номер провадження справи 6/75/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя

09.12.2014
Справа № 908/3904/14

За позовом Прокурора
Вільнянського району (пров. Торговий,
буд. 1, м. Вільнянськ Запорізької
області, 70002) в інтересах держави в
особі органу, який уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах -
Головне управління Державного
агентства земельних ресурсів в
Запорізькій області (вул. Парамонова,
буд. 15, м. Запоріжжя, 69059)

До Максимівського навчально -
виховного комплексу Вільнянської
районної ради Запорізької області (вул.
Шкільна, буд. 5, с. Максимівка
Вільнянського району Запорізької
області, 70024)

Селянського (фермерського)
господарства „Карпенко М.І." (вул.
Феленка, буд. 24, с. Максимівка
Вільнянського району Запорізької
області, 70024)

Про визнання недійсним договору про
співпрацю № 7 від 03.10.2011 року та
зобов'язання другого відповідача
повернути земельну ділянку першому
відповідачу

Суддя Місюра Л.С.

За участю представників :

Від прокуратури: Несторенко І.В. -
посвідчення № 015707 від 20.03.2013р.

Від позивача: Кісь Р.Б. - дов. № 56
від 12.11.2014р.

Від відповідача 1: Шинкаренко Т.В. -
директор, наказ №328-к від 16.11.2012р.

Від відповідача 2: Кравченко В.В. - дов.
б/н від 28.10.2014р.

Розглянувши матеріали справи за
позовом Прокурора Вільнянського
району м. Вільнянськ Запорізької
області в інтересах держави в особі
органу, який уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах - Головне
управління Державного агентства
земельних ресурсів в Запорізькій
області м. Запоріжжя до Максимівського
навчально - виховного комплексу
Вільнянської районної ради
Запорізької області с. Максимівка
Вільнянського району Запорізької
області та до Селянського
(фермерського) господарства „Карпенко
М.І." с. Максимівка Вільнянського району
Запорізької області про визнання
недійсним договору про співпрацю № 7
від 03.10.2011 року та застосування
наслідків недійсності правочину
шляхом зобов'язання другого
відповідача повернути займану ним
земельну ділянку першому відповідачу ,
суд

В С Т А
Н О В И В:

Прокурор в інтересах позивача просить
визнати недійсним, укладений між
Максимівським навчально - виховним
комплексом Вільнянської районної ради
Запорізької області та Селянським
(фермерським) господарством "Карпенко
М.І.", договір про співпрацю №7 від
03.10.2011р. та застосувати наслідки
недійсності право чину, шляхом
зобов'язання Селянського
(фермерського) господарства "Карпенко
М.І." повернути займану ним земельну
ділянку державної форми власності,
площею 10га, за кадастровим номером
:03:002:0120, Максимівському навчально
- виховному комплексу Вільнянської
районної ради Запорізької області,
визначивши стягувачем Головне
управління Держземагенства в
Запорізької області.

Прокурор надав суду нормативне
обґрунтування позову, в якому зазначив
наступне: на думку прокуратури
відповідач 2 повинен повернути
земельну ділянку відповідачу 1, шляхом
укладення акту прийому-передачі
земельної ділянки. Однак, оскільки
земельна ділянка є державною
власністю, третьою стороною в акті
прийому-передачі повинен бути
уповноважений орган від імені держави,
а саме ГУ Держземагентства в
Запорізькій області. Зазначене є
наслідком недійсності правочину. З
приводу норм, відповідно до яких
договір про співпрацю № 7 підлягає
визнанню недійсним, прокурор
повідомляє наступне: підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог чинного
законодавства, що передбачено ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України). Відповідно до ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16
ЦК України способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
правочину недійсним. Також, відповідно
до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу
України (надалі - ГК України),
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції, може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині. Крім того, пунктом 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
зазначено, що правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Щодо норм
законодавства відповідно до яких
вказані у позові обставини є підставою
саме для визнання позову недійсним,
прокурор зазначає, що правочин
укладений відповідачами є удаваним,
він підлягає визнанню недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
За ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. Пунктом 3.11
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» визначено, що встановивши
у розгляді справи, що певний правочин
вчинено з метою приховати інший
правочин (удаваний правочин),
господарський суд на підставі частини
другої статті 235 ЦК України має
виходити з того, що сторонами вчинено
саме той правочин, який вони мали на
увазі, і розглянути справу по суті із
застосуванням правил, що регулюють цей
останній правочин. Якщо він суперечить
закону, господарський суд має прийняти
рішення про визнання його недійсним із
застосуванням, за необхідності,
відповідних правових наслідків.
Документальним підтвердженням
державної форми власності земельної
ділянки є: а) інформаційна довідка щодо
земельної ділянки від 16.07.2014 за вих. №
05-13-01/1284; б) державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою серії ЯЯ № 110377. Копії
зазначених документів додані
прокурором до позовної заяви.
Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу
України, право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.
Фактично зазначена земельна ділянка
використовується відповідачем 2 на
підставі договору про співпрацю № 7
укладеного відповідачами 03.10.2011 року
строком на 5 років. З питання доказів, що
підтверджують фактичне укладення між
відповідачами договору оренди
земельної ділянки прокурор повідомляє
наступне: відповідно до ст. 93
Земельного кодексу України, право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.
Аналогічне поняття визначено й ст. 1
Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: а) об'єкт
оренди (кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); б) строк дії договору оренди;
в) орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; г) умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; ґ) умови
збереження стану об'єкта оренди; д)
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; е) умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві; є)
існуючи обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки; ж)
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини; з)
відповідальність сторін.
Вищезазначені ознаки договору оренди,
як зазначає прокурор, містяться в
укладеному відповідачами договорі про
співпрацю № 7, а саме: ознакою об'єкта
оренди (п. а) є п. 1.2, відповідно до якого
зазначається, що сторони
зобов'язуються шляхом об'єднання
зусиль спільно діяти з метою ведення
дослідних і навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства на
земельних ділянках, які знаходяться в
межах Максимівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області та належать відповідачу 1 на
правах постійного користування на
підставі Державного акту серії ЯЯ №
110377, загальною площею 10 га. Ознакою
строкового (п. б) володіння і
користування земельною ділянкою є п. 3.2
договору, відповідно до якого строк дії
договору становить 5 років. Ознакою
платного (п. в) володіння і користування
земельною ділянкою є п. 1.3 відповідно до
якого відповідач 2 надає кожного року
благодійну фінансову допомогу школі у
розмірі 4 230 грн. Ознакою володіння і
користування земельною ділянкою для
провадження підприємницької та іншої
діяльності (п. п. г, ґ) є наступне:
відповідно до розділу 2 спірного
договору, відповідач 2 здійснює
наступні заходи: бере участь у
використанні земельної ділянки;
здійснює комплекс заходів з обробки
земельної ділянки, провадить внески у
вигляді матеріальних і трудових
ресурсів, здійснює комплекс заходів
спрямованих на вирощування
сільгоспкультур; дотримується
екологічної безпеки землекористування
та збереження родючості ґрунтів; не
порушує встановлені щодо земельної
ділянки обмеження в обсязі,
передбаченому законом або даним
договором; систематично здійснює
поліпшення стану земельної ділянки;
реалізовує вирощені культури по
ринкових цінах та направляє доходи на
компенсацію витрат по утриманню,
обробці й поліпшенню земельної
ділянки, надає відповідачу 1 благодійну
фінансову допомогу. Відповідач 2 в свою
чергу здійснює наступні заходи: надає
відповідачу 1 доступ до земельної
ділянки; не вчиняє дій, які б
перешкоджали відповідачу 1 проводити
роботи на земельній ділянці. Тобто
виходячи з вищезазначеного відповідач
2 здійснює усі необхідні
сільськогосподарські методи,
технології та способи для вирощування
сільськогосподарських культур, збирає
врожай, реалізовує його та в свою чергу
сплачує щорічно кошти за це. Відповідач
1 в свою чергу надає земельну ділянку та
не заважає зазначеним вище діям. Щодо
доказів порушення відповідачами вимог
ст. 4 - 6, 11, 17, 19 Закону України «Про
оренду землі» прокурор повідомляє
наступне: відповідачем 1 було порушено
вимоги ст. 4 Закону України «Про оренду
землі», якою закріплено вимоги до
орендодавців землі, а саме:
орендодавцями земельних ділянок, що
перебувають у державній власності, є
органи виконавчої влади, які
відповідно до закону передають
земельні ділянки у власність або
користування. Враховуючи вищенаведені
докази державної форми власності
земельної ділянки, відповідач 1 не є
розпорядником майна та не може
передавати земельну ділянку в оренду. З
приводу відсутності істотних умов
договору про співпрацю, прокурор
зазначає наступне: відповідно до ч. 1 ст.
1130 ЦК України за договором про спільну
діяльність сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Пунктом 1.2
спірного договору зазначається, що
сторони зобов'язуються шляхом
об'єднання зусиль спільно діяти з метою
ведення дослідних і навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства на
земельних ділянках. Однак, прокурор
вказує, що зазначеним договором не
передбачено жодних ознак суспільних
дій на земельній ділянці. Зокрема, із
спільних заходів передбачено лише
залучення фахівців-аграріїв
господарства для проведення занять з
учнями школи, але й цей захід не
передбачає сумісної діяльності на
земельні ділянці. Договором навпаки
розмежується діяльність сторін,
зокрема відповідач 1 повинен не вчиняти
дій, які б перешкоджали відповідачу 2
проводити роботи на земельні ділянці.
Крім того, відповідно до ст. 153.14.2
Податкового кодексу України, облік
результатів спільної діяльності
ведеться платником податку,
уповноваженим на це іншими сторонами
згідно з умовами договору, окремо від
обліку господарських результатів
такого платника податку. Також, ст. 153.14.6
Податкового кодексу України
встановлено, що порядок обліку та
звітності результатів спільної
діяльності встановлюється центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
виходячи із положень цього кодексу.
Натомість спірним договором взагалі не
передбачено умов обліку спільної
діяльності, чим порушено вищезазначені
статті Податкового кодексу України.
Щодо порушених інтересів держави,
прокурор повідомляє наступне:
враховуючи, що відповідач 1, в
користуванні якого перебуває державна
земельна ділянка, самостійно
розпорядився державним майном, а саме
надав земельну ділянку в оренду третій
стороні в порушення норм Закону
України «Про оренду землі», Земельного
та Цивільного кодексів України.
Статтею 14 Конституції України
встановлено, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави. Право
власності на землю гарантується. Це
право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону. Норми законодавства, що дають
право позивачу - ГУ Держземагентства в
Запорізькій області розпоряджатись
спірним майном. Так, ч. 4 ст. 122
Земельного кодексу України зазначено,
що центральний орган виконавчої влади
з питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності. Відповідно до
положення про Державне агентство
земельних ресурсів України,
затверджене Указом Президента України
від 8 квітня 2011 року № 445, та положення
про Головне управління
Держземагентства в області,
затверджене наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України № 258 від 10.05.2012 Головне
управління Держземагентства України в
Запорізькій області є територіальним
органом центрального органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Враховуючи все
вищевикладене, прокурор вважає, що
позов підлягає задоволенню у повному
обсязі.

