м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Будівельна
компанія „Комфортбуд-2"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю „КОСАКС ЕНД КО
про визнання договору недійсним
Суддя Полякова К.В.
Представники сторін:
Від позивача: Колісник В.І. (дов. № б/н
Від відповідача: Селепей Ю.І. (дов. №б/н
На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Будівельна
компанія „Комфортбуд-2" до Товариства з
обмеженою відповідальністю „КОСАКС
ЕНД КО ІНТЕРНЕШНЛ" про визнання
Ухвалою господарського суду міста
прийнято відмову Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Будівельна компанія „Комфортбуд-2"
від позову та припинено провадження у
справі.
Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 06.10.2014
скасовано ухвалу господарського суду
до господарського міста Києва.
прийнято до свого провадження суддею
Поляковою К.В. та призначено її до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 25.11.2014 року.
Під час судового засідання 25.11.2014
представник позивача просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі, посилаючись на обставини та
факти, викладені у позовній заяві.
Представник відповідача, у свою чергу,
заперечував проти задоволення
позовних вимог, надавши пояснення,
аналогічні тим, що викладені у відзиві
на позов, поданий до суду під час
судового засідання.
Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників позивача та
представника відповідача, дослідивши
оригінали документів, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -
01.10.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Косакс Енд Ко
Інтернешнл» (кредитор), Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія «Комфортбуд-2»
(поручитель) укладено Договір поруки.
Відповідно до умов вказаного Договору
поруки, предметом вказаного договору є
надання поруки поручителем перед
кредитором за виконання фізичною
особою-підприємцем Ластовецьким
Андрієм Дмитровичем (боржник) його
зобов'язань по сплаті кредитору
будь-яких сум, що виникають згідно з
положеннями Договору безвідсоткової
позиви від 01.10.2013, в тому числі, але не
обмежуючись, штрафних санкцій та інших
Із матеріалів справи вбачається, що
оспорюваний договір поруки підписано з
боку поручителя - Мельником Д.В.
Звертаючись із даним позовом до суду,
ТОВ "Будівельна компанія "Комфортбуд-2"
стверджує, що безоплатність
оспорюваного договору поруки від 01.10.2013
суперечить статутній діяльності
товариства, а крім того вказаний
договір поруки укладений та підписаний
директором товариства позивача -
Мельник Д.В. за відсутності погодження
на укладання вказаного правочину
Загальними зборами учасників
Не погоджуючись із доводами позивача,
ТОВ «Косакс Енд Ко Інтернешнл» у своєму
відзиві зазначає, що статут Товариства
позивача не містить норм, які
передбачають необхідність схвалення
договорів поруки Загальними зборами
учасників. До того ж, відповідач вважає
не обґрунтованими та не доведеними
належними доказами твердження
позивача про можливість укладення
договору поруки лише фінансовими
установами. Крім того, посилаючись на
правову позицію Верховного суду
України, вказує на те що, нормами
чинного законодавства не заборонено
виступати поручителем безвідплатно.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
З метою захисту законних прав та
інтересів фізичних та юридичних осіб
при укладанні різноманітних
правочинів та договорів законодавство
передбачає ряд способів, які сприяють
виконанню зобов'язань - способи або
види забезпечення виконання
Нормами статті 546 Цивільного кодексу
України, визначено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, при триманням, завдатком.
За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником, як то передбачено
положеннями статті 553 ЦК України.
Положеннями частини 2 статті 16 ЦК
України визначено, що одним із способів
захисту цивільного права може бути
зокрема, визнання правочину недійсним.
Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачає що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:
- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;
- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;
- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.
Як вбачається із тексту Договору
поруки від 01.10.2013 зі сторони позивача
він підписаний директором Мельником
Д.В., який діяв на підставі Статуту,
затвердженого рішенням Загальних
зборів товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Кофортбуд-2», оформлене протоколом №1
від 26.03.2008 року.
Згідно з частиною 3 статті 237 Цивільного
кодексу України представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.
Частиною третьою статті 92 ЦК
встановлено, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
У відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.
Як вбачається із Статуту товариства
позивача, а саме п.7.12., що виконавчим
органом товариства є дирекція на чолі
із директором. Також, директор має
право укладати угодити та чинити
юридичні дії від імені Товариства,
давати доручення, стосовно
господарської діяльності на суму, що не
перевищує два статутні капітали
Пунктом 5.1. Статуту визначено, що розмір
статутного капіталу становить 3 000 000,00
З огляду на вищевикладене, директор ТОВ
«Будівельна компанія «Комфортбуд-2» -
Мельник Д.В., має право укладати
правочини стосовно господарської
діяльності товариства на суму, що не
перевищує 6 000 000,00 грн.
Так, оскільки оспорюваний договір
поруки від 01.10.2013 укладено у
