ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р.Справа № 922/3134/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Бринцев О.В. , Шатерніков М.І.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства
"Благодатне" , с. Благодатне, Треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: 1) Державна інспекція
сільського господарства в Харківській
області, м. Харків; 2) Міністерство
аграрної політики та продовольства
України, м. Київ, до Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВС
Благодатний", с. Благодатне, Треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: 3) Фізична
особа-підприємець Проценко О.Д., с.
Печенегі; 4) Фермерське господарство
Лисака А.І., с. Шелудьківка, про
звільнення земельної ділянки та
стягнення грошових коштів у розмірі
7165314,00 грн. за участю прок за участю
представників сторін:

Прокурор - Дементьєв М.В., посв. № 020734,
від 14.03.2013р., Мельник О.А., посв. № 026269;

Представник позивача - Козирєв С.С.,
довіреність № б/н від 01.09.2014р.;

Представник відповідача - Портік В.О.,
довіреність № б/н від 20.02.2013р.;

Представник відповідача - Дутаєв І.З.,
довіреність № б/н від 29.04.2013р.;

Третя особа (1) - не з"явився;

Третя особа (2) - не з"явився;

Третя особа (3) - не з"явився;

Третя особа (4) - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство
«Благодатне», с. Благодатне, 3-і особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
Державна інспекція сільського
господарства в Харківській області, м.
Харків, Міністерство аграрної політики
та продовольства України, звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВС Благодатний», с.
Благодатне, 3-і особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ФОП Проценко О.Д.,
с. Печенегі; Фермерське господарство
Лисака А.І., с. Шелудьківка, про
звільнення земельної ділянки та
стягнення майнової шкоди у розмірі
4098017,95 грн. (з урахуванням уточнень від
14.11.2013р.), заподіяної внаслідок
самовільного використання земельної
ділянки ДП «Благодатне» у період з
01.03.2012р. по 01.08.2013р.

Ухвалою господарського суду від
12.08.2013р. для розгляду справи 922/3134/13
призначено судову колегію.

Ухвалою господарського суду від
21.10.2013р. задоволено заяву прокурора про
вступ у справу прокуратури Харківської
області.

Ухвалою господарського суду від
23.06.2014р. прийнято відмову позивача від
позову. Провадження у справі припинено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 21.07.2014р. ухвалу
господарського суду скасовано. Справу
передано на розгляд господарського
суду Харківської області.

Постановою Вищого господарського суду
від 02.10.2014р. постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
21.07.2014р. залишено без змін.

Ухвалою господарського суду від
04.11.2012р. справу призначено до розгляду в
судовому засіданні на 17.11.2014р. о 12:00 год.

Ухвалами господарського суду від
17.11.2014р., 26.11.2014р. розгляд справи
відкладався.

У призначеному судовому засіданні
03.12.2014р. прокурор позов підтримав,
наполягав на його задоволенні.
Заперечував проти задоволення заяви
представників позивача та відповідача
про затвердження судом мирової угоди
по даній справі (вх. № 43385).

Представники позивача та відповідача,
присутні в судовому засіданні 03.12.2014р.
просили суд задовольнити подану до
суду, підписану представниками сторін
мирову угоду по даній справи.

Представники третіх осіб в судове
засідання 26.11.2014р. не з'явились, про
причину неявки суд не повідомили.
Додаткових доказів по справі не надали.
Про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином.

Представником Державної інспекції
сільського господарства в Харківській
області, через канцелярію суду, надано
клопотання (вх. № 42178) про розгляд
справи за відсутності представника
інспекції.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представників сторін, судом
встановлено наступне:

В обґрунтування позову, позивач
посилається на те, що 25.04.2007р. між ним та
відповідачем був укладений договір № 8
на використання земель.