Прокурор надав суду ще одні письмові
пояснення, де зазначив наступне : Щодо
повернення земельної ділянки другим
відповідачем. На думку прокуратури
С(Ф)Г «Карпенко М.І.» повинно повернути
земельну ділянку Максимівському
навчально-виховному комплексу
Вільнянської районної ради шляхом
укладення акту прийому-передачі
земельної ділянки. Однак, оскільки
земельна ділянка є державною
власністю, третьою стороною в акті
прийому-передачі повинен бути
уповноважений орган від імені держави,
а саме ГУ Держземагентства в
Запорізькій області. Зазначене є
наслідком недійсності правочину. З
приводу норм, відповідно до яких
договір про співпрацю № 7 підлягає
визнанню недійсним, повідомляю
наступне. Підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог чинного
законодавства, що передбачено ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України). Відповідно до ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16
ЦК України способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
правочину недійсним. Також, відповідно
до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу
України (надалі - ГК України),
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції, може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині. Крім того, пунктом 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
зазначено, що правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Щодо норм
законодавства відповідно до яких
вказані у позові обставини є підставою
саме для визнання позову недійсним.
Враховуючи, що правочин укладений
відповідачами є удаваним, він підлягає
визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1
ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. За ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо
буде встановлено, що правочину був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. Пунктом 3.11
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» визначено, що встановивши
у розгляді справи, що певний правочин
вчинено з метою приховати інший
правочин (удаваний правочин),
господарський суд на підставі частини
другої статті 235 ЦК України має
виходити з того, що сторонами вчинено
саме той правочин, який вони мали на
увазі, і розглянути справу по суті із
застосуванням правил, що регулюють цей
останній правочин. Якщо він суперечить
закону, господарський суд має прийняти
рішення про визнання його недійсним із
застосуванням, за необхідності,
відповідних правових наслідків.
Документальним підтвердженням
державної форми власності земельної
ділянки є: а) інформаційна довідка щодо
земельної ділянки від 16.07.2014 за вих. №
05-13-01/1284; б) державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою серії ЯЯ № 110377. Копії
зазначених документів додані до
позовної заяви. Відповідно до ст. 92
Земельного кодексу України, право
постійного користування земельною
ділянкою - це право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.
Фактично зазначена земельна ділянка
використовується С(Ф)Г «Карпенко М.І.»
на підставі договору про співпрацю № 7
укладеного відповідачами 03.10.2011 року
строком на 5 років. З питання доказів, що
підтверджують фактичне укладення між
відповідачами договору оренди
земельної ділянки повідомляю наступне.
Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу
України, право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.
Аналогічне поняття визначено й ст. 1
Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: а) об'єкт
оренди (кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); б) строк дії договору оренди;
в) орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; г) умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; г) умови
збереження стану об'єкта оренди; д)
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; е) умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві; є)
існуючи обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки; ж)
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини; з)
відповідальність сторін.
Вищезазначені ознаки договору оренди
містяться в укладеному відповідачами
договорі про співпрацю №7, а саме.
Ознакою об'єкта оренди (п. А) є п. 1.2,
відповідно до якого зазначається, що
сторони зобов'язуються шляхом
об'єднання зусиль спільно діяти з метою
ведення дослідних і навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства на
земельних ділянках, які знаходяться в
межах Максимівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області та належать школі на правах
постійного користування на підставі
Державного акту серії ЯЯ № 110377,
загальною площею 10 га. Ознакою
строкового (п. Б) володіння і
користування земельною ділянкою є п. 3.2
договору, відповідно до якого строк дії
договору становить 5 років. Ознакою
платного (п. В) володіння і користування
земельною ділянкою є п. 1.3 відповідно до
якого відповідач 2 надає кожного року
благодійну фінансову допомогу школі у
розмірі 4 230 грн. Ознакою володіння і
користування земельною ділянкою для
провадження підприємницької та іншої
діяльності (п. п. Г, Ґ) є наступне.
Відповідно до розділу 2 спірного
договору, господарство здійснює
наступні заходи: бере участь у
використанні земельної ділянки;
здійснює комплекс заходів з обробки
земельної ділянки, провадить внески у
вигляді матеріальних і трудових
ресурсів, здійснює комплекс заходів
спрямованих на вирощування
сільгоспкультур; дотримується
екологічної безпеки землекористування
та збереження родючості ґрунтів; не
порушує встановлені щодо земельної
ділянки обмеження в обсязі,
передбаченому законом або даним
договором; систематично здійснює
поліпшення стану земельної ділянки;
реалізовує вирощені культури по
ринкових цінах та направляє доходи на
компенсацію витрат по утриманню,
обробці й поліпшенню земельної
ділянки, надає відповідачу 1 благодійну
фінансову допомогу. Відповідач 2 в свою
чергу здійснює наступні заходи: надає
С(Ф)Г «Карпенко М.І.» доступ до
земельної ділянки; не вчиняє дій, які б
перешкоджали господарству проводити
роботи на земельній ділянці. Тобто
виходячи з вищезазначеного фермерське
господарство здійснює усі необхідні
сільськогосподарські методи,
технології та способи для вирощування
сільськогосподарських культур, збирає
врожай, реалізовує його та в свою чергу
сплачує щорічно кошти за це. Школа в
свою чергу надає земельну ділянку та не
заважає зазначеним вище діям. Щодо
доказів порушення відповідачами вимог
ст. 4 - 6, 11, 17, 19 Закону України «Про
оренду землі» повідомляю наступне. Так,
Максимівським навчально-виховним
комплексом було порушено вимоги ст. 4
Закону України «Про оренду землі», якою
закріплено вимоги до орендодавців
землі, а саме. орендодавцями земельних
ділянок, що перебувають у державній
власності, є органи виконавчої влади,
які відповідно до закону передають
земельні ділянки у власність або
користування. Враховуючи вищенаведені
докази державної форми власності
земельної ділянки, Максимівський НВК
не є розпорядником майна та не може
передавати земельну ділянку в оренду. З
приводу відсутності істотних умов
договору про співпрацю, необхідно
зазначити наступне. Відповідно до ч. 1
ст. 1130 ЦК України за договором про
спільну діяльність сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Пунктом 1.2
спірного договору зазначається, що
сторони зобов'язуються шляхом
об'єднання зусиль спільно діяти з метою
ведення дослідних і навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства на
земельних ділянках. Однак зазначеним
договором не передбачено жодних ознак
суспільних дій на земельній ділянці.
Зокрема, із спільних заходів
передбачено лише залучення
фахівців-аграріїв господарства для
проведення занять з учнями школи, але й
цей захід не передбачає сумісної
діяльності на земельні ділянці.
Договором навпаки розмежується
діяльність сторін, зокрема школа
повинна не вчиняти дій, які б
перешкоджали господарству проводити
роботи на земельні ділянці. Крім того,
відповідно до ст. 153.14.2 Податкового
кодексу України, облік результатів
спільної діяльності ведеться
платником податку, уповноваженим на це
іншими сторонами згідно з умовами
договору, окремо від обліку
господарських результатів такого
платника податку. Також, ст. 153.14.6
Податкового кодексу України
встановлено, що порядок обліку та
звітності результатів спільної
діяльності встановлюється центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
виходячи із положень цього Кодексу.
Натомість спірним договором взагалі не
передбачено умов обліку спільної
діяльності, чим порушено вищезазначені
статті Податкового кодексу України.
Щодо порушених інтересів держави в
даному випадку, повідомляю наступне.
Враховуючи, що Максимівський НВК, в
користуванні якого перебуває державна
земельна ділянка, самостійно
розпорядився державним майном, а саме
надав земельну ділянку в оренду третій
стороні в порушення норм Закону
України «Про оренду землі», Земельного
та Цивільного кодексів України.
Статтею 14 Конституції України
встановлено, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави. Право
власності на землю гарантується. Це
право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону. Норми законодавства, що дають
право позивачу - ГУ Держземагентства в
Запорізькій області розпоряджатись
спірним майном. Так, ч. 4 ст. 122
Земельного кодексу України зазначено,
що центральний орган виконавчої влади
з питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності. Відповідно до
положення про Державне агентство
земельних ресурсів України,
затверджене Указом Президента України
від 8 квітня 2011 року № 445, та положення
про Головне управління
Держземагентства в області,
затверджене наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України № 258 від 10.05.2012 Головне
управління Держземагентства України в
Запорізькій області є територіальним
органом центрального органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Вважає, що позов підлягає
задоволенню у повному обсязі.

