КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2014 р. Справа№ 910/15586/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання
Анісімовій М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу №01/юр від
03.11.2014 року Приватного підприємства
«Моноліт» на рішення господарського
суду міста Києва від 01.10.2014 року

у справі № 910/15586/14 (суддя - Бойко
Р.В.)

за позовом Приватного
підприємства «Моноліт»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енмарк»

про визнання недійсним
договору та стягнення 394 260,08 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Дубовик П.В., представник
за довіреністю №07/юр від 04.12.2014 року,

від відповідача - Дейнеко П.В.,
представник за довіреністю б/н від
22.07.2014року,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Моноліт»
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Енмарк»
про визнання недійсним договору та
стягнення 394 260,08 грн. (а.с. 3-85).

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що договір
фінансового лізингу №ФЛ-25/2011 від 25.03.2011
року, який укладений між позивачем та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Енмарк», не
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки відповідач на
момент укладання договору не був
власником майна, що передавалось у
лізинг, а тому на підставі ст. ст. 203, 215
ЦК України Приватне підприємство
«Моноліт» просило суд визнати спірний
договір недійсним та застосувати
наслідки недійсності правочинів, а
саме стягнути 394 260,08 грн. - коштів,
сплачених позивачем в рахунок вартості
предмета лізингу.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 року у справі №910/15586/14 в
задоволенні позову Приватного
підприємства «Моноліт» відмовлено
повністю (а.с. 148-152).

При прийнятті оскаржуваного рішення
господарський суд міста Києва виходив
з того, що позивачем не доведено
порушення сторонами вимог закону в
момент укладення даного договору та,
зокрема, не доведено порушення прав
самого Приватного підприємства
«Моноліт», договір виконувався
сторонами, а тому з урахуванням
обставин справи відмовив у задоволенні
позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач, Приватне підприємство
«Моноліт», через місцевий
господарський суд, подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 року та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального права,
при неповному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи,
невідповідності висновків суду,
викладених у рішенні, обставинам
справи. В обґрунтування апеляційної
скарги апелянт зазначає про
невідповідність договору вимогам
чинного законодавства, а також те, що
грошові кошти, які вимагає повернути
апелянт, є сплаченою ним частиною
вартості предмета лізингу, який
відповідач повернув собі у власність.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.11.2014 року
апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Моноліт» на рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014 року у справі №910/15586/14 прийнято
до провадження та призначено розгляд
справи у судовому засіданні 08.12.2014 року.

28.11.2014 року через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду від
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» надійшов
відзив №200 від 28.11.2014 року на апеляційну
скаргу, в якому відповідач стверджує
про відсутність підстав для визнання
договору фінансового лізингу №ФЛ-25/2011
від 25.03.2011 року недійсним та просить
апеляційний господарський суд
залишити рішення господарського суду
міста Києва без змін. Поданий відзив
долучений судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 08.12.2014 року
представник апелянта підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014 року у справі №910/15586/14 скасувати
та постановити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 08.12.2014 року заперечив проти
вимог Приватного підприємства
«Моноліт» з підстав, зазначених у
відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права встановила
наступне.

25.03.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Енмарк»
(лізингодавець) та Приватним
підприємством «Моноліт»
(лізингоодержувач) укладено договір
фінансового лізингу №ФЛ-25/2011, згідно п.
3 якого лізингодавець набуває у
власність предмет лізингу та надає
його лізингоодержувачу за плату у
володіння та користування на умовах
даного Договору та Правил фінансового
лізингу (Додаток №1 до даного Договору).
Найменування предмета лізингу та його
технічні характеристики вказані у
специфікації (Додаток №2 до Договору).

Згідно п. 4 Договору продавцем предмета
лізингу є Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Амкодор-Укрспецмаш».

Пунктом 5 Договору визначено, що всі
платежі за даним Договором сплачуються
в українській гривні, згідно графіку
лізингових платежів (Додаток №3 до
Договору). Загальна сума договору
становить 775 653,88 грн. (п.п. 5.1 договору).
Строк лізингу 36 місяців починаючи з
дати підписання акту
приймання-передачі предмета лізингу в
лізинг (п.п. 5.2 договору).

У п. 2.1 Загальних правил фінансового
лізингу, які є невід'ємною частиною
договору, (надалі - Правила) вказано, що
придбання предмета лізингу
здійснюється лізингодавцем за
договором поставки (купівлі-продажу) у
відповідності з встановленими
лізингоодержувачем специфікацією
предмета лізингу (Додаток №2 до
Договору) та умовами такого договору
поставки. Умови щодо строку, місця
поставки предмета лізингу
погоджуються з лізингоодержувачем.