В свою чергу, земельна ділянка, яка є
предметом зазначеного договору,
належала Військовому радгоспу
«Благодатний» на праві постійного
користування землею акту серія ХР
-12-00-002658 від 29.12.1997р. Рішенням
господарського суду Харківської
області від 22.09.2009р. у справі № 5023/5672/11
за позовом ДП «Благодатний» до ТОВ «ВС
Благодатний» про визнання договору
недійсним позовні вимоги задоволені,
визнано недійсним договір №8 від
25.04.2007р. на використання земель.
Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 29.11.2009р.
рішення у справі № 5023/5672/11 скасовано, у
задоволені позову відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду
України від 01.03.2012р. Постанова
Харківського апеляційного
господарського суду від 22.11.2009р.
скасована, рішення господарського суду
Харківської області у справі № 5023/5672/11
залишено без змін.

Отже, позивач вважає, що відповідач
користується належною йому земельною
ділянкою, тобто самовільно.

При цьому позивач зазначає, що згідно з
інформації начальника Зміївського РВ
ГУМВС України від 11.07.2013р. № 79/6125 факти
самовільного використання земельної
ділянки, зокрема, які доводяться
заявами гр. Скотоляса Ю.С. щодо
проведення сільськогосподарських
робіт без належних документів на
вказаній земельній ділянці, які
зареєстровані у установленому порядку
в журналі єдиного обліку № 2257 від
13.06.2013р. Зміївським РВ ГУМВС України в
Харківської області, у зв'язку з чим
триває перевірка.

Стан посівів на земельної ділянці, яка
перебуває у постійному користуванні ДП
«Благодатний» підтверджується
довідкою Управління агропромислового
розвитку Зміївської
райдержадміністрації № 01-18/454 від
22.07.2013р.

Згідно з витягом з кримінального
провадження № 0000996, підписаного
слідчим СВ Зміївського РВ ГУМВС
України в Харківської області
Валетенко В.В. 01.07.2013р. надійшло
повідомлення від оператора 102 про те, що
до них зателефонував юрист ДП
«Благодатне» гр. Шилов В.І. та
повідомив, що невідомі особи без
належних на те документів збирають
врожай озимої пшениці на полях ДП
«Благодатне».

Позивач вважає, що відповідач порушує
його права на земельну ділянку, яка
належить йому на праві постійного
користування на підставі акту серія ХР
-12-00-002658 від 29.12.1997р. , та завдав йому,
внаслідок самовільного використання у
період з 01.03.2012р. по 01.08.2013р., майнову
шкоду у розмірі 7165314,00 грн., що і стало
підставою для звернення до
господарського суду з відповідним
позовом.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши представників сторін,
повністю, всесторонньо, за своїм
внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, оцінивши надані сторонами
докази та надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 3 Земельного кодексу України
закріплено, що земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
кодексом, а також нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції
України земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, що знаходяться на території
України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується.

Це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Відповідно до приписів Земельного
кодексу України, земля може перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності (ч. 3 ст. 78 ЗК України).

Громадяни та юридичні особи можуть
набувати право користування (оренди)
земельними ділянками державної та
комунальної власності за рішеннями
відповідних органів (ст. ст. 123, 124 ЗК
України).

Право оренди земельної ділянки виникає
з моменту державної реєстрації цих
прав (стаття 125 ЗК України).

Відповідно до вимог чинного
законодавства, обов'язковою умовою
фактичного використання земельної
ділянки є наявність у особи, що її
використовує, правовстановлюючих
документів на цю земельну ділянку, а
відсутність таких документів може
свідчити про самовільне зайняття
земельної ділянки.

Статтею 373 ЦК України передбачено, що
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується Конституцією
України. Право власності на землю
(земельну ділянку) набувається і
здійснюється відповідно до закону.

Згідно приписів ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування та
державних органів приватизації щодо
земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти, які підлягають приватизації, в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 212 ЗК України самовільно
зайняті земельні ділянки підлягають
поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного
користування ними.