Прокурор надав суду письмові пояснення
від 04.12.2014р., де зазначив наступне :
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України
"Про освіту", відповідність освітніх
послуг державним стандартам і вимогам
визначається засновником навчального
закладу, центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері освіти, органом
виконавчої влади Автономної
Республіки Крим у сфері освіти,
центральними органами виконавчої
влади, яким підпорядковані навчальні
заклади, Національним агентством із
забезпечення якості вищої освіти,
місцевими органами управління освітою
шляхом ліцензування, інспектування,
атестації та акредитації навчальних
закладів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України. Частиною 3
статті 15 Закону України «Про освіту»
зазначається, що за результатами
ліцензування центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері освіти, орган
виконавчої влади Автономної
Республіки Крим у сфері освіти, місцеві
органи управління освітою у межах
своїх повноважень надають навчальним
закладам незалежно від форм власності
ліцензії на право здійснення освітньої
діяльності відповідно до державних
вимог із встановленням за певними
освітніми або
освітньо-кваліфікаційними рівнями
обсягів підготовки, які відповідають
кадровому, науково-методичному та
матеріально-технічному забезпеченню,
вносять їх до державного реєстру
навчальних закладів. Постановою
Кабінету Міністрів України від 08.08.2007
року № 1019 «Про ліцензування діяльності
з надання освітніх послуг» затверджено
Порядок ліцензування діяльності з
надання освітніх послуг. Так, пунктом 2
Порядку визначається, що ліцензуванню
підлягає діяльність з надання таких
освітніх послуг: у сфері дошкільної
освіти: догляд за дітьми дошкільного
віку; виховання і навчання дітей
дошкільного віку; у сфері загальної
середньої освіти - забезпечення
здобуття: початкової загальної освіти;
базової загальної середньої освіти;
повної загальної середньої освіти; у
сфері позашкільної освіти - освітня
діяльність за художньо-естетичним,
туристично-краєзнавчим,
еколого-натуралістичним, науково -
технічним,
дослідницько-експериментальним,
фізкультурно-спортивним або
спортивним, військово-патріотичним,
бібліотечно-бібліографічним,
соціально- реабілітаційним, оздоровчим
та гуманітарним напрямами; у сфері
професійно-технічної освіти: первинна
професійна підготовка; перепідготовка
робітників, підвищення їх
кваліфікації; професійно-технічне
навчання; підготовка (зокрема первинна
професійна), перепідготовка та
підвищення кваліфікації іноземців та
осіб без громадянства. Слід також
зазначити, що відповідно до пункту 4
вищезазначеного Порядку, послуг з
первинної професійної підготовки,
перепідготовки, професійно-технічного
навчання, підвищення кваліфікації
робітників підлягають ліцензуванню за
умови, що відповідні професії включено
до Класифікатора професій ДК 003:2010.
Згідно до Класифікатору професій ДК
003:2010, затвердженого наказом
Держспоживстандарту України від 28.07.2010
року № 237, а саме його 6-го розділу. Цей
розділ вміщує професії, що
передбачають знання, необхідні для
сільськогосподарського виробництва,
лісового господарства, риборозведення
та рибного промислу. Професійні
завдання полягають у вирощуванні
урожаю, розведенні тварин, полюванні,
добуванні риби, її розведенні,
збереженні та експлуатації лісів з
орієнтацією, головним чином, на ринок і
реалізацію продукції організаціям
збуту, торговельним підприємствам чи
окремим покупцям. До цього розділу
належать професії, що вимагають повної
загальної середньої та
професійно-технічної освіти чи повної
загальної середньої освіти та
професійної підготовки на виробництві,
а саме: 6. Кваліфіковані робітники
сільського та лісового господарств,
риборозведення та рибальства; 61.
Кваліфіковані сільськогосподарські
робітники та рибалки; 611. Садівники та
землероби; 6114. Землероби та
сільськогосподарські робітники, що
займаються вирощуванням змішаних
культур; 613. Робітники сільського
господарства, що займаються як
землеробством, так и тваринництвом; 6131.
Робітники сільського господарства, що
займаються як землеробством, так и
тваринництвом. З огляду на
вищенаведене, відповідач 2 повинен мати
відповідну ліцензію для навчання дітей
сільськогосподарській діяльності.
Крім того, ч. 4 ст. 1 Закону України «Про
фермерське господарство»
зазначається, що фермерське
господарство діє на основі Статуту.
Однак, розділом другим статуту
відповідача 2 не передбачено
науково-дослідну або викладацьку
діяльність. Виходячи з вищенаведеного,
прокурор просить задовольнити позов у
повному обсязі.

