ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року Справа № 922/2299/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого,
Волковицької Н.О., Рогач Л.І.розглянувши
у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з
обмеженою відповідальністю "Мир
масел"на постановуХарківського
апеляційного господарського суду від
22.09.2014у справі№ 922/2299/14 Господарського
суду Харківської областіза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Мир масел"доФірми
"Немо- Лтд" у формі товариства з
обмеженою
відповідальністюпростягнення 10381,49
грн.за участю представників:
позивачане з'явився (про час та місце
судового засідання повідомлений
належно)відповідачане з'явився (про час
та місце судового засідання
повідомлений належно)

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел"
звернулося до господарського суду з
позовом про стягнення (з урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог) з
Фірми "Немо ЛТД" у формі товариства з
обмеженою відповідальністю 10381,49 грн., з
яких: 5850,16 грн. основного боргу, 2088,82 грн.
24% річних, 1270,48 грн. пені та 1172,03 грн. 20%
штрафу.

Позов вмотивований приписами статей 173,
174 Господарського кодексу України,
статей 526, 530, 552, 625 Цивільного кодексу
України з підстав порушення
відповідачем умов укладеного між
сторонами договору поставки №200/2010від
20.09.2010 в частині оплати поставленого
позивачем товару.

Відповідач не виклав свою позицію у
суді першої інстанції, у зв'язку з чим
спір вирішувався за приписами статті 75
Господарського процесуального
кодексу України.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 19.08.2014 (суддя
Жиляєв Є.М.) позов задоволено частково,
стягнуто з відповідача на користь
позивача 5850,16 грн. основного бору, 432,00
грн. пені, 1170,03 грн. штрафу, 1403,83 грн. 24%
річних, 1558,53 грн. судового збору; в
частині стягнення 838,48 грн. пені, 2,00 грн.
штрафу, 684,99 грн. 24% річних - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 22.09.2014 (судді:
Слободін М.М. -головуючий, Барбашова
С.В., Гончар Т.В.), з урахуванням ухвали
Харківського апеляційного
господарського суду від 15.10.2014 про
виправлення помилки в порядку частини 1
статті 89 Господарського
процесуального кодексу України
рішення Господарського суду
Харківської області від 19.08.2014
скасовано частково; в частині
задоволення позову щодо стягнення 1170,03
грн. штрафу прийняте нове рішення, яким
у позові відмовлено; в іншій частині
рішення місцевого господарського суду
залишено без змін; стягнуто з
відповідача на користь позивача 1352,63
грн. судового збору за подання позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, Товариство з
обмеженою відповідальністю "Мир масел"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати постанову в
даній справі, рішення місцевого
господарського суду залишити без змін.

Касаційну скаргу вмотивовано доводами
про порушення апеляційним
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
а саме, всупереч приписам статей 256, 267
Цивільного кодексу суд застосував
позовну давність за відсутності заяви
сторони у спорі, матеріали справи,
зокрема, протоколи судових рішень не
містять відомостей про наявність
відповідної усної чи письмової заяви
відповідача до прийняття рішення.

Відповідач відзив на касаційну скаргу
не надав; сторони не скористалися
правом на участь представників у
судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в судовому рішенні,
застосування судом норм матеріального
та процесуального права колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підстав встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати чи вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду або відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або перевіряти докази.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що 20 вересня 2010 року
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел"
(постачальником) та Фірмою "Немо ЛТД" у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю (покупцем) укладений
договір поставки № 200/2010 (договір),
відповідно до пункту 1.1 якого,
постачальник передає та зобов'язується
передавати в подальшому на протязі
всього строку дії цього договору товар
окремими партіями у власність покупця,
а покупець, зі свого боку, зобов'язався
прийняти та приймати в подальшому від
постачальника товар за ціною та в
асортименті, які зазначені в остаточно
узгоджених накладних, які є невід'ємною
частиною цього договору.

Пунктами 1.3, 1.4 цього договору
визначено, що він набирає чинності з
дня його підписання повноважними
представниками сторін та діє до 31
грудня поточного року включно.

Згідно з пунктом 2.4 договору
зобов'язання постачальника з поставки
товару вважаються виконаними в момент
передачі товару покупцю при доставці
своїм транспортом або передача товару
на складі постачальника у випадку
самовивозу. Передача товару та
супроводжувальної документації до
нього підтверджується підписом
уповноваженого представника покупця
на видатковій накладній або іншому
документі, оформленому сторонами на
підтвердження передачі та отримання
товару.