Тобто необхідною умовою застосування
ст. 212 ЗК України (на яку посилається
позивач, як на підставу своїх позовних
вимог), є встановлення факту
"самовільного зайняття земельної
ділянки".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель" самовільне зайняття
земельної ділянки - будь-які дії, які
свідчать про фактичне використання
земельної ділянки за відсутності
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування про її передачу у
власність або надання у користування
(оренду) або за відсутності вчиненого
правочину щодо такої земельної
ділянки, за винятком дій, які
відповідно до закону є правомірними".

Такий спосіб захисту прав передбачений
ст. 212 ЗК України, відповідно до ч. ч. 1, 3
якої самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними;
повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок провадиться за
рішенням суду.

Суд враховує, що аналогічна правова
позиція зазначена в п.1.6 Рекомендацій
Вищого господарського суду України
"Про практику застосування
господарськими судами земельного
законодавства " N 04-06/15, 02.02.2010р., в якій
зазначено, що в порядку господарського
судочинства розгляду підлягають,
зокрема, про повернення самовільно
зайнятих земельних ділянок.

Стаття 125 ЗК України передбачає
виникнення права на земельну ділянку
після одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, або
укладення договору оренди та їх
державної реєстрації; а також
забороняє приступати до використання
земельної ділянки до встановлення її
меж у натурі (на місцевості), одержання
документа, що посвідчує право на неї, та
державної реєстрації.

Згідно приписів ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Надання у користування
земельної ділянки, що перебуває у
власності або у користуванні,
провадиться лише після вилучення
(викупу) її в порядку, передбаченому цим
Кодексом.

Главою 15 Земельного кодексу України
визначено два види користування
землею - право постійного користування
земельною ділянкою, право оренди
земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що в
рамках останньої перевірки Державною
інспекцією сільського господарства в
Харківської області від 23.06.2014р. на
підставі ухвали господарського від
12.05.2014р. встановлено, що "Зміївською
районною радою народних депутатів у 1990
році радгоспу "Благодатний" КВО
Зміївського району Харківської
області надано в постійне користування
5502,6 га земель для
сільськогосподарського використання у
відповідності до рішення
Готвальдівської (Зміївської) районної
ради народних депутатів від 03. 4.1990р. №97
(державний акт на право постійного
користування землею ХР -12-00-002658 від
29.12.1997р.) На підставі наказу
Міністерства оборони України №372 від
24.07.2008р. радгосп "Благодатний" КВО
Зміївського району Харківської
області був перейменований у Державне
підприємство "Благодатне". Відповідно
до розпорядження Кабінету Міністрів
України від 07.09.2011р. № 883-р "Про передачу
цілісних майнових комплексів
державних підприємств та військових
радгоспів до сфери управління
Міністерства аграрної політики
продовольства України",
Мінагрополітики підписані акти
приймання-передачі цілісного
майнового комплексу майна та земельних
ділянок ДП "Благодатне". 12.06.2014р., в
присутності генерального директора
ТОВ "ВС Благодатний" Крутієва Ю.В., було
проведено обстеження земельної
ділянки на території Комсомольської
селищної ради Зміївського району
Харківської області та виявлено факт
використання земельних ділянок
загальною площею 4073,1 га, з них
забур'янено - 876,4 га. Перевіркою
проведеною 25.09.2013р., з боку ТОВ "ВС
Благодатний" було встановлено факт
самовільного зайняття земельної
ділянки загальною площею 4260,7000 га на
території Комсомольської селищної
ради Зміївського району Харківської
області. За результатами чого, було
здійснено розрахунок розміру шкоди,
заподіяної внаслідок самовільного
зайняття земельної ділянки. Також
встановлено, що 14.11.2013р. ТОВ "ВС
Благодатний" звернулось до Державної
інспекцією сільського господарства
України зі скаргою на дії державного
інспектора сільського господарства в
Харківській області під час проведення
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства ТОВ "ВС Благодатний". За
результатами розгляду скарги,
Держсільгоспінспекція України листом
від 30.12.2013р. спростувала факт
самовільного зайняття земельної
ділянки.