Позивач надав письмові пояснення, де
вказав наступне: Частиною 4 статті 122
Земельного кодексу України
встановлено, центральний орган
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у галузі земельних відносин
та його територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб. Відповідно до
положення про Державне агентство
земельних ресурсів України,
затверджене Указом Президента України
від 8 квітня 2011 р. № 445, та положення про
Головне управління Держземагентства в
області, затверджене наказом
Міністерства аграрної політики та
продовольства України № 258 від 10.05.2012 р.
Головне Управління Держземагентства
України в Запорізькій області (далі в
тексті - позивач) є територіальним
органом центрального органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Статтею 13 Закону України «Про
оренду землі» визначено, що договір
оренди - це договір, за яким
орендодавець зобов'язаний за плату
передати орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства. Відповідно
до ст. 1130 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) за договором про
спільну діяльність сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників, Згідно зі ст. 1131 ЦК
України договір про спільну діяльність
укладається у письмовій формі. Умови
договору про спільну діяльність, у тому
числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних
справ, правовий статус виділеного для
спільної діяльності майна, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь
у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної
діяльності. Основною ознакою
оспорюваного договору є платне
володіння та користування на певний
строк земельною ділянкою. Крім того,
спірний договір не передбачає ознак
договору про співпрацю. Зокрема,
дольової участі сторін під час
обробітку земельної ділянки та
вирощуванню на ній
сільськогосподарських культур. Не
зазначено й умов розподілу отриманої
продукції, тощо. Вищенаведені норми
матеріального права та умови спірного
договору без заперечення свідчать про
його удаваність, та указують на те, що
насправді був укладений договір оренди
земельної ділянки. Частиною 2 ст. 235 ЦК
України передбачено що удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Відповідно до п. 25
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» за
удаваним: правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один:
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Оскільки основною ознакою договору є
передача за плату земельної ділянки у
володіння і користування на певний
строк, то відповідно до ст. 13 Закону
України «Про оренду землі» та ч. 1 ст. 93
Земельного кодексу України цей договір
є договором оренди землі. Крім того,
відповідач 1 володіє та користується
земельною ділянкою площею 10 га на
території Максимівської сільської
ради на підставі Державного акту на
право постійного користування.
Частиною 1 ст. 92 ЗК України встановлено,
що право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.
Відповідно до ч. 7 ст. 93 ЗК України
орендодавцями земельних ділянок є їх
власники або уповноважені ними особи.
Частиною 8 ст. 93 ЗК України зазначено, що
відносини пов'язані з орендою землі,
регулюються законом. Статтею 3 Закону
України «Про оренду землі» зазначено
об'єкт оренди землі, а саме, земельні
ділянки, що перебувають у власності
громадян, юридичних осіб, комунальній
або державній власності. Частиною 1 ст.
78 ЗК України встановлено, що право
власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Оскільки
земельні ділянки відносяться до
державної форми власності, то
відповідно до ст. 15-1 ЗК України
розпорядження нею належить до
повноважень центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин.
Таким чином, відносини які виникли між
відповідачем 1 та відповідачем 2 є
правовідносинами оренди, а спірний
договір про співпрацю є удаваним
правочином, який укладений з метою
приховування справжнього правочину -
договору оренди земельної ділянки.
Крім того, відповідач 1 не є
розпорядником зазначеної земельної
ділянки та не має законних підстав на
передачу земельної ділянки в оренду.
Положеннями ч. 1 ст. 236 ЦК України
передбачено, що нікчемний правочин або
правочин. визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України: підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які-встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Як
зазначено у ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави І суспільства, його моральним
засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування. На
підставі викладеного, керуючись ст. п. 6
ч. і ст. 12, ГПК України, позивач просить
визнати договір № 7 про співпрацю від
03.10.2011 року, укладений між відповідачем
1 та відповідачем 2, недійсним.
Застосувати наслідки недійсності
правочину, шляхом зобов'язання
відповідача 2 повернути займану ним
земельну ділянку державної форми
власності площею 10 га, за кадастровим
номером :03:002:0120, яку він займає на
підставі договору № 7 про співпрацю,
відповідачу 1.

Перший відповідач надав суду письмові
пояснення на позов, де зазначив
наступне: прокурор Вільнянського
району Запорізької області та Головне
управління Державного агентства
земельних ресурсів в Запорізькій
області вважає Договір № 7 про
співпрацю від 03.10.2011р., укладений між
відповідачем 1 та відповідачем 2
удаваним та нікчемним, оскільки
приховує правовідносини з оренди.
Відповідач 1 вважає думку позивача
необґрунтованою Відповідно до
Положення про навчально - дослідну
земельну ділянку загальноосвітніх
шкіл та позашкільних навчально -
виховних закладів, затвердженим
наказом Міністерства освіти і науки №
307 від 01.11.1995р., зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 29 травня
1996р. за № 256/1281 "Про затвердження
Положення про навчально - дослідну
земельну ділянку загальноосвітніх
шкіл та позашкільних навчально -
виховних закладів і Положення про
учнівське лісництво загальноосвітніх
шкіл та позашкільних навчально -
виховних закладів" навчально - дослідна
земельна ділянка закладу освіти є
базою проведення навчальних та
практичних занять, передбачених
програмами з природознавства,
біології, трудового навчання ,
засвоєння знань, формування вмінь і
навичок, організації позакласної,
дослідницької, природоохоронної
роботи. Земельна ділянка, яка надана
закладу (державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою Серія ЯЯ № 110377 від 07.10.2008р.)
Після підписання Договору № 7 про
співпрацю від 03.10.2011 року відповідача 1
з відповідачем 2, заклад тісно
співпрацює з даним господарством.
Відповідач 2 знайомить з технологіями,
методами, способами вирощування
сільськогосподарських культур, надає
для занять з учнями фахівців -аграріїв,
тощо. Вчителі комплексу проводять
навчальну, дослідницьку та виховну
роботу. Підтвердженням даної роботи є
щоденники роботи на ділянці,
дослідницькі - проекти учнів та фото.
Спонсорська допомога, яку надає
відповідач 2 перераховується на спец
рахунок відповідача 1 і
використовується на покращення
матеріальної бази комплексу.

