КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2014 р. Справа№ 910/14535/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства «Київ - Дніпровське
міжгалузеве підприємство промислового
залізничного транспорту»

на рішення Господарського суду м. Києва

від 01.10.2014

у справі № 910/14535/13 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Омелянівський
кар'єр», м. Київ,

до Приватного акціонерного товариства
«Київ - Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту», Житомирська
обл., с. Горщик,

про визнання договору недійсним,

за участю представників:

від позивача: Кравченко Р.М. -
представник (довіреність б/н від 18.09.2014);

від відповідача: Норець Н.О. -
представник (довіреність №133 від
25.12.2013);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Омелянівський
кар'єр» (надалі - ТОВ «Омелянівський
кар'єр») звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Київ - Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту» (надалі - ПрАТ
«Київ - Дніпровське МППЗТ») про
визнання недійсним договору оренди
під'їзних залізничних колій №2/ОЗК/08
від 17.09.2008.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 21.08.2013 у справі №910/14535/13, що залишена
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
30.09.2013, провадження у справі було
зупинено до набрання законної сили
рішеннями суду у справах №906/798/13 та
№906/871/13, що розглядались Господарським
судом Житомирської області.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 15.09.2014 було поновлено провадження у
справі №910/14535/13, розгляд справи
призначено на 01.10.2014.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 01.10.2014 у справі №910/14535/13 позов
задоволено повністю. Визнано недійсним
укладений 17 вересня 2008 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Омелянівський
кар'єр» та Відкритим акціонерним
товариством «Київ -Дніпровське
міжгалузеве підприємство промислового
залізничного транспорту» договір
№2/ОЗК/08 оренди під'їзних залізничних
колій. Стягнуто з ПрАТ
«Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь
ТОВ «Омелянівський кар'єр» 1147,00 грн
судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, ПрАТ «Київ-Дніпровське
МППЗТ» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 01.10.2014 у справі №910/14535/13 та
прийняти нове рішення, яким справу
направити на новий розгляд.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з неправильним застосуванням судом
норм матеріального та процесуального
права, у зв'язку з чим висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 10.11.2014.

Позивач скористався правом, наданим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва без змін.

10.11.2014 в судовому засіданні в порядку
статті 77 ГПК України була оголошена
перерва до 17.11.2014.

В судовому засіданні 17.11.2014 представник
скаржника підтримав доводи
апеляційної скарги, з урахуванням
поданих до неї доповнень та уточнень,
просив її задовольнити, а рішення
Господарського суду м. Києва від 01.10.2014
у справі №910/14535/13 скасувати та прийняти
нове рішення, яким у позові відмовити.

Представник позивача проти вимог
апеляційної скарги заперечив повністю,
вважає її безпідставною та
необґрунтованою, у зв'язку з чим просив
суд апеляційної інстанції відмовити в
її задоволенні, а судове рішення
залишити без змін.

17.11.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вислухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення має
бути залишеним без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим
господарським судом, 17.09.2008 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Омелянівський
кар'єр» (у тексті договору - орендар) та
Відкритим акціонерним товариством
«Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту», яке в
подальшому змінило своє найменування
на Приватне акціонерне товариство
«Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту» (у тексті
договору - орендодавець) було укладено
договір оренди під'їзних залізничних
колій №2/03K/08 (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
під'їзні залізничні колії 3,5 км, в тому
числі 9 комплектів стрілочних
переводів інв. № 743, ваги залізничні
інв. № 12 та приміщення вагового інв. №11
за адресою: ст. Гранітний, с. Горщик,
Коростенського району Житомирської
області (далі - майно), що знаходиться на
балансі ВАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ».

Згідно п. 2.1 договору орендар вступає у
строкове платне користування майном з
моменту підписання сторонами акта
приймання-передачі майна, але не раніше
від дати підписання сторонами цього
договору. Акт приймання-передачі
підписується уповноваженими
представниками сторін.

Відповідно до п. 2.2 договору передача
майна в оренду не тягне за собою
виникнення в орендаря права власності
на це майно. Власником майна
залишається ВАТ «Київ-Дніпровське
МППЗТ», а орендар користується ним
протягом строку оренди.

В подальшому сторонами було укладено
додаткові угоди до договору №1 від
16.12.2009 та №2 від 01.03.2011, якими змінено
розмір орендної плати та встановлено
строк дії договору до 01.03.2013.

Як стверджує позивач, в лютому 2013 року з
листа Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Житомирській області за вих. №04/657 від
14.02.2013 та доданого до нього переліку
нерухомого майна, переданого до
статутного фонду ВАТ «Омелянівський
кар'єр» (а.с. 10-16), останній дізнався, що
зазначене в договорі майно є власністю
позивача, як правонаступника
Відкритого акціонерного товариства
«Омелянівський кар'єр» та відповідачу
на праві власності не належить.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскільки відповідач не є власником або
уповноваженою особою на укладення
договору оренди зазначеного в договорі
майна, то договір оренди не відповідає
вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України та має
бути визнаний недійсним.