На даний час, земельна ділянка на
території Комсомольської селищної
ради використовується ТОВ "ВС
Благодатний" на підставі договору про
спільне вирощування
сільськогосподарської продукції від
26.04.2010р. №8, укладеного між ДП
"Благодатне" та ТОВ "ВС Благодатний",
погодженого директором Департаменту
економічної діяльності Міністерства
оборони України та, на підставі
Додаткової угоди №2 від 26.11.2012р., до
вищезазначеного договору. Додаткова
угода органом управління майном чи
органом, уповноваженим розпоряджатися
відповідним землями не погоджувався.
Відповідно до зазначеного
договору,сторони зобов'язуються діяти
спільно без об'єднання майна, грошових
коштів, шляхом використання земельної
ділянки, згідно плану-схеми
розташування полів., яка є невід'ємним
додатком до цього договору для
вирощування сільськогосподарського
продукції, площею рілля - 4261 га, під
заготівлю сіна - 410 га, яка належить ДП
"Благодатне" на праві постійного
користування землею, згідно Державного
акту ХР-12-00-002658 від 29.12.1997р.

Керівництво діяльністю по вирощуванню
сільськогосподарської продукції
покладається на ТОВ "ВС Благодатний".

Рішення господарського суду
Харківської області від 18.07.2013р. у
справі № 922/2003/13 було визнано недійсним
договір №8 про спільне вирощування
сільськогосподарської продукції від
26.04.2010р., укладений між ДП "Благодатне"
та ТОВ "ВС Благодатний".

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 23.09.2013р. по
справі № 922/2003/13 було скасовано рішення
господарського суду Харківської
області від 18.07.2013р. по справі № 922/2003/13.

Виходячи з наведеного, додаткова угода
№2 від 26.11.2013р. до договору №8 від
26.04.2010р., укладена в порушення "Порядку
укладення державними підприємствами,
установами, організаціями, а також
господарськими товариствами, у
статутному капіталі яких частка
Держави перевищує 50%, договорів про
спільну діяльність, договорів комісії,
доручення та управління майном",
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів від 11.04.2012р. № 296.

Ознак використання земель не за
цільовим призначенням не виявлено".

Відповідно до положень ст. 1 Закону
України "Про державний контроль за
використанням та охоронною земель ",
самовільне зайняття земельної ділянки
- будь-які дії, які свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

При цьому колегія суддів, вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
ч. 1 ст. 188 Земельного кодексу України
державний контроль за використанням та
охороною земель здійснюється
уповноваженими органами виконавчої
влади з земельних ресурсів.

Відповідно до положень ст. 6 Закону
України "Про державний контроль за
використанням та охоронною земель" та
Положення про Державну інспекцію
сільського господарства України,
затвердженого указом Президента
України від 13.04.2011 №459/2011, Державна
інспекція сільського господарства у
Харківській області є спеціально
створений державою орган, який
уповноважений здійснювати функції у
спірних відносинах, що виникають в
галузі охорони та раціонального
використання земель.

Згідно зі ст. 10 Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель" складання актів
перевірок дотримання вимог земельного
законодавства відноситься до
повноважень саме державних
інспекторів у сфері державного
контролю за використанням та охороною
земель, але аж ніяк не до повноважень
працівників виконавчого органу
місцевої ради.

Повноваження державних контролюючих
органів щодо своєчасного виявлення
порушень земельного законодавства, в
тому числі самовільного зайняття
земельних ділянок, і вжиття заходів
стосовно їх усунення визначені,
насамперед, Законом України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель "

Статтею 5 Закону України "Про державний
контроль за використанням та охороною
земель" передбачено, що державний
контроль за використанням та охороною
земель усіх категорій та форм
власності здійснює центральний орган
виконавчої влади, який забезпечує
реалізацію державної політики у
сфері нагляду (контролю) в
агропромисловому комплексі.

