енергію відповідачу (споживачу), а
відповідач оплачувати позивачу її
вартість та здійснювати інші платежі
згідно з умовами цього Договору та
додатками до Договору, що є його
невід'ємними частинами (п. 1).

Пунктом 2.1.2. Договору сторони узгодили,
що постачальник електричної енергії
зобов'язується постачати електричну
енергію в обсягах, визначених
відповідно до розділу 5 Договору, з
урахуванням розділів 6, 7 Договору,
відповідно до додатка 1 "Договірні
величини постачання електричної
енергії і потужності споживачу" та
додатка 2 "Порядок розрахунків".

17.09.2012 року між сторонами було укладено
Додаток № 2 "Порядок розрахунків" до
вищевказаного Договору від 04.06.2004р.,
яким, зокрема, пункт 4.5 Договору сторони
погодили та виклали в наступній
редакції:

"Розрахунки за електричну енергію
здійснюються Споживачем на підставі
виставлених Постачальником
електричної енергії рахунків.

Споживач здійснює 2 планових платежі на
поточний рахунок зі спеціальним
режимом використання у таких
співвідношеннях:

до 20 числі розрахункового періоду 30%
від вартості очікуваного обсягу
електричної енергії, що буде спожита у
розрахунковому періоді;

остаточний розрахунок споживач
здійснює за фактичними показами
засобів обліку електричної енергії
шляхом перерахування грошових коштів
на поточний рахунок із спеціальним
режимом використання.

Розрахунок суми планового платежу
здійснюється шляхом множення чинного у
розрахунковому періоді тарифу на обсяг
електричної енергії, заявленої на
розрахунковий період, що настає за
наступним розрахунковим періодом, з
урахуванням відсотка авансового
платежу.

У платіжному дорученні Споживач чітко
вказує в розділі "призначення платежу":

- за який вид нарахувань проводиться
оплата (види нарахувань вказані в п. 4.1
та п. 4.2);

- номер і дату укладеного договору про
постачання електроенергії;

- за який період здійснюється оплата".

Пункт 5 Додатку № 2 "Порядок
розрахунків" до Договору про
постачання електричної енергії №2-230К
від 04.06.2004 р. сторони погодили та
виклали в наступній редакції:

"Остаточний розрахунок Споживача за
електричну енергію, спожиту протягом
розрахункового періоду, здійснюється
на підставі виставленого
Постачальником електричної енергії
рахунка, відповідно до даних про
фактичне споживання електричної
енергії, визначеного за показниками
розрахункових засобів обліку (або
розрахунковим шляхом).

За результатами розрахункового
періоду споживачем та постачальником
електричної енергії визначається
фактичний обсяг поставленої споживачу
електричної енергії та оформлюється
додаток № 20 "Акт про використану
електричну енергію", який споживач
отримує разом із рахунками та повинен
повернути підписаним та скріпленим
печаткою в термін до 5 днів.

Для проведення остаточного розрахунку
Споживач протягом 3 робочих днів з дня
закінчення розрахункового періоду
повинен отримати в розрахунковому
відділі відповідного РВЕ або у відділі
розрахунків з юридичними особами СО
"Харківенергозбут" рахунок на оплату
електричної енергії. Цей розрахунок
має бути оплачений Споживачем протягом
5 операційних днів з дня його отримання.

Розрахунки на оплату електричної
енергії, спожитої впродовж звітного
розрахункового періоду та на оплату
реструктуризованої заборгованості
надаються Постачальником електричної
енергії одночасно.

В разі неявки Споживача для отримання
рахунків Постачальник направляє
рахунки Споживачу рекомендованим
листом. У такому разі рахунки
вважаються отриманими Споживачем з дня
їх відправлення".

Позивачем наголошено, що 13.05.2013 року між
сторонами було досягнуто згоди про
зміну порядку розрахунків, а саме, про
скасування попередньої оплати за
електроенергію та про зміну строків
розрахунку (протягом місяця,
наступного за розрахунковим, замість 5
операційних днів).

Як встановлено судом, вищевказана
домовленість була оформлена
Додатковою угодою б/н від 31.05.2013 року,
якою було змінено пункт 4.5 Додатку № 2
"Порядок розрахунків" від 17.09.2012 року до
Договору про постачання електричної
енергії №2-230К від 04.06.2004 р., відповідно
до умов якого, зокрема, "Розрахунки за
електричну енергію здійснюються
Споживачем на підставі виставлених
Постачальником електричної енергії
рахунків.

Споживач здійснює розрахунок за
фактичними показниками засобів обліку
електричної енергії шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок впродовж наступного
місяця за розрахунковим періодом.

У платіжному дорученні Споживач чітко
вказує в розділі "призначення платежу":

- за який вид нарахувань проводиться
оплата (види нарахувань, вказані в п. 4.1
та п. 4.2);

- номер і дату укладеного договору про
постачання електроенергії;

- за який період здійснюється оплата".