Заперечуючи проти задоволення позову,
відповідач як під час розгляду справи
місцевим господарським судом, так і в
апеляційній скарзі наголошував на
тому, що згідно Акту передачі
нерухомого майна від 30.10.2001, що є
додатком до Наказу Міністерства
транспорту України №746 (а.с. 59-64),
вказане у спірному договорі майно було
передано засновником - Міністерством
транспорту України до статутного фонду
відповідача. Крім того, на думку
апелянта, підтвердженням того, що
вказане майно перебуває у власності
ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» є
укладення починаючи з 2005 року між
сторонами договорів оренди, якими
позивач визнавав за відповідачем право
власності на майно.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий
господарський суд виходив з
доведеності того факту, що відповідач
як на час вирішення спору, так і на
момент укладення спірного договору не
був власником переданого в оренду
майна, а крім того, через відсутність
доказів делегування йому власником
майна відповідних повноважень,
відповідачем на момент укладення
спірного договору було порушено вимоги
ч. 1 ст. 203 та ст. 761 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновками суду першої інстанції, а
твердження скаржника вважає
безпідставними та необґрунтованими, з
огляду на наступне.

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства (ч.
1 ст. 203); особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203);
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. 3 ст. 203); правочин має
вчинятись у формі, встановленій
законом (ч. 4 ст. 203); правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 5 ст. 203).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), Земельним
кодексом України, Сімейним кодексом
України, Законом України від 12 травня
1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав
споживачів», Законом України від 6
жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду
землі» та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно
зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим законам України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та ЦК України, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п. 7 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання
договору недійсним, необхідним є
встановлення наявності тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони тощо.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу
України зміст правочину становить
визначену на розсуд сторін правочину і
погоджену ними домовленість,
спрямовану на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину
актам законодавства як підстава його
недійсності, повинна ґрунтуватися на
повно та достовірно встановлених
судами обставинах справи про порушення
певним правочином (чи його частиною)
імперативного припису законодавства
чи укладення певного правочину
всупереч змісту чи суті правовідносин
сторін; саме по собі відступлення
сторонами від положення законодавства,
регулювання їх іншим чином, не свідчить
про суперечність змісту правочину
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, за своєю правовою
природою укладений між сторонами
договір є договором оренди (найму), за
яким, відповідно до ч. 1 ст. 283
Господарського кодексу України, одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на певний
строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.
До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України)

Так, згідно статті 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

При цьому, відповідно до ст. 761 ЦК
України право передання майна у найм
має власник речі або особа, якій
належать майнові права. Наймодавцем
може бути також особа, уповноважена на
укладення договору найму.

Відповідно до п. 2.5.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду №11 від
29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» слід мати на увазі, що
визнання правочину (господарського
договору) недійсним господарським
судом є наслідком його вчинення з
порушенням закону, а не заходом
відповідальності сторін. Тому для
такого визнання, як правило, не має
значення, чи усвідомлювали (або повинні
були усвідомлювати) сторони
протиправність своєї поведінки під час
вчинення правочину; винятки з цього
правила можливі, якщо вони випливають
із закону.

Для визнання оспорюваного договору
недійсним позивач має довести за
допомогою належних засобів
доказування, що договір суперечить
вимогам чинного законодавства щодо
його форми, змісту, правоздатності і
волевиявленню сторін, на момент
укладення договору свідомо існує
об'єктивна неможливість настання
правового результату, а також, що
внаслідок його укладення порушені
права позивача.

Відповідно до ст.ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються судом
письмовими та речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь у
судовому процесі. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК
України обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.12.2013 набрало законної сили рішення
Господарського суду Житомирської
області від 28.10.2013 у справі №906/871/13 за
позовом ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ»
до ТОВ «Омелянівський кар'єр», за
участі прокурора та третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
Міністерства інфраструктури України,
про визнання права власності на майно.
Вказаним рішенням, що залишено без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 23.12.2013 та
постановою Вищого господарського суду
України від 26.02.2014, в задоволенні позову
відмовлено.

Вищезазначені судові рішення
мотивовано тим, що позивачем не було
доведено факт приналежності йому
спірного майна (під'їзних залізничних
колій довжиною 3,5 км, в тому числі 9
комплектів стрілочних переводів інв. №
743, ваги залізничні інв. № 12, приміщення
вагового вантажів інв. № 11 за адресою:
ст. Гранітний, с. Горщик, Коростенського
району Житомирської обл.) на праві
власності, оскільки протокол передачі
основних засобів балансовою вартістю
9948932 карбованців з балансу на баланс
станом на 01.07.1992 за відсутності
відповідного акту приймання-передачі
майна між державними на той час
підприємствами, не є
правовстановлюючим документом і не
підтверджує факт приймання-передачі
конкретного, зазначеного у позові,
майна; облікові документи, записи в
облікових регістрах позивача не
містять відомостей про підстави
набуття права власності, відтак і акт
передачі нерухомого майна до
статутного фонду ВАТ «Київ-Дніпровське
МППЗТ», затверджений наказом
Міністерства транспорту України №746
від 30.10.2001 за результатами
корпоратизації, не є належними та
допустимими доказами на підтвердження
факту набуття права на майно.