Першій відповідач надав суду ще одні
письмові пояснення, де зазначив
наступне: Відповідно до п. 1.7 статуту
відповідача 1 передбачено, що
відповідач 1самостійно приймає рішення
і здійснює діяльність в межах
компетенції, передбаченої
законодавством України та власним
статутом. Розділом V статуту
передбачено, що матеріально-технічна
база відповідача 1 включає будівлі,
споруди, землю, комунікації і т ін.
Відповідач 1 може мати у користуванні
земельні ділянки, отримані у
відповідності до чинного
законодавства України. За умовами
розділу VI статуту джерелами
фінансування кошторису відповідача 1,
зокрема є доходи, отримані від
реалізації продукції
навчально-виробничих майстерень,
навчально-дослідних ділянок,
благодійні внески юридичних осіб і т
ін. Пунктом 6.4 статуту передбачено, що
відповідач 1 має право на придбання та
оренду відповідного обладнання та інші
матеріальні ресурси, користуватися
послугами будь-якого підприємства,
установи, організації та ін. Рішенням
Вільнянської районної ради
Запорізької області № 19 від 22.11.2013 року
були затверджені зміни до статуту
відповідача 1, які полягали у
наступному: «...Відповідач 1 відповідно
до чинного законодавства користується
землею, іншими природними ресурсами і
несе відповідальність за дотримання
вимог та норм їх охорони...». Джерелами
фінансування кошторису відповідача 1,
зокрема, є доходи, отримані від
реалізації навчально-виробничих
майстерень, навчально-дослідних
ділянок і т ін. Відповідно до статті 22
Земельного кодексу України - Землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей. Землі
сільськогосподарського призначення
передаються у власність та надаються у
користування: в) сільськогосподарським
науково-дослідним установам та
навчальним закладам, сільським
професійно-технічним училищам та
загальноосвітнім школам - для
дослідних і навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду ведення
сільського господарства. Згідно з
статтею 96 ЗК України (обов'язки
землекористувачів) 1. Землекористувачі
зобов'язані: а) забезпечувати
використання землі за цільовим
призначенням та ін: б) додержуватися
вимог законодавства про охорону
довкілля; ґ) підвищувати родючість
ґрунтів та зберігати інші корисні
властивості землі. За результатами
виконання умов договору про співпрацю
відповідачем 1 складено: щоденники
дослідницької роботи на
сільськогосподарській ділянці,
виступи «Агротехніка озимої пшениці»,
«Мінеральне живлення і удобрення
соняшнику», дослідницьку роботу
«Вивчення біологічних особливостей
озимих сортів пшениці», проекти «Ґрунт.
Склад ґрунту. Охорона грунту»,
«Гербологія», звіт про роботу, плани
роботи на шкільній навчально -
дослідній ділянці. Навчально - дослідна
робота учнів на шкільній навчально -
дослідній ділянці проводиться за
рахунок часу, що відводиться
навчальними програмами з
природознавства, біології, трудового
навчання та відповідною кількістю
годин на навчальну практику в кінці
навчального року. Що стосується
конкретної норми законодавства, згідно
з якою селянському (фермерському)
господарству надано (не надано) право
навчання учнів шкіл, то такого права у
господарства бути не може, оскільки
воно не є навчальним закладом, як і те
що навчальним закладом не може
здійснюватися сільськогосподарське
виробництво у зв'язку із чим і був
укладений договір про співпрацю, який
відповідає статуту відповідача 1,
цільовому призначенню землі, вимогам
земельного законодавства України,
статтям 1130, 1131 Цивільного кодексу
України.

Другий відповідач надав суду письмові
пояснення, де вказав наступне: Прокурор
Вільнянського району Запорізької
області та позивач вважає договір № 7
про співпрацю від 03.10.2011р., укладений
між відповідачем 1 та відповідачем 2,
удаваним та нікчемним, оскільки
приховує правовідносини з оренди.
Позивач вважає, що основною ознакою
договору є платне володіння та
користування на певний строк, а тому
він є не договором співпраці, а
договором оренди. Свою позицію позивач
мотивує тим, що відповідач 2 бере участь
у використанні земельної ділянки,
здійснює комплекс заходів з обробки
земельної ділянки, провадить внески у
вигляді матеріальних і трудових
ресурсів, здійснює комплекс заходів
спрямованих на вирощування
сільгоспкультур. Крім того, відповідач
2 реалізовує вирощені культури по
ринкових цінах та направляє доходи на
компенсацію витрат по утриманню,
обробці й поліпшенню земельної ділянки
та надає відповідачу 1 благодійну
фінансову допомогу у розмірі 4 230 грн. на
рік. Відповідач 2 вважає позицію
позивача необґрунтованою та
незаконною за наступних обставин:
відповідно до статті 1130 Цивільного
кодексу України (в редакції від 16.09.2011р.,
яка діяла на момент його укладення) за
договором про спільну діяльність
сторони (учасники) зобов'язуються
спільно діяти без створення юридичної
особи для досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників. Згідно зі статтею 1131
ЦК України - договір про спільну
діяльність укладається у письмовій
формі. Умови договору про спільну
діяльність, у тому числі координація
спільних дій учасників або ведення
їхніх спільних справ, правовий статус
виділеного для спільної діяльності
майна, покриття витрат та збитків
учасників, їх участь у результатах
спільних дій та інші умови
визначаються за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом про
окремі види спільної діяльності. Таким
чином відповідач 2 зазначає, що договір
№ 7 про співпрацю від 03.10.2011р., укладений
між відповідачем 1 та відповідачем 2,
повністю відповідає вимогам ст.ст. 1130,
1131 ЦК України. Що стосується посилання
позивача та прокуратури на платне
користування земельної ділянкою (як
ознака договору оренди) то відповідач 2
зазначає, що за спірним договором
земельна ділянка в користування не
передавалася (акт прийому передачі не
підписувався), а благодійна фінансова
допомога не може вважатися платою за
користування в розумінні статті 1
Закону України «Про благодійництво та
благодійні організації», який діяв на
час укладання договору, оскільки
благодійництво - добровільна
безкорислива пожертва фізичних та
юридичних осіб у поданні набувачам
матеріальної, фінансової,
організаційної та іншої благодійної
допомоги. Таким чином, як зазначає
відповідач 2, позивачем не доведений
факт платного користування земельною
ділянкою. Що стосується посилання, про
те що відповідач 1 не є розпорядником
земельної ділянки, оскільки вона
відноситься до державної форми
власності та відповідно до п. є-1 ст.15-1
ЗК України розпорядження нею належить
до повноважень центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин
слід зазначити наступне. Відповідач 1
володіє та користується земельною
ділянкою на підставі державного акту
на право постійного користування
земельною ділянкою серія ЯЯ № 110377 від
07.10.2008р. (кадастровий номер :03:002:0120)
виданого на підставі рішення
Вільнянської районної державної
адміністрації № 794 від 22.10.2007р. Цільове
призначення земельної ділянки -
ведення дослідних і навчальних цілей.
Як зазначалося вище земельна ділянка в
користування відповідача 2 не
передавалася а п.є-1 ст.15-1 ЗК України,
щодо повноважень по розпорядженню
земельними ділянками доповнений до
статті згідно із законом № 365-VII від
02.07.2013р., тобто значно пізніше чим
підписувався спірний договір. Що
стосується посилання про те, що спірний
договір не передбачає ознак договору
про співпрацю, а саме дольової участі
сторін під час обробітку земельної
ділянки та вирощуванні на ній
сільськогосподарських культур, не
зазначає умов розподілу отриманої
продукції, тощо, то статті 1130, 1131 ЦК
України не передбачають таких
обов'язкових умов. Натомість стаття 1131
ЦК України вказує, що умови договору
про спільну діяльність, у тому числі
координація спільних дій учасників або
ведення їхніх спільних справ, правовий
статус виділеного для спільної
діяльності майна, покриття витрат та
збитків учасників, їх участь у
результатах спільних дій та інші умови
визначаються за домовленістю сторін.
Підтвердженням результатів проведення
спільної діяльності між відповідачем 1
та відповідачем 2 є складені за
результатами дослідницької роботи
щоденники дослідницької роботи на
сільськогосподарській ділянці у 2013-2014
роках, результати виконання
навчального плану для учнів школи,
спрямовані на вивчення технології та
ін. Враховуючи вищенаведене відповідач
2 вважає, що ним додержані вимоги
цивільного законодавства, щодо
підстав та укладення договору № 7
про співпрацю від 03.10.2011р.