Позивач звернувся з даним позовом до
господарського суду, в якому
наголошував на тому, що після внесених
змін до договору позивач керувався
укладеною між сторонами 31.05.2013 року
Додатковою угодою та планував свої
платежі відповідно до узгодженого
місячного строку оплати.

Позивачем зазначено, що незважаючи на
досягнуту домовленість та укладену
Додаткову угоду відповідач
неодноразово звертався до суду з
вимогою про стягнення пені, 3 % річних та
інфляційних витрат за прострочення
заборгованості, посилаючись на пункт 5
Додатку № 2 "Порядок розрахунків" до
Договору про постачання електричної
енергії №2-230К від 04.06.2004 р.,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
споживач мав сплачувати
заборгованість протягом 5 календарних
днів з дня отримання рахунку за спожиту
електричну енергію, вказуючи, що даний
пункт не був скасований Додатковою
угодою від 31.05.2013 року.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
позивачем наголошено, що в Договорі про
постачання електричної енергії №2-230К
від 04.06.2004 р. утворилась колізія
правових норм, які регулюють одні й ті
самі правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, позивач
просить суд витлумачити зміст п.4.5 та п.5
Додатку №2 до Договору про постачання
електричної енергії №2-230К від 04.06.2004 р.
наступним чином: до правовідносин між
сторонами Договору про постачання
електричної енергії №2-230К від 04.06.2004 р.
стосовно строку оплати спожитої
електричної енергії має
застосовуватися пункт 4.5 Додатку №2 до
Договору про постачання електричної
енергії №2-230К від 04.06.2004 р., що
встановлює термін оплати - календарний
місяць, наступний за розрахунковим, як
такий, що прийнятий пізніше.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам суд виходить з
наступного.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 637 Цивільного
кодексу України тлумачення умов
договору здійснюється за правилами,
встановленими ст. 213 цього кодексу, у
разі тлумачення умов договору можуть
враховуватися також типові умови,
навіть якщо в договорі немає посилання
на ці умови.

Відповідно до приписів частин 1, 2
статті 213 названого Кодексу зміст
правочину може бути витлумачений
стороною (сторонами); на вимогу однієї
або обох сторін суд може постановити
рішення про тлумачення змісту
правочину.

Правила тлумачення змісту правочину
визначені частинами 3 та 4 ст. 213
Цивільного кодексу України, відповідно
до яких при тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів; якщо буквальне значення слів
і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін; якщо за
правилами, встановленими частиною
третьою цієї статті, немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин, до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, установлена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

Отже, тлумаченням правочину є
встановлення його змісту відповідно до
волевиявлення сторін при його
укладенні, усунення наявностей та
суперечностей у трактуванні його
положень.

Крім того, відповідно до ст. 213
Цивільного кодексу України, тлумаченню
підлягає саме зміст правочину, а не
його конкретні терміни в окремих
пунктах договору.

Підставою для тлумачення судом угоди є
наявність спору між сторонами угоди
щодо її змісту, невизначеність і
незрозумілість буквального значення
слів, понять і термінів тексту всієї
угоди або її частини, що не дає змогу
з'ясувати дійсний зміст угоди або її
частини, а волевиявлення сторони
правочину не дозволяє однозначно
встановити її намір; тлумачення не може
створювати, а лише роз'яснює існуючи
умови угоди.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства; сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

У відповідності до ч. 7 ст. 179
Господарського кодексу України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з вимогами ст. 598 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом та припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених законом або договором, а
згідно статті 599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 202 Господарського
кодексу України та ст.ст. 598, 599
Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється частково або
в повному обсязі на підставах,
визначених законом або договором.

Ст. 204 Цивільного кодексу України
встановлює презумпцією правомірності
правочину.

Суд зазначає, що тлумачення змісту
правочину можливе за наявності спору,
тобто, коли сторони мають різне
уявлення щодо свого волевиявлення або
волевиявлення іншої сторони.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи суд встановив, що тлумачення
позивачем змісту пунктів 4.5, 5 Додатку №
2 до Договору про постачання
електричної енергії №2-230К від 04.06.2004 р.
не ґрунтуються на його умовах та є за
своєю суттю зміною умов вищевказаного
Договору, тоді, як тлумачення договору
здійснюється без їх зміни.

Суд також зауважує, що внесення змін до
господарських договорів
регламентується ст. 188 Господарського
кодексу України.

В силу статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог заперечень.

Відповідно до вимог статті 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги Обласного комунального
виробничо-експлуатаційного
підприємства "Держпром" про тлумачення
змісту договору не підлягають
задоволенню.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших
підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Судовий
збір, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші
витрати, пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору,
згідно ст. 49 ГПК України, підлягають
віднесенню на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 08.12.2014 р.

Суддя Г.І. Сальнікова