Відповідно до ст.ст. 9, 10 Закону України
"Про державний контроль за
використанням та охороною земель",
державний контроль за використанням
та охороною земель, дотриманням вимог
законодавства України про охорону
земель і моніторинг ґрунтів
здійснюються шляхом: проведення
перевірок. Державні інспектори у сфері
державного контролю за використанням
та охороною земель і дотриманням вимог
законодавства України про охорону
земель мають право безперешкодно
обстежувати в установленому
законодавством порядку земельні
ділянки, що перебувають у власності та
користуванні юридичних і фізичних
осіб, перевіряти документи щодо
використання та охорони земель;
складати акти перевірок чи протоколи
про адміністративні правопорушення у
сфері використання та охорони земель і
дотримання вимог законодавства про
охорону земель та розглядати
відповідно до законодавства справи про
адміністративні правопорушення, а
також подавати в установленому
законодавством України порядку до
відповідних органів матеріали
перевірок щодо притягнення винних осіб
до відповідальності; давати
обов'язкові для виконання вказівки
(приписи) з питань використання та
охорони земель і дотримання вимог
законодавства України про охорону
земель відповідно до їх повноважень, а
також про зобов'язання приведення
земельної ділянки у попередній стан у
випадках, установлених законом, за
рахунок особи, яка вчинила відповідне
правопорушення, з відшкодуванням
завданих власнику земельної ділянки
збитків.

Процедуру проведення перевірок,
оформлення матеріалів за їх
результатами встановлює Порядок
планування та здійснення контрольних
заходів з питань перевірки стану
дотримання суб'єктами господарювання
вимог земельного законодавства,
затверджений наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України 25.02.2013р. № 132, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 14.03.2013р.
за N412/22944 (надалі - Порядок), пунктами 1.3.,
1.4. якого передбачено, що інспекційні
органи здійснюють планові та
позапланові заходи державного нагляду
(контролю), які здійснюються шляхом
проведення перевірок, обстежень
земельних ділянок.

Пунктом 5.6. вказаного Порядку
передбачено, що планові та позапланові
заходи з питань перевірки стану
дотримання суб'єктом господарювання
вимог земельного законодавства,
використання та охорони земель усіх
категорій та форм власності, які
використовуються ним у процесі ведення
господарської діяльності, проводяться
за місцем провадження господарської
діяльності суб'єкта господарювання у
присутності керівника суб'єкта
господарювання або уповноваженої ним
особи чи у присутності фізичної особи -
підприємця або його представника. Якщо
суб'єкт господарювання або
уповноважена ним особа (представник)
відмовляється бути присутнім при
проведенні відповідного заходу, про це
робиться відповідна відмітка в акті
перевірки . У такому випадку захід
здійснюється державними інспекторами
без присутності суб'єкта
господарювання або уповноваженої ним
особи (представника).

Також, п. 5.8. Порядку встановлено, що у
разі виявлення порушення вимог
земельного законодавства державні
інспектори:

-з'ясовують обставини та суть вчиненого
порушення земельного законодавства,
установлюють особу, яка його вчинила,
чи особу, внаслідок бездіяльності якої
порушено вимоги земельного
законодавства;

-установлюють, чи є в діях осіб, які
вчинили правопорушення, чи осіб,
внаслідок бездіяльності яких порушено
вимоги земельного законодавства,
ознаки адміністративного чи
кримінального правопорушення;

-встановлюють шляхом обстеження
земельних ділянок, чи завдана суб'єктом
господарювання або третіми особами
шкода земельним ресурсам унаслідок
здійснення ними господарської чи іншої
діяльності.

У разі, якщо посадова особа органу
земельних ресурсів, яка розглядає
матеріали про самовільне зайняття
земельної ділянки (матеріали справи
про адміністративне правопорушення),
встановить, що в діях порушника наявні
ознаки злочину, відповідальність за
який передбачено ст. 1971 Кримінального
кодексу України, вона приймає рішення
відповідно до ст. 253 КУпАП про передачу
матеріалів прокурору, органу
досудового слідства чи дізнання. При
цьому посадова особа, керуючись п. 3 ст.
284 КУпАП, виносить постанову про
закриття справи, у зв'язку із передачею
матеріалів прокурору, органу
досудового слідства чи дізнання.