Другий відповідач надав суду ще одні
письмові пояснення, де зазначив
наступне: Згідно з статтею 627
Цивільного кодексу України (свобода
договору) - відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Статтею 628 Цивільного
кодексу України (зміст договору)
визначено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства. 2.
Сторони мають право укласти договір, в
якому містяться елементи різних
договорів (змішаний договір). До
відносин сторін у змішаному договорі
застосовуються у відповідних частинах
положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.
Що стосується посилання в ухвалі суду
про надання нормативно-правового
обґрунтування, згідно з якої
відповідачу 2 надано (не надано) право
здійснювати навчання учнів шкіл
сільськогосподарському процесу,
вирощуванню сільськогосподарських
культур то слід зазначити наступне:
Відповідач 2 у жодному судовому
засіданні, письмових поясненнях не
вказував на те, що самостійно
здійснював навчання учнів відповідача
1, жодного посилання про це не зазначено
і у договорі № 7 про співпрацю від 03
жовтня 2011 року. Як вже неодноразово
зазначалося відповідач 2 та відповідач
1 спільно діяли відповідно до умов
статей 1130, 1131 ЦК України. Відповідно до
умов договору № 7 про співпрацю від
03.10.11р. його предметом є партнерство та
співробітництво між сторонами в
напрямах, що визначаються його умовами.
Сторони зобов'язуються шляхом
об'єднання зусиль спільно діяти з метою
ведення дослідних і навчальних робіт
на земельних ділянках, які знаходяться
в межах Максимівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області та належать відповідачу 1 на
праві постійного користування на
підставі Державного акту серії ЯЯ №
110377 загальною площею 10,0 га. Відповідач 2
надає благодійну фінансову допомогу
відповідачу 1 у розмірі 4230,00 грн. на рік.
Розділом 2 договору про співпрацю
передбачено, що відповідач 2:
використовує земельну ділянку для
ведення дослідних і навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства; -
здійснює комплекс заходів з обробки
земельної ділянки, провадить внески у
вигляді матеріальних і трудових
ресурсів, здійснює комплекс заходів,
спрямованих на вирощування
сільськогосподарських культур; -
дотримується екологічної безпеки
землекористування та збереження
родючості ґрунтів; - допомагає процесу
навчання учнів відповідача 1 шляхом
ознайомлення з технологіями, методами
та способами вирощування
сільськогосподарських культур та ін.
Таким чином умовами договору, який
відповідає вимогам статей 1130, 1131 ЦК
України також не передбачено навчання
учнів відповідача 1 саме відповідачем 2.
Навчання учнів здійснюється
відповідачем 1, а відповідач 2 спільно
діє з останнім з метою дослідних цілей,
що передбачено цільовим призначенням
земельної ділянки, умовами договору та
не суперечить чинному законодавству
України. Разом із тим позивачем у
справі так і не доведений факт,
приховування удаваного правочину, а
саме договору оренди землі в розумінні
Закону України «Про оренду землі». Так
позивачем не надано доказів про
передачу земельної ділянки та платне
користування нею. Всі доводи позивача
побудовані на припущеннях. Також, слід
зазначити, що згідно з статтею 5
Господарського кодексу України
(конституційні основи правопорядку у
сфері господарювання) зазначено, що
правовий господарський порядок в
Україні формується на основі
оптимального поєднання ринкового
саморегулювання економічних відносин
суб'єктів господарювання та державного
регулювання макроекономічних
процесів, виходячи з конституційної
вимоги відповідальності держави перед
людиною за свою діяльність та
визначення України як суверенної і
незалежної, демократичної, соціальної,
правової держави; забезпечення
державою захисту прав усіх суб'єктів
права власності і господарювання,
соціальної спрямованості економіки;
забезпечення державою екологічної
безпеки та підтримання екологічної
рівноваги на території України. Згідно
з статтею 6 ГК України (загальні
принципи господарювання) - Загальними
принципами господарювання в Україні є:
забезпечення економічної
багатоманітності та рівний захист
державою усіх суб'єктів
господарювання; свобода
підприємницької діяльності у межах,
визначених законом; заборона
незаконного втручання органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб у
господарські відносини.

Строк розгляду справи був продовжений
на 15 днів. Розгляд справи двічі
відкладався та в судовому засіданні
була об'явлена перерва.

09.12.2014р. розгляд справи продовжений та
прийнято рішення.

Розглянувши та оцінивши всі матеріали
справи, заслухавши пояснення
представників прокуратури, позивача,
відповідачів, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав:

07.10.2008р. Максимівськой
загальноосвітньої школі 1-111 ступенів
був наданий Державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою Серія ЯЯ №110377. В зазначеному
Державному акті вказано цільове
призначення (використання) земельної
ділянки : для ведення дослідних і
навчальних цілей.

03.10.2011р. між Максимівською
загальноосвітню школою 1-111 ступенів та
СФГ "Карпенко М.І." був укладений
договір про співпрацю №7 (далі -
договір).

Додатковою угодою від 20.11.2012р. вступну
частину договору було викладено в
такій редакції: "СФГ "Карпенко М.І."
(надалі - господарство), в особі
директора господарства Карпенко О.І.,
якій діє на підставі статуту, з однієї
сторони та Максимівський
науково-виховний комплекс
Вільнянської районої ради Запорізької
області (надалі - Максимівський НВК), в
особі директора Шинкаренко Т. В., яка
діє на підставі статуту, з іншої
сторони, разом іменовані сторони, а
кожен окремо сторона, уклали договір
про нижченаведене: в подальшому по
договору слова "Максимівська ЗОШ"
замінити словами "Максимівський НВК" (а.
с. 20).

Відповідно до п. п. 3.1 та 3.2 договору цей
договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання уповноваженими особами та
скріплення печатками сторін. Строк дії
цього договору становить п'ять років.

В пунктах 1.1-1.2 розділу 1 договору
Максимівський науково-виховний
комплекс Вільнянської районної ради
Запорізької області (надалі - перший
відповідач) СФГ "Карпенко М.І." (далі -
другий відповідач) передбачили, що
предметом даного договору є
партнерство та співробітництво між
сторонами в напрямках, що визначаються
умовами цього договору.

Сторони зобов'язуються шляхом
об'єднання зусиль спільно діяти з метою
ведення дослідних і навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства на
земельних ділянках, які знаходяться в
межах Максимівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області та належать школі на правах
постійного користування на підставі
Державного акту серії ЯЯ № 110377,
загальною площею 10,0га.

Господарство надає благодійну
фінансову допомогу школі у розмірі 4 230
грн. на рік.

В розділу 2 договору сторони
передбачили заходи, які здійснюють
кожна сторона договору.