Крім того, 11.08.2014 набрало законної сили
рішення Господарського суду
Житомирської області від 21.05.2014 у
справі № 906/798/13 за позовом ТОВ
«Омелянівський кар'єр» до ПрАТ «Київ -
Дніпровське МППЗТ», за участю
прокурора та третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Регіонального
відділення Фонду державного майна по
Житомирській області про визнання
права власності. Вказаним рішенням, що
залишено без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 11.08.2014, позов
задоволено, вирішено визнати за ТОВ
«Омелянівський кар'єр» право приватної
власності на під'їзну залізничну колію
загальною довжиною 3994,1 метрів, що
знаходиться у с. Горщик, Коростенський
район, Житомирська область, у складі:

1) колія №1, ходова, повною довжиною 894,26
метрів, межі колії: від межі колії через
стрілку 101 до в.с.п. № 107;

2) колія №1а, навантажувальна, повною
довжиною 674,91 метрів, межі колії: від
в.с.п. № 107 до в.с.п. № 102;

3) колія №2, навантажувальна, повною
довжиною 914,04 метрів, межі колії: від
в.с.п. № 107 через 107а, 109,112,102,106 до бал.
призми;

4) колія №3, навантажувальна, повною
довжиною 473,59 метрів, межі колії: від
в.с.п. № 109 через 113 до в.с.п. № 104;

5) колія №5, деповська, повною довжиною
158,00 метрів, межі колії: в.с.п. № 107а до
упору;

6 колія №6, навантажувальна, повною
довжиною 809,22 метрів, межі колії: від
в.с.п. № 101 до упору;

7) з'їзд 112-113, повною довжиною 70,08м.;

8) стрілочні переводи № 101,102,104,106,107,107а,
109,112,113;

визнати за ТОВ «Омелянівський кар'єр»
право приватної власності на вагонні
ваги, що розташовані на під'їзній колії
№3 у с. Горщик, Коростенського району,
Житомирської області, на будку
вагонних ваг, загальною площею 75,3 кв. м,
що розташована за адресою: Житомирська
область, Коростенський район, с. Горщик,
вул. Центральна, 71.

Таким чином, як вірно зазначено
місцевим господарським судом,
вищевказаними рішеннями встановлено,
що відповідач не є власником майна,
переданого в оренду за спірним
договором. При цьому, відповідачем не
надано доказів делегування йому
власником майна повноважень щодо
передачі вказаного майна в найм станом
на момент укладення спірного договору.

Виходячи з приписів частини 3 статті 35
ГПК України, суд першої інстанції
правомірно зазначив у своєму рішенні,
що обставини, встановлені рішеннями
господарських судів у справах № 906/798/13
та № 906/871/13, що набрали законної сили
станом на момент вирішення даного
спору, не потребують доказування при
розгляді справи №910/14535/13, у якій беруть
участь ті самі особи, щодо яких
встановлено ці обставини.

Зважаючи на встановлені обставини
справи та вимоги правових норм,
місцевий господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що спірний
договір було укладено з порушенням
вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 761 ЦК
України, а саме, особою не
уповноваженою на передання майна у
найм, у зв'язку з чим має місце
суперечність змісту укладеного
правочину положенням цивільного
законодавства.

Під час апеляційного розгляду
представник скаржника наголошував
також на відсутності правових підстав
для визнання недійсним договору оренди
під'їзних залізничних колій №2/ОЗК/08
від 17.09.2008, оскільки термін дії
останнього закінчився у 2013 році.

Однак, слід зауважити, що припинення
чинності договору у зв'язку із
закінченням строку, на який його було
укладено, не позбавляє сторін права
звернутися до суду за визнанням
недійсним укладеного правочину.

Як роз'яснено у п. 2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду №11 від
29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» розірвання сторонами
договору, виконаного повністю або
частково, не позбавляє сторони права на
звернення в майбутньому з позовом про
визнання такого договору недійсним.
Так само не перешкоджає поданню
відповідного позову закінчення строку
(терміну) дії оспорюваного правочину до
моменту подання позову.

Отже, наведені вище твердження
апелянта правильності висновків суду
першої інстанції не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про наявність
підстав для задоволення позову про
визнання недійсним договору оренди
під'їзних залізничних колій №2/ОЗК/08
від 17.09.2008, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Омелянівський кар'єр» та Відкритим
акціонерним товариством «Київ
-Дніпровське міжгалузеве підприємство
промислового залізничного
транспорту».

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене, судова
колегія вважає, що рішення
Господарського суду м. Києва від 01.10.2014
у справі №910/14535/13 прийнято відповідно
до вимог чинного законодавства, з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається, відповідно, апеляційна
скарга ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ»
має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Київ -
Дніпровське міжгалузеве підприємство
промислового залізничного транспорту»
на рішення Господарського суду м. Києва
від 01.10.2014 у справі №910/14535/13 залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м.
Києва від 01.10.2014 у справі №910/14535/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14535/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
В.Г. Суховий

Г.А. Жук