забезпечення виконання договірних
зобов'язань за договором
безвідсоткової позики від 01.10.2013,
розмір якої, згідно п.1.1., становить 2 270
000,00 грн., тому суд не вбачає з боку
директора перевищення повноважень під
час укладення договору поруки від
Таким чином, посилання позивача на факт
укладення договору поруки його
директором із перевищенням
повноважень є безпідставними та
такими, що спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами.
За статтями 6, 627 та 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін та погоджені ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.
Суперечність договору положенням
чинного законодавства означає
врегулювання правовідносин сторін
всупереч імперативним нормам
Пунктом 8 листа Вищого
спеціалізованого суду України
№10-1390/0/4-12 від 27.09.2012 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів із зобов'язань, що
виникають із договорів» визначено, що
аналіз норм чинного законодавства
(зокрема пунктів 6, 7 статті 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», статей 553, 1046 ЦК
України) дає підстави для висновку про
те, що окремі послуги, які відносяться
до фінансових послуг (наприклад,
надання коштів у позику,
поручительство), можуть надаватися не
тільки фінансовими установами, які є
учасниками ринку з надання фінансових
послуг або юридичними особами, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, але і
фізичними особами, які не є суб'єктами
підприємницької діяльності.
При цьому Закон України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» регулює відносини
лише за участю учасників ринків
фінансових послуг, а відносини між
фізичними особами, зокрема щодо
договорів позики, поруки, регулюються
нормами ЦК України (статті 553 - 559, 1046 -
Таким чином, Закон України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
є спеціальним нормативним актом, який
регулює відносини спеціальних
суб'єктів - учасників ринку фінансових
послуг, і не поширюється на всіх інших
юридичних і фізичних осіб - суб'єктів
договору позики, поруки,
правовідносини яких регулюються
нормами статей 1046 - 1048 ЦК України та 553-559
Отже, норми чинного законодавства не
містять обмежень щодо укладення
договору поруки не фінансовою
установою, а тому підстав стверджувати
про недійсність правочину з вказаної
обставини у позивача відсутні.
Суд також вважає хибними твердження
позивача щодо відплатності Договору
поруки з огляду на нижчевикладене.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
За приписами статті 558 ЦК України
поручитель має право на оплату послуг,
Проте чинним законодавством
імперативно не зобов'язано поручителя
укладати договір поруки на відплатній
основі, а також не заборонено виступати
поручителем безвідплатно на підставі
ч. 3 ст. 6 ЦК України, відповідно до якої
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Викладена
позиція не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
однією з яких є свобода договору, та
вимогам цивільного законодавства щодо
здійснення цивільних прав, у тому числі
права особи відмовитися від свого
майнового права (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 12 ЦК
Таким чином, оскільки договір поруки не
може бути визнаний недійсним із
підстав відплатності або
безвідплатності послуг поручителя, то
до оспорюваного у вказаній справі
договору поруки не можуть бути
застосовані наслідки недійсності
Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
Частиною 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.
Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції
України, ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, а за загальним правилом
тягар доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
З'ясувавши обставини справи та надавши
оцінку доказам за своїм внутрішнім
переконанням, суд вказує, що однією з
обов'язкових умов визнання договору
недійсним є порушення у зв'язку з його
укладенням прав та охоронюваних
законом інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, а
позивач посилається на формальне
порушення закону у суду немає правових
підстав для задоволення позову.
Вказана правова позиція Верховного
суду України міститься у постанові,
прийнятої за наслідками розгляду
справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є
обов'язковою для застосування в силу
ст..111-28 ГПК України.
Нормами статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.
З системного аналізу вищевикладеного,
суд дійшов висновку, що позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами наявність порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача з боку відповідача внаслідок
укладення оспорюваного договору
поруки від 01.10.2013 року, а тому позовні
вимоги про визнання вказаного договору
недійсним задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.
Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -
У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Будівельна компанія „Комфортбуд-2" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „КОСАКС ЕНД КО
ІНТЕРНЕШНЛ" про визнання договору
недійсним - відмовити.
Рішення постановлено у нарадчій
кімнаті та проголошено його вступну та
резолютивну частину у судовому
засіданні 25.11.2014 року.

Повний текст рішення буде складено
протягом п'яти днів з дня проголошення
вступної та резолютивної частини
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

та підписано 01.12.2014 року

Суддя
К.В.
Полякова