Так, відповідно до розділу 2 договору
СФГ "Карпенко М.І.": бере участь у
використанні земельної ділянки для
ведення дослідних і навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства;
здійснює комплекс заходів з обробки
земельної ділянки, провадити внески у
вигляді матеріальних і трудових
ресурсів, здійснює комплекс заходів,
спрямованих на вирощування
сільгоспкультур; дотримується
екологічної безпеки землекористування
та збереження родючості ґрунтів; не
порушує встановлені щодо земельної
ділянки обмеження (обтяження) в обсязі,
в обсязі, передбаченому законом або
даним договором; допомагає процесу
навчання учнів школи шляхом
ознайомлення з технологіями, методами
та способами вирощування
сільськогосподарських культур; для
проведення занять з учнями школи надає
фахівців-аграріїв господарства; надає
доступ до огляду
сільськогосподарського процесу в
строки, погоджені сторонами (викладені
в навчальному плані); систематично
здійснює поліпшення стану земельної
ділянки; реалізовує вирощені культури
по ринкових цінах та направляє доходи
на компенсацію витрат по утримуванню,
обробці й поліпшенню земельної
ділянки; надає школі благодійну
фінансову допомогу; Максимівський
науково-виховний комплекс
Вільнянської районної ради
Запорізької області : надає доступ
господарству до земельної ділянки для
ведення дослідних навчальних робіт,
пропаганди передового досвіду та
ведення сільського господарства; не
вчиняє дій, які б перешкоджали
господарству проводити роботи на
земельній ділянці, відповідно до умов
договору; попереджає господарство про
особливі властивості та недоліки
земельної ділянки, які в процесі її
використання можуть спричинити
екологічно небезпечні наслідки для
довкілля або призвести до погіршення
стану земельної ділянки; вводить в
процес навчання учнів школи теми
технології, методів та способів
вирощування сільськогосподарських
культур; для проведення занять з учнями
школи залучати фахівців-аграріїв
товариства; розробляє та забезпечує
якісне виконання навчального плану для
учнів школи з спрямованого на вивчення
технологій, методів та способів
вирощування сільськогосподарських
культур, способів поліпшення якості
родючості ґрунтів.

Відповідачі вважають, що ними був
укладений саме договір про спільну
діяльність.

Але, прокурор та позивач вважають, що
укладений між відповідачами договір не
являється договором про співпрацю, а
фактично являється договором оренди
землі.

При цьому прокурор посилається на
статтю 235 ЦК України, яка передбачає, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно ст. 1130 ЦК України за договором
про спільну діяльність сторони
(учасники) зобов'язуються спільно діяти
без створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися
на основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України договір
про спільну діяльність укладається у
письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність,
у тому числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних
справ, правовий статус виділеного для
спільної діяльності майна, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь
у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної
діяльності.

Кожний учасник зобов'язань по спільної
діяльності повинен виступати і як
боржник, і як кредитор.

Фактично відповідачі по спірному
договору не виступають одночасно і як
боржники, і як кредитори.

Як вбачається із розділу 2 спірного
договору, відповідачі не діють сумісно
для досягнення єдиної цілі.

Взаємні права та обов'язки учасників
договору про спільну діяльність
опосередковані необхідністю
досягнення загальної цілі, таких як:
придбання у спільне користування
дорогих об'єктів основних фондів;
створення або виготовлення об'єктів
основних фондів з метою їх подальшого
спільного використання або продажу;
спільне ведення виробничої або
торгівельної діяльності та інш.

Спірний договір не передбачає спільну
діяльність, в обов'язки першого
відповідача взагалі не входить будь -
яка діяльність спільно з другим
відповідачем. Як пояснив представник
першого відповідача, учні лише
спостерігали за тім, як другий
відповідач вирощує зернові культури
та соняшник.

Як вбачається з розділу 2 спірного
договору, для першого та другого
відповідачів передбачені різні заходи,
які вони здійснюють, і ці заходи не
являються спільними.

Для досягнення цілі своєї діяльності
учасники договору про спільну
діяльність здійснюють вклади або
грошовими коштами, або іншим майном,
або трудовою участю.

Фактично, перший відповідач для
досягнення цілі спільної діяльності не
здійснював вкладів ні грошовими
коштами, ні іншим своїм майном (він не
являється власником земельної ділянки,
а лише користується земельною
ділянкою), ні трудовою участю.

Умовою про предмет та ціль договору про
спільну діяльність є: взаємні права та
обов'язки учасників спільної
діяльності, обов'язки будь-кого з
учасників; розмір та порядок внесення
учасниками грошових та майнових
внесків у спільну діяльність,
координація спільних дій учасників або
ведення їх спільних справ, правовий
статус майна, виділеного для спільної
діяльності, порядок наступного
спільного використання майна та
покриття витрат на його утримання,
покриття витрат та збитків учасників,
їх участь в підсумках спільних дій,
строк дії договору та умови його
припинення.

Спірний договір не передбачає
вказаних вище умов.

Державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою Серії
ЯЯ №110377 був наданий Максимівському
науково-виховний комплексу
Вільнянської районної ради
Запорізької області для того, щоб саме
він здійснював дослідні і навчальні
цілі на земельної ділянці, а не СФГ
"Карпенко М.І.

Статут Максимівського
науково-виховний комплексу
Вільнянської районної ради
Запорізької області не передбачає
введення в процес навчання учнів теми
технології, методів та способів
вирощування сільськогосподарських
культур; розробляти та забезпечувати
якісне виконання навчального плану для
учнів школи з спрямованого на вивчення
технологій, методів та способів
вирощування сільськогосподарських
культур, способів поліпшення якості
родючості ґрунтів та залучення для
проведення занять з учнями школи
фахівців-аграріїв СФГ "Карпенко М.І."

Як пояснив представник першого
відповідача, атестат надається учням
такий самий як і в інших школах.

Як пояснив суду представник другого
відповідача, другий відповідач
користується земельною ділянкою,
реалізує вирощену продукцію, отримує
прибуток від реалізації вирощеної на
спірної земельної ділянці продукції,
перераховував першому відповідачу
грошові кошти, що підтверджується
платіжними дорученнями №7 від 03.04.2013р.
та № 493 від 11.08.2014р. В платіжних
дорученнях, в графі "призначення
платежу" вказано: "за сумісний
обробіток землі Максімівського НВК за
2012 - 2013р.р., згідно договору № 7 від
03.10.2011р."

З вищевказаних платіжних доручень
вбачається, що фактично другий
відповідач перераховував першому
відповідачу не благодійну допомогу, а
грошові кошти за обробку землі.

І лише коли в судових засіданнях було
встановлено, що по вказаним вище
платіжним дорученням фактично
перераховувалась не благодійна
допомога, а "за сумісний обробіток
землі Максімівського НВК за 2012 - 2013р.р.,
згідно договору № 7 від 03.10.2011р.", другий
відповідач в останньому судовому
засідання надав лист №01/08 від 11.08.2014р.,
в якому просить першого відповідача
призначенням платежу в платіжному
дорученні №493 від 11.08.2014р. вважати
"перераховано благодійну допомогу за
2013р. згідно договору № 7 від 03.10.2011р."

Другий відповідач не надав суду
доказів направлення першому
відповідачу листа №01/08 від 11.08.2014р. На
листі відсутня відмітка про вручення
цього листа першому відповідачу.

При цьому, в платіжному дорученні №7
від 03.04.2013р. в графі "призначення
платежу" вказано: "за сумісний
обробіток землі Максімівського НВК за
2012 - 2013р.р., згідно договору № 7 від
03.10.2011р.".

Згідно ст. 31 Земельного кодексу України
землі фермерського господарства
можуть складатися із: земельної
ділянки, що належить на праві власності
фермерському господарству як
юридичній особі; земельних ділянок, що
належать громадянам - членам
фермерського господарства на праві
приватної власності; земельної
ділянки, що використовується
фермерським господарством на умовах
оренди.

Як вбачається з вказано вище статті, із
інших земельних ділянок землі
фермерського господарства складатися
не можуть.

Також слід відмітити, що 01.04.2013р. між СФГ
"Карпенко М.І." (первинний боржник), ФОП
Карпенко В.О. (новий боржник) та
Максимівський НВК Вільнянської
районної ради Запорізької області
(кредитор) був укладений договір
переводу боргу № 1/7, згідно з яким ФОП
Карпенко В.О. (новий боржник) приймає на
себе в повному обсязі зобов'язання по
оплаті основного боргу, процентів та
сум штрафних санкцій СФГ "Карпенко М.І."
(первісного боржника) по договору № 7
від 03.10.2011р., укладеному між первинним
боржником та кредитором.

Благодійна допомога не може являтися
боргом, який може бути переданий інший
особі по договору переводу боргу. Таким
чином, договір переводу боргу № 1/7 від
01.04.2013р. ще раз підтверджує, що між
відповідачами укладався не договір
про спільну діяльність, а договір
оренди землі.