Пунктом 3.3.1 Правил визначено обов'язок
лізингодавця за договором поставки
набути у власність предмет лізингу у
відповідності з встановленими
лізингоодержувачем специфікацією
Правил договору, він вступає в силу з
моменту його підписання
уповноваженими представниками сторін
і кріплення печатками сторін.

Моментом початку обчислення строку
лізингу є дата підписання Акту
прийому-передачі предмета лізингу в
лізинг (п.11.2 Правил).

Відповідно до специфікації (Додаток №3
до спірного договору) предметом
лізингу є навантажувач Амкодор 342В.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору лізингу 29.03.2011
року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Амкодор-Укрспецмаш»
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Енмарк»
(покупець) укладено договір поставки
№2011-5, у відповідності до п.п. 1.1, 1.2 та 2.1
якого постачальник зобов'язався
передати у власність покупцеві
автонавантажувач фронтальний
одноковшовий Амкодор 342В у кількості 1
штука, а покупець зобов'язався прийняти
та оплатити товар. Право власності на
даний товар переходить від
постачальника до покупця в момент
підписання акту приймання-передачі
(а.с. 139-140).

06.04.2011 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Амкодор-Укрспецмаш»
передало Товариству з обмеженою
відповідальністю «Енмарк»
автонавантажувач фронтальний
одноковшовий Амкодор 342В у кількості 1
штука, загальною вартістю 530 000,00 грн. (в
тому числі ПДВ), що вбачається з
наявного в матеріалах справи акту
прийому-передачі товару б/н від 06.04.2011
року (а.с. 141).

Актом приймання-передачі б/н від 13.04.2011
року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енмарк»
(лізингодавець за договором
фінансового лізингу) передало, а
Приватне підприємство «Моноліт»
(лізингоодержувач за договором)
прийняло у фінансовий лізинг
автонавантажувач Амкодор 342В, із
зазначенням, що вказане майно
передається у користування та є
власністю лізингодавця, до моменту
виконання всіх зобов'язань за
Договором (а.с. 141).

20.04.2011 року між позивачем та
відповідачем у справі було підписано
акт приймання-передачі свідоцтва про
реєстрацію машини серії АС №147355,
виданого ІДТН ВО КМР (КМДА) 20.04.2011 року
на навантажувач фронтальний, марки
Амкадор 342В (а.с. 112). Даний акт
підписаний уповноваженими
представниками сторін, підписи яких
скріплені печатками позивача та
відповідача.

Позовом до суду позивач стверджує, що
укладений сторонами договір
фінансового лізингу №ФЛ-25/2011 від 25.03.2011
року не відповідає вимогам закону,
оскільки у відповідача на момент
укладення договору було відсутнє
право власності на предмет лізингу.

Проте, такі твердження позивача
апеляційний господарський суд вважає
необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України (загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину) визначено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання
договорів недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність в
моменту укладення договору тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання договорів недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Київський апеляційний господарський
суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 4
ст. 179 ГК України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору,
зокрема, на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Частиною 1 ст. 180 ГК України встановлено,
що зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 2 вищезазначеної
правової норми господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Зі змісту укладеного сторонами 25.03.2011
року договору №ФЛ-25/2011 вбачається, що
за своєю правовою природою вказаний
договір є договором фінансового
лізингу.

Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором
лізингу одна сторона (лізингодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ГК України
лізинг - це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» унормовано, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відносини, що виникають з договору
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом. (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг»).

Як визначено п. 1 ч. 2 ст. 10 та п. 1 ч.1 ст. 11
Закону України «Про фінансовий лізинг»
лізингоодержувач має право обирати
предмет лізингу та продавця або
встановити специфікацію предмета
лізингу і доручити вибір лізингодавцю,
а лізингодавець зобов'язаний у
передбачені договором строки надати
лізингоодержувачу предмет лізингу у
стані, що відповідає його призначенню
та умовам договору.

З системного аналізу вищенаведених
норм законодавства вбачається, що
характерною ознакою договору
фінансового лізингу є те, що на момент
укладення такого договору предмет
лізингу відсутній у лізингодавця, і
придбавається в подальшому ним у
власність в рамках виконання договору
лізингу спеціально для
лізингоодержувача відповідно до
встановлених останнім специфікацій.
Чинне законодавство, яке регулює
відносини фінансового лізингу, не
закріплює обов'язок лізингодавця мати
предмет лізингу у власності на момент
укладення договору, і не ставить в
залежність дійсність такого договору
від наявності предмета лізингу у
лізингодавця.