Натомість, колегією суддів встановлено
те, що в рамках останньої перевірки
Державної інспекції сільського
господарства в Харківської області в
Харківської області від 23.06.2014р. (акт
перевірки № 539) протоколу виявлення
порушення земельного законодавства та
постанови про притягнення посадових
осіб відповідача до адміністративної
відповідальності за ст. 53-1 КУпАП
"Самовільне зайняття земельної
ділянки" не міститься, отже,
кваліфікації дії відповідача, як
самовільного використання земельної
ділянки, Інспекцією не наведено. Більш
того, контролюючим органом в рамках
зазначеної перевірки не встановлено
порушень з боку відповідача вимог
земельного законодавства.

Втім, слід врахувати положення ст. 62
Конституції України, згідно з якими
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Ніхто не зобов'язаний доводити
свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на
доказах, одержаних незаконним шляхом, а
також на припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

За результатами здійснення планових та
позапланових заходів з питань
перевірки стану дотримання суб'єктами
господарювання вимог земельного
законодавства, використання та охорони
земель усіх категорій та форм
власності, які використовуються ними у
процесі ведення господарської
діяльності, державні інспектори
складають акт перевірки згідно з
уніфікованою формою акта перевірки
дотримання суб'єктами господарювання
вимог земельного законодавства
(додаток до наказу Міністерства
аграрної політики та продовольства
України від 12 липня 2012р. № 424 "Про
затвердження Переліку питань та
уніфікованої форми акта перевірки для
здійснення планових заходів
державного нагляду (контролю) за
дотриманням суб'єктами господарювання
вимог земельного законодавства",
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 30 липня 2012 року за №
1289/21601) (пункт 5.3. Порядку).

Відповідно до п. 6.2. Порядку, акт
перевірки складається у двох
примірниках і підписується не пізніше
останнього дня проведення перевірки
державними інспекторами, які проводять
відповідний захід, керівником суб'єкта
господарювання або уповноваженою ним
особою чи фізичною особою - підприємцем
або її представником.

Перший примірник акта залишається в
інспекційному органі, який проводить
перевірку, другий - вручається
керівнику суб'єкта господарювання або
уповноваженій ним особі чи фізичній
особі - підприємцю або її представнику.
При врученні акта перевірки у
примірнику акта, який залишається в
інспекційному органі, робиться
відмітка про дату вручення акта та
ставиться підпис особи, яка його
отримує.

Якщо державні інспектори беруть участь
у проведенні спільної перевірки разом
з іншими контролюючими органами, вони
складають в межах наданих повноважень
окремий акт перевірки та передають
копію такого акта керівнику, що очолює
робочу групу.

Згідно з п. 6.3. Порядку, в разі відмови
суб'єкта господарювання від
ознайомлення з актом перевірки, його
підписання, надання пояснень,
отримання копії акта перевірки
державні інспектори, що здійснюють
планову/позапланову перевірку, вносять
до акта перевірки відповідний запис,
засвідчуючи це своїми підписами.

Другий примірник акта перевірки
направляється суб'єкту господарювання
поштою рекомендованим листом з
повідомленням про вручення не пізніше
трьох робочих днів після закінчення
здійснення відповідного заходу.

Проте, в порушення вимог ст. 43 ГПК
України, прокурором та позивачем до
матеріалів справи не надано
передбачених діючим законодавством
доказів проведення органом
(Держсільгоспінспекцією),
уповноваженим державою здійснювати
перевірки у сфері дотримання
відповідачем вимог земельного
законодавства. Натомість, здійснені на
виконання вимог ухвал суду на даній
справи, матеріали останньої перевірки
Державної інспекції сільського
господарства в Харківської області
дотримання відповідачем вимог
земельного законодавства при
використанні земельних ділянок на
території Комсомольскої селищної ради
Зміївського району Харківської
області, не містять висновків того, що
дії відповідача кваліфікуються, як
самовільне використання земельної
ділянки.