Відповідно до пункту 3.2 договору
сторони правочину узгодили порядок
здійснення оплати переданого за цим
договором товару, а саме: повна оплата
переданого за товарною накладною
партії товару здійснюється покупцем не
пізніше 14 календарних днів з моменту
отримання партії товару. Оплата товару
здійснюється окремо відповідно до
кожної накладної на кожну окрему
партію товару, оформленої у
відповідності до договору.

У пункті 5.7. договору, крім
вищезазначеного, встановлено, що у разі
порушення строків оплатити товару
покупець у першу чергу зобов'язаний
сплатити постачальнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми за кожен календарний день
прострочки на протязі всього часу
прострочки, а також, у разі прострочки
платежу строком більше 30 календарних
днів, покупець зобов'язаний сплатити
додатково штраф у розмірі 20 % від
простроченої суми.

Позовна давність про стягнення пені за
несвоєчасний розрахунок сторони
встановили тривалістю у три роки.

Згідно з умовами договору поставки,
позивач свої зобов'язання за вказаним
договором поставки №200/2010 від 20.09.2010
виконав, та передав (поставив)
відповідачу товар - Олива Mobil Delvak MX Extra
10W-40, 208л Код УКТЗЕД на суму 7072,00
грн. у тому числі 1178,53 грн. ПДВ, що
підтверджується відповідною
видатковою накладною № 5585 від 28.11.2012,
наявною в матеріалах справи.
Відповідач, товар отримав без
зауважень, доказом чого є підпис його
уповноваженої особи та печатка Фірми
"Немо ЛТД" у формі ТОВ, проте, оплату
отриманого товару за договором
здійснив частково - 01.10.2013р. у розмірі
1221,84 грн. У зв'язку з чим у Фірми "Немо
ЛТД" у формі ТОВ виникла заборгованість
перед позивачем, яка склала 5850,16 грн.

Враховуючи викладене, позивач
звернувся до господарського суду про
стягнення з відповідача 10381,49 грн., з
яких: 5850,16 грн. основного боргу, 2088,82 грн.
за використання грошових коштів, 1270,48
грн. пені та 1172,03 грн. штрафу.

Відтак, місцевий господарський суд
дійшов висновку про доведеність
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача 5850,16 грн. основного бору,
432,00 грн. пені, 1170,03 грн. штрафу, 1403,83 грн.
24% річних; відмовив в задоволенні
позову щодо стягнення 838,48 грн. пені, 2,00
грн. штрафу, 684,99 грн. 24% річних, оскільки
відповідно до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, нарахування 24% річних
здійснено позивачем невірно та
суперечить вимогам законодавства.

Скасовуючи рішення місцевого
господарського суду в частині
задоволення позову щодо стягнення 1170,03
грн. штрафу, апеляційна інстанція
відповідно до приписів частини 5 статті
267 Цивільного кодексу України
встановила, що позовні вимоги про
стягнення 1172,03грн. штрафу заявлені з
пропущенням позовної давності,
позивач не навів поважних причин
пропущення цього строку, що є підставою
для прийняття в цій частині нового
рішення про відмову в позові.

Судова колегія зазначає що, згідно зі
статтею 509 Цивільного кодексу України
та статтею 173 Господарського кодексу
України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

У відповідності до положень статті 193
Господарського кодексу України, статей
525, 526 Цивільного кодексу України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином, відповідно до умов договору, у
встановлений строк (термін) його
виконання та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається. Стаття 599 Цивільного
кодексу України передбачає, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
визначено, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Боржник повинен
виконати такий обов'язок у семиденний
строк від дня пред'явлення вимоги, якщо
обов'язок негайного виконання не
випливає із договору або актів
цивільного законодавства. Покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару (частина 1 статті 692
Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до вимог пункту 6 статті 231
цього Кодексу штрафні санкції можуть
застосовуватися у розмірі, визначеному
умовами договору. При цьому їх розмір
може бути встановлено договором у
відсотковому відношенні до суми
невиконаної частини зобов'язання або у
певній, визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з Законом України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Разом з тим, частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 257, пункту 1
частини 2 статті 258 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки,
спеціальна позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 статті 267 цього Кодексу
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