Діюче законодавство та Статут СФГ
"Карпенко М.І." не надає фермерському
господарству права обучати учнів шкіл
сільськогосподарського процесу,
проводити дослідні та навчальні роботи
з учнями.

З всього вищевикладеного вбачається,
що фактично спірний договір не
являється договором про спільну
діяльність. Відповідачі уклали спірний
договір для приховання іншого
правочину - договору про оренду землі.

Таким чином, спірний договір був
укладений для приховання іншого
правочину - договору оренди землі, а
відповідно цей договір являється
удаваним правочином.

Відповідно до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді
вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

В п. 25 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009р. зазначено,
що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК
України) сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.
На відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який
насправді вчинено, суперечить закону,
суд ухвалює рішення про встановлення
його нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК України, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Відносини, пов'язані з орендою землі
регулюються Законом України "Про
оренду землі", Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
законами України, іншими нормативно -
правовими актами, а також договором
оренди землі.

Закон України "Про оренду землі"
являється спеціальним законом, який
регулює відносини оренди земельних
ділянок, що перебувають в комунальної
або державної власності.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду
землі" (в редакції, яка діяла на момент
укладання договору) договір оренди
землі - це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

В ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду
землі" (в редакції, яка діяла на момент
укладання договору) вказані істотні
умови договору оренди землі, а саме
істотними умовами договору оренди
землі являються: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

В спірному договорі відсутні таки
істотні умови договору :

- об'єкт оренди (кадастровий номер,
місце розташування та розмір земельної
ділянки). В договорі не вказаний об'єкт
оренди, його кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки);

- орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату. В договорі не вказано про
індексацію орендної плати, строки та
порядок внесення орендної плати, її
перегляд та відповідальність за її
несплату;

- умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю;

- умови повернення земельної ділянки
орендодавцеві;

- визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;

- відповідальність сторін;

- умови передачі у заставу та внесення
до статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Крім цього, відповідачами порушені
вимоги статей 4, 6, 17 Закону України "Про
оренду землі" (в редакції, яка діяла на
момент укладання договору).

В інформаційної довідці щодо земельної
ділянки № 05-13-01/1284 від 16.07.2014р. вказано,
що форма власності спірної земельної
ділянки - державна.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
оренду землі" (в редакції, яка діяла на
момент укладання договору)
орендодавцями земельних ділянок, що
перебувають у державній власності, є
районі, обласні, Київська і
Севастопольська міські державні
адміністрації, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим та Кабінет
Міністрів України в межах повноважень,
визначених законом.

З вищевикладеного вбачається, що
перший відповідач не міг бути
орендодавцем спірної земельної
ділянки.

В порушення статті 6 Закону України
"Про оренду землі" (в редакції, яка діяла
на момент укладання договору)
відповідачі уклали договір оренди
землі без проведення аукціону.

В порушення статті 17 Закону України
"Про оренду землі" (в редакції, яка діяла
на момент укладання договору) земельна
ділянка не була передана першим
відповідачем другому відповідачу по
акту прийому - передачі.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України
"Про оренду землі" та ч. 1 ст. 124
Земельного кодексу (в редакції, яка
діяла на момент укладання договору)
передача в оренду земельних ділянок,
що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється
на підставі рішення відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування згідно з їх
повноваженнями.

Спірний договір був укладений без
рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування.

Відповідно до статті 18 Закону України
"Про оренду землі" (в редакції, яка діяла
на момент укладання договору) договір
оренди землі набирає чинності після
його державної реєстрації.

Відповідачі не довели, що спірний
договір пройшов державну реєстрацію.

Відповідно ч. 2 ст. 15 Закону України "Про
оренду землі" (в редакції, яка діяла на
момент укладання договору) відсутність
у договорі оренди землі однієї з
істотних умов, передбачених цією
статтею, а також порушення вимог статей
4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для
відмови в державній реєстрації
договору оренди, а також для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Враховуючи все вищевикладене, договір
про співпрацю №7 від 03.10.2011р. являється
недійсним.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. Якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій особі завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину, які
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Судом встановлено, що другий
відповідач користується земельною
ділянкою, реалізує вирощену продукцію,
отримує прибуток від реалізації
вирощеної на спірної земельної ділянці
продукції, перераховував першому
відповідачу грошові кошти за
користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
оренду землі" оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Оскільки спірний договір визнаний
судом недійсним, то другий відповідач
продовжує користуватися земельною
ділянкою без договору, тобто
незаконно.

Враховуючи все вищевикладене, СФГ
"Карпенко М.І." зобов'язане повернути
Максимівському навчально - виховному
комплексу Вільнянської районної ради
Запорізької області спірну земельну
ділянку.

Форма власності спірної земельної
ділянки - державна, про що прямо
зазначено в Інформаційної довідці
відділу Держземагенства у
Вільнянському районі Запорізької
області Головного управління
Держземагенства у Запорізької області
№ 05-13-01/1284 від 16.07.2014р.

Таким чином, стягувачем при повернені
земельної ділянці повинно бути Головне
управління Держземагенства у
Запорізької області, відповідно до ст.
15 Земельного кодексу України. Крім
цього, слід вказати, що саме Головне
управління Держземагенства у
Запорізької області являється
заінтересованою особою у виконанні
даного рішення суду в цієї частині,
оскільки відповідачі не являються
заінтересованими особами у виконанні
рішення суду по поверненню земельної
ділянки.

Заперечення відповідачів не
приймаються судом по вказаним вище
підставам.

Відповідно до п. 2.11 Постанови Пленуму
ВГСУ №7 від 21.02.2013р. якщо в позовній
заяві об'єднано дві або більше вимог
немайнового характеру, пов'язаних між
собою підставами виникнення або
поданими доказами, судовий збір
сплачується окремо з кожної з таких
вимог.

Приймаючи до уваги, що прокурором
заявлені дві вимоги немайнового
характеру, пов'язаних між собою
підставами виникнення та поданими
доказами, судовий збір покладається на
кожного з відповідачів по 1 218 грн.

Керуючись ст. ст. 22, 44 - 49, 82 - 85 ГПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним, укладений між
Максимівським навчально - виховним
комплексом Вільнянської районної ради
Запорізької області та Селянським
(фермерським ) господарством "Карпенко
М.І." с. Максимівка Вільнянського району
Запорізької області, договір про
співпрацю №7 від 03.10.2011р.

Зобов'язати Селянське (фермерське)
господарство "Карпенко М.І." (вул.
Феленка, буд. 24, с. Максимівка
Вільнянського району Запорізької
області, 70024) повернути земельну
ділянку державної форми власності,
площею 10га, кадастровий номер
:03:002:0120, Максимівському навчально
- виховному комплексу Вільнянської
районної ради Запорізької області (вул.
Шкільна, буд. 5, с. Максимівка
Вільнянського району Запорізької
області, 70024), визначивши стягувачем
Головне управління Держземагенства в
Запорізької області (вул. Парамонова,
буд. 15, м. Запоріжжя, 69059). Надати наказ.

Стягнути з Максимівського навчально -
виховного комплексу Вільнянської
районної ради Запорізької області (вул.
Шкільна, буд. 5, с. Максимівка
Вільнянського району Запорізької
області, 70024) на користь державного
бюджету України судовий збір в сумі 1 218
грн. Надати наказ.

Стягнути з Селянського (фермерського)
господарства „Карпенко М.І." (вул.
Феленка, буд. 24, с. Максимівка
Вільнянського району Запорізької
області, 70024) на користь державного
бюджету України судовий збір в сумі 1 218
грн. Надати наказ.

Повне рішення складено : 09.12.2014р.

Суддя
Л.С. Місюра