Також, до матеріалів справи не надано
доказів того, що в відношенні
відповідача були складені матеріали
справи про адміністративне
правопорушення або доказів
притягнення відповідача до
кримінальної відповідальності (згідно
ст. 284 КУпАП), а отже суду не надано
належних та допустимих доказів того, що
відповідач самовільно займає спірну
земельну ділянку.

Отже, колегія суддів вважає
безпідставними вимоги позивача щодо
зобов'язання ТОВ "ВС Благодатний"
звільнити земельну ділянку, яка
належить ДП "Благодатне" на праві
постійного користування, на підставі
Державного акту ХР-12-00-002658 від 29.12.1997р. з
приведенням її у придатний для
подальшого використання стан.

Окрім того, позивач у процесі вирішення
даного спору, не підтримує зазначені
вимоги, заявлені ним у позові.

Водночас, колегія суддів зазначає, що
розрахунок розміру шкоди, заподіяної
державі, територіальним громадам
внаслідок самовільного зайняття
земельних ділянок, використання
земельних ділянок не за цільовим
призначенням, зняття ґрунтового
покрову (родючого шару ґрунту) без
спеціального дозволу, проводиться
Держекоінспекцією та її
територіальними органами або
Держсільгоспінспекцією та її
територіальними органами, а розміру
шкоди, заподіяної фізичним та
юридичним особам -
Держсільгоспінспекцією та її
територіальними органами на підставі
матеріалів обстеження земельних
ділянок, проведених відповідно до
Порядку виконання
земельно-кадастрових робіт та надання
послуг на платній основі державними
органами земельних ресурсів,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 1 листопада 2000
року № 1619.

Постанова КМУ від 1 листопада 2000р. № 1619
визначає які органи державної влади
наділені повноваженнями здійснювати
розрахунок розміру шкоди, заподіяної
внаслідок самовільного заняття
земельних ділянок, використанням
земельних ділянок не за цільовим
призначенням, зняття ґрунтового
покриву (родючого шару ґрунту) без
спеціального дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач, відповідний договір з
Держсільгоспоінспекцією або її
територіальними органами для
здійснення перевірки та для здійснення
розрахунку шкоди, заподіяної державі,
територіальним громадам внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, використання земельних
ділянок не за цільовим призначенням,
зняття ґрунтового покрову (родючого
шару ґрунту) без спеціального дозволу,
до звернення до суду та в процесі
розгляду справи, не укладав та
самостійно здійснив розрахунок
збитків, спричинених використанням
земельних ділянок, на підставі
Методики визначення розміру шкоди,
заподіяної внаслідок самовільного
зайняття земельних ділянок,
використання земельних ділянок не за
цільовим призначенням, зняття
ґрунтового покриву (родючого шару
ґрунту) без спеціального дозволу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 25.07.2007 N 963. Такий
розрахунок не було надано
Держсільгоспінспекцією в процесі
розгляду даної справи при здійсненні
перевірки на виконання вимог ухвал
суду.

Пунктом 7 Методики визначення розміру
шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, використання земельних
ділянок не за цільовим призначенням,
зняття ґрунтового покриву (родючого
шару ґрунту) без спеціального дозволу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 25.07.2007 N 963,
визначено вичерпний перелік установ,
які наділені повноваженнями щодо
здійснення розрахунку розміру шкоди.

Постанова Кабінету Міністрів України
від 25.07.2007 N 963 не передбачає можливості
здійснення розрахунку розміру шкоди
самостійно суб'єктом господарської
діяльності.

