ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р.
Справа № Б-2264/2-23

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов
О.О., суддя Шевель О.В.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників:

апелянта - Мельникової М.М. (копія дов. у
справі)

арбітражного керуючого - Бріня В.С.
(копія Свідоцтва у справі)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу УПФУ в Фрунзенському
районі м. Харкова (вх. № 3879Х/2-6) на ухвалу
господарського суду Харківської
області від 04.11.14 року у справі №Б-2264/2-23

за заявою ЗАТ «Теплоенергоцентраль-3»,
м. Харків

до ВАТ «Харківський завод тракторних
двигунів», м. Харків

про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 04.11.2014 року у
справі №Б-2264/2-23 (суддя Усатий В.О.) в
задоволенні заяви № 8860/34-07 від 03.09.2014
року (вх. №32314 від 17.09.14р.) УПФУ в
Фрунзенському районі м. Харкова про
визнання кредиторських вимог в сумі
152804,37 грн. відмовлено.

УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова
з ухвалою суду першої інстанції не
погодилась, звернулась до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалу господарського суду
Харківської області від 04.11.2014р. по
справі №Б-2264/2-23 та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити заяву УПФУ в
Фрунзенському районі м. Харкова про
визнання грошових вимог.

Скарга обґрунтована тим, що Законом
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" та
Інструкцією не передбачено припинення
нарахування заборгованості на виплату
та доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах, в період, коли щодо
боржника відкрита ліквідаційна
процедура. Як зазначає апелянт, у
відповідності з цими нормами, які є
обов'язковими для виконання та
спеціальними у регулюванні
правовідносин, що виникають між
органом Пенсійного фонду та платником,
не передбачають припинення
нарахування фактичних витрат на
виплату та доставку пенсій,
призначених на пільгових умовах в
період, коли щодо боржника відкрита
ліквідаційна процедура. На думку
апелянта, відшкодування фактичних
витрат на виплату та доставку
пільгових пенсій працівникам
підприємства здійснюється до внесення
запису до ЄДРПОУ про державну
реєстрацію припинення юридичної особи.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 20.11.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено її розгляд
на 02.12.2014 року.

В судовому засіданні 02.12.2014р.
представник апелянта наполягав на
задоволенні апеляційної скарги,
просив скасувати ухвалу
господарського суду Харківської
області від 04.11.2014р. у даній справі.
Ліквідатор боржника просив суд
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, ухвалу господарського
суду Харківської області від 04.11.2014р.
без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Відповідно до статті 4-1 Господарського
процесуального кодексу України,
провадження у справах про банкрутство
здійснюється у порядку, передбаченому
цим кодексом з врахуванням вимог
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (В редакції до
19.01.2013 року набуття чинності внесених
змін).

Постановою господарського суд
Харківської області від 14.04.2005 року ВАТ
"Харківський завод тракторний
двигунів" визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру, ліквідатором
банкрута призначено арбітражного
керуючого Брінь В.С.

У вересні 2014 року до господарського
суду Харківської області надійшла
заява № 9960/3407 від 03.09.2014р. УПФУ в
Фрунзенському районі м. Харкова про
визнання кредиторських вимог на суму
152804,37 грн.

Вказані вимоги складаються з боргу по
сплаті відшкодування фактичних витрат
та виплату та доставку пільгових
пенсій, призначених на пільгових
умовах за списками №1 та №2 за березень
- травень 2014р.

Місцевий господарський суд приймаючи
оскаржувану ухвалу дійшов висновку, що
вимоги УПФУ в Фрунзенському районі м.
Харкова не підлягають задоволенню,
оскільки не мають характеру поточних
та виникли після прийняття постанови
про визнання боржника банкрутом.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
визначено поняття кредитора - це
юридична або фізична особа, яка має у
встановленому порядку підтверджені
документами вимоги щодо грошових
зобов'язань до боржника, щодо виплати
заборгованості із заробітної плати
працівникам боржника, а також органи
державної податкової служби та інші
державні органи, які здійснюють
контроль за правильністю та
своєчасністю справляння єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).
Конкурсні кредитори - кредитори за
вимогами до боржника, які виникли до
порушення провадження у справі про
банкрутство. До конкурсних кредиторів
відносяться також кредитори, вимоги
яких до боржника виникли внаслідок
правонаступництва за умови виникнення
таких вимог до порушення провадження у
справі про банкрутство. Поточні
кредитори - кредитори за вимогами до
боржника, які виникли після порушення
провадження у справі про банкрутство, у
процедурах банкрутства боржника.

З дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури згідно з частиною 1 статті 23
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" закінчується
технологічний цикл із виготовлення
продукції, і підприємницька діяльність
банкрута завершується. Строк виконання
всіх грошових зобов'язань банкрута та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів)
вважається таким, що настав. Вимоги за
зобов'язаннями боржника, визнаного
банкрутом, що виникли під час
проведення процедур банкрутства,
можуть пред'являтися тільки в межах
ліквідаційної процедури.

Отже, в ліквідаційній процедурі нові
зобов'язання у банкрута в особі його
органу управління - ліквідатора
(ліквідаційної комісії) можуть
виникати виключно у випадках, прямо
передбачених у цьому Законі, а порядок
їх виконання визначений відповідними
нормами Закону про банкрутство. Такими
випадками є зобов'язання з оплати
поточних комунальних і
експлуатаційних витрат та інших
витрат, пов'язаних із здійсненням
ліквідаційної процедури (частина
дев'ята статті 30 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом").

Таким чином, у межах провадження у
справі про банкрутство органи
Пенсійного фонду України можуть
звертатися до банкрута з поточними
грошовими вимогами стосовно
відшкодування фактичних витрат на
доставку та виплату пільгових пенсій,
які виникли після порушення
провадження у справі, але до дня
прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону про
банкрутство ліквідатор з дня визнання
боржника банкрутом та відкриття
ліквідаційної процедури повідомляє
працівників банкрута про звільнення та
здійснює його відповідно до
законодавства України про працю.

Таким чином, після визнання боржника
банкрутом здійснюється звільнення
працівників підприємства - банкрута у
зв'язку з чим, фонд оплати праці не
формується.

За змістом вищевказаних норм в
ліквідаційну процедуру до банкрута
поточні вимоги по єдиному внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування можуть
заявлятися за період після порушення
провадження у справі і до дня прийняття
господарським судом постанови про
визнання боржника банкрутом.

Слід звернути увагу, що виходячи з
встановленого в пункті 2 Прикінцевих
положень Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" порядку формування джерел
(коштів, призначених на оплату праці), з
яких підприємства та організації
здійснюють внесення до Пенсійного
фонду України, що покривають фактичні
витрати на виплату та доставку
пільгових пенсій, та враховуючи, що
відповідно до норм пункту 1 статті 25
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" з дня визнання
підприємства банкрутом та відкриття
щодо нього ліквідаційної процедури
працівники цього підприємства
повідомляються про звільнення в
установленому законом порядку, кошти
на оплату праці не перераховуються,
виплата заробітної плати припиняється,
а фонд оплати праці саме з метою оплати
праці працівників з вказаного часу
припиняє своє формування.

З урахуванням викладеного, в
ліквідаційній процедурі у банкрута не
можуть виникати зобов'язання зі сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), в тому числі передбачених
пенсійним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи,
кредиторські вимоги УПФУ складаються
із заборгованості з відшкодування
фактичних витрат на виплату і доставку
пільгових пенсій за березень-травень
2014 року, тобто виникли після визнання
боржника банкрутом та відкриття
ліквідаційної процедури, під час якої
не виникає будь-яких нових зобов'язань,
що можуть бути заявлені в порядку
частини першої статті 23 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
а тому колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відмову у їх визнанні.

Така ж правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України по
справах №3-4гс14 та № 3-19гс14, в яких
Верховний Суд України дійшов висновку,
що вимоги УПФУ не мають характеру
поточних в розумінні ст. 1 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", заявлені
після введення ліквідаційної
процедури, під час якої не виникає
будь-яких нових зобов'язань, що можуть
бути заявлені в порядку ч. 1 ст. 23 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом".

Таким чином, доводи викладені в
апеляційній скарзі не знайшли свого
підтвердження в матеріалах даної
справи та спростовуються
вищенаведеним.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи
та норми права, колегія суддів дійшла
висновку про відповідність
оскаржуваної ухвали нормам чинного
законодавства та матеріалам даної
справи на підставі чого, ухвалу
господарського суду Харківської
області від 04.11.2014р. у справі № Б-2264/2-23
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1, ст. 103, ст. 105,
106 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Ухвалу господарського суду
Харківської області від 04.11.2014р. по
справі №Б-2264/2-23 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
02.12.2014р.

Головуючий суддя
В.О. Фоміна

Суддя
О.О. Крестьянінов

Суддя
О.В. Шевель