З огляду на вищевикладене,
задовольняючи позов в частині
стягнення з відповідача 5850,16 грн.
основного бору, суди попередніх
інстанцій дійшли висновку, що позивач
зобов'язання виконав, та передав
відповідачу товар, відповідач отримав
товар без зауважень, що
підтверджується належними доказами,
однак останній, всупереч умов договору,
оплату отриманого товару за договором
здійснив частково, у зв'язку з чим у
відповідача виникла заборгованість
перед позивачем у сумі 5850,16 грн., докази
погашення заявленого боргу чи
спростування такого боргу відповідач
суду не надав.

Окрім цього, суди встановили, що
нарахування відповідної суми 24% річних
здійснено позивачем невірно, оскільки
даний розрахунок суперечить вимогам
чинного законодавства, та задовольнили
позов щодо стягнення 24 % річних у
розмірі 1403,83 грн., відмовивши в частині
стягнення 684,99 грн. Задовольняючи
позовні вимоги в частині стягнення 432
грн. пені, суди попередніх інстанцій
обгрунтовано вказали, що нарахована
позивачем пеня перевищує встановлений
пунктом 6 статті 232 Господарського
кодексу України шестимісячний термін
та відмовили в стягненні 838,48 грн.

Разом з цим, скасовуючи рішення
місцевого господарського суду в
частині задоволення позову щодо
стягнення 1170,03 грн. штрафу, з тих
підстав, що вказані позовні вимоги
заявлені поза межами позовної
давності, а позивач не навів поважних
причин для відновлення цього строку,
судом апеляційної інстанції залишено
поза увагою, що відповідачем не було
подано ні заяви про застосування
позовної давності у суді першої
інстанції під час розгляду справи по
суті, ні клопотання письмового чи
усного, не зазначено про наявність
таких клопотань в протоколі судового
засідання.

Оскільки, господарський суд за власною
ініціативою не має права застосовувати
позовну давність, апеляційна інстанція
в порушення частини 3 статті 267
Цивільного кодексу України з власної
ініціативи зазначила про сплив
позовної давності.

Відтак суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про задоволення
позову в частині стягнення 1172,03 грн. 20 %
штрафу відповідно до вимог пункту 6
статті 232 Господарського кодексу
України та пункту 5.7 договору від 20.09.2010
№200/2010.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин; обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, які мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Місцевий господарський суд,
розглядаючи справу, вірно застосував
чинне законодавство, встановив дійсні
правовідносини сторін та обставини
справи, виходячи з розподілу між
сторонами обов'язку доказування
обставин справи.

Перевіривши у відповідності до частини
2 статті 1115 Господарського
процесуального кодексу України
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у постанові
апеляційного господарського суду,
колегія суддів дійшла висновків про те,
що суд апеляційної інстанції в порядку
статей 43, 99, 101 Господарського
процесуального кодексу України
розглядаючи справу, не розглянув
всебічно, повно та об'єктивно в
судовому процесі всі обставини справи,
невірно застосував наведені вище
положення законодавства, помилково
скасувавши законне та обґрунтоване
рішення суду першої інстанції.

За таких обставин касаційну скаргу
слід задовольнити, скасувавши
постанову апеляційної інстанції, а
рішення місцевого господарського суду
залишити в силі; судовий збір за
розгляд касаційної скарги покласти на
Фірму "Немо- Лтд" у формі товариства з
обмеженою відповідальністю

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 43, 1117, пунктом 6 статті 1119,
статтями 11110, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Мир масел"
задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 22.09.2014 у справі
№ 922/2299/14 Господарського суду
Харківської області скасувати.

Рішення Господарського суду
Харківської області від 19.08.2014 залишити
в силі.

Стягнути з Фірми "Немо ЛТД" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю (61022, м. Харків,
Дзержинський район, проспект Правди,
буд. 7, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел" (62490,
Харківська область, Харківський район,
с. Комунар, вул. Озерна, буд. 5, , п/р 8001 в АТ "УкрСиббанк", МФО
351005) 913,50 грн. судового збору за подання
касаційної скарги.

Доручити Господарському суду
Харківської області видати наказ.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді
Н. Волковицька

Л. Рогач