Таким чином, позивач безпідставно
вимагає сплати збитків, спричинених,
начебто, самовільним захопленням
земельних ділянок відповідачем. А
розрахунок розміру шкоди, заподіяної
внаслідок самовільного зайняття
земельної ділянки сумі 4098017,95 грн.,
здійснений Держсільгоспінспекцією на
виконання вимог ухвали суду, в рамках
перевірки від 25.09.2013р. (акт перевірки №
403), не підтверджений належними та
допустити доказами, що дії відповідача
кваліфікуються, як самовільне
використання земельної ділянки та
спростований матеріалами останньої
перевірки Державної інспекції
сільського господарства в Харківської
області в Харківської області від
23.06.2014р. (акт перевірки № 539).

З зазначеного вбачається, що доводи
позивача, викладені у позовній заяві не
обґрунтовані, не доведені належними та
допустимими доказами в розумінні ст. 33,
ст. 34 ГПК України та спростовуються
наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК
та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Подані докази не можуть бути відхилені
судом з тих мотивів, що вони не
передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
визнає вимоги позивача такими, що не
ґрунтуються на законі, не підтверджені
матеріалами справи, позбавлені
правових підстав, тому не підлягають
задоволенню.

Щодо заявленого клопотання про
припинення провадження у справі, у
зв'язку з укладанням сторонами
(позивачем та відповідачем ) мирової
угоди, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України, умови
мирової угоди сторін викладаються в
адресованій господарському суду
письмовій заяві, яка долучається до
справи. Таку заяву підписують обидві
сторони. При затвердженні мирової
угоди суд виносить ухвалу, якою
одночасно припиняє провадження у
справі.

Мирова угода це договір, який
укладається сторонами з метою
припинення спору, на умовах, погоджених
сторонами. Мирова угода не призводить
до вирішення спору по суті. Сторони не
вирішують спору, не здійснюють
правосуддя, що є прерогативою судової
влади, а досягнувши угоди між собою,
припиняють спір. Тобто, відмовившись
від судового захисту, сторони
ліквідують наявний правовий конфлікт
через самостійне (без державного
втручання) врегулювання розбіжностей
на погоджених умовах.

Господарський суд не затверджує мирову
угоду, якщо вона не відповідає закону,
або за своїм змістом вона є такою, що не
може бути виконана у відповідності з її
умовами, або якщо така угода остаточно
не вирішує спору чи може призвести до
виникнення нового спору. Мирова угода
не може вирішувати питання про права і
обов'язки сторін, які можуть виникнути
у майбутньому, а також стосуватися прав
і обов'язків інших юридичних чи
фізичних осіб, які не беруть участі у
справі або, хоча й беруть таку участь,
але не є учасниками мирової угоди.
Укладення мирової угоди неможливе і в
тих випадках, коли ті чи інші відносини
однозначно врегульовані законом і не
можуть змінюватись волевиявленням
сторін.

Умови мирової угоди повинні
безпосередньо стосуватися предмета
позову, що виключає зазначення в ній
дій, коштів чи майна, які не відносяться
до цього предмета. (Інформаційний лист
Вищого господарського суду України від
09.04.2009р. № 01-08/204 "Про деякі питання
практики застосування у вирішенні
спорів окремих норм процесуального
права (за матеріалами справ,
розглянутих Верховним Судом України).

Враховуючи викладене, у господарського
суду відсутні правові підстави для
задоволення заяви представників
позивача та відповідача про
затвердження у даній справі мирової
угоди.

Вирішуючи питання розподілу судового
збору, суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, в зв"язку з чим, судовий збір
покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 13, 14, 62 Конституції України,
Законом України "Про державний
контроль за використанням та охоронною
земель", ст. 373 Цивільного кодексу
України, ст. 1 Господарського кодексу
України, ст. ст. 3, 15, 78, 116, 123, 124, 212
Земельного кодексу України, статтями 1,
4, 12, 22, 27, 29, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 78, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 08.12.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М.
Аюпова О.В. Бринцев М.І. Шатерніков

справа № 922/3134/13