Колегія суддів апеляційного суду, крім
того, зазначає, що саме з моменту
укладення договору між сторонами
виникають зобов'язальні
правовідносини, сторони набувають
статусу лізингодавця та
лізингоодержувача, та набувають
відповідні права та обов'язки.

Так, зокрема, з моменту підписання
спірного договору Приватне
підприємство «Моноліт», як
лізингоодержувач, отримав право
обирати предмет лізингу та продавця,
яке закріплене п.1 ч. 1 ст. 11 Закону
України «Про фінансовий лізинг» та яке
позивач реалізував, шляхом підписання
Специфікації предмета лізингу Додаток
№2 до спірного договору, обравши
предметом лізингу саме Амкадор 342В.

Саме обраний позивачем предмет лізингу
і зобов'язане було придбати (набути у
власність) Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» та в
подальшому передати його у
користування позивачу. Даний обов'язок
відповідача, як лізингодавця, він набув
згідно підписаного сторонами договору
фінансового лізингу №ФЛ-25/2011 від 25.03.2011
року та належним чином виконав взяте на
себе зобов'язання, що підтверджується
Актами приймання-передачі предмета
лізингу та свідоцтва про його
реєстрацію, і не заперечується
сторонами.

Таким чином, колегія суддів звертає
увагу, що сторони з дотриманням норм
чинного законодавства у договорі
передбачили, що Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енмарк» набуває у
майбутньому визначене Приватним
підприємством «Моноліт» майно і в
подальшому передає його останньому у
користування, тобто з підписаного
договору чітко вбачається відсутність
у відповідача на момент його укладання
предмета лізингу, що усвідомлював
позивач та не заперечував проти цього в
момент укладення спірного договору.

Придбання лізингодавцем обраного
лізингоодержувачем предмету лізингу у
майбутньому (тобто фактична
відсутність предмету лізингу у
лізингодавця на момент укладання
договору) не суперечить вимогам
чинного Закону України «Про фінансовий
лізинг», Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України і є
визначальною ознакою договорів
фінансового лізингу даного типу
(непрямого лізингу).

Дослідивши умови укладеного сторонами
договору, господарський встановив, що
сторони визначили всі істотні умови,
передбачені для договорів фінансового
лізингу, так сторонами погоджено
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів.
Позивачем не надано суду будь-яких
доказів того, що в момент укладення
спірного договору лізингоодержувач,
позивач у справі, заявляв вимоги щодо
встановлення інших умов щодо, яких, на
думку позивача, повинна бути досягнута
згода сторін, чи того, що він заявляв
заперечення проти фактичної
відсутності предмета лізингу в момент
підписання договору.

При укладенні договору сторони, що мали
необхідний обсяг дієздатності, на
основі вільного волевиявлення дійшли
згоди щодо всіх істотних умов
договору, він погоджений як позивачем,
так і відповідачем та виконувався
сторонами (зокрема, майно було передане
позивачу у користування, останній
сплачував лізингові платежі), а відтак
господарський суд встановив, що
сторони в момент укладення договору
дотримались всіх вимог, передбачених
чинним законодавством для дійсності
такого виду договору як договір
фінансового лізингу, а тому посилання
позивача на існування підстав для
визнання договору фінансового лізингу
№ФЛ-25/2011 від 25.03.2011 року недійсним та
застосування наслідків недійсності
договору є безпідставними.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. (ч. 1 ст. 43 ГПК
України).

Позивачем не доведено наявності
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочину.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, місцевий
господарський суд дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими, недоведеними
належними доказами та такими, що не
підлягають задоволенню.

08.09.2014 р. відповідачем було надано суду
заяву про застосування наслідків
пропуску Приватним підприємством
«Моноліт» строку позовної давності.

У абзаці 2 пункту 2.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» №10
від 29.05.2013 р. зазначено, що перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

Беручи до уваги вищенаведене,
Київський апеляційний господарський
суд погоджується з висновком місцевого
господарського суду міста Києва про
відмову у задоволенні заяви про
застосування строку позовної давності,
оскільки суд відмовляє у задоволенні
позовних вимог з підстав його
необґрунтованості та безпідставності.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, тому рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014 року у справі №910/15586/14 відповідає
фактичним обставинам справи та не
суперечить чинному законодавству
України, а відтак передбачених законом
підстав для скасування оскаржуваного
рішення місцевого господарського суду
не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати за перегляд рішення в
апеляційній інстанції покладаються на
позивача у справі (апелянта).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу №01/юр від 03.11.2014
року Приватного підприємства
«Моноліт» на рішення господарського
суду міста Києва від 01.10.2014 року у
справі №910/15586/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 року у справі № 910/15586/14
залишити без змін.

3. Справу № 910/15586/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
А.О. Мальченко

В.Г. Суховий