ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р.
Справа № 911/4170/14

За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Акатек»

до відповідача Приватного
акціонерного товариства «Нова Лінія»

про стягнення 46
576,70грн

Суддя А.Р. Ейвазова

Представники сторін:

від позивача - Малий В.В.(довіреність
№3/2014 від 04.01.2014);

від відповідача - Колісник С.Є.
(довіреність №215 від 08.10.2014)

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Акатек» (далі - ТОВ
«Акатек») звернулося до господарського
суду Київської області з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Нова Лінія» (далі - ПрАТ «Нова Лінія»)
про стягнення 71924,65грн. у т.ч.:

- 56379,67грн - основна
заборгованість;

- 12246,26грн - пеня за період з 01.04.2014
по 22.09.2014;

- 3298,72грн - втрати від інфляції за
період з 01.04.2014 по 22.09.2014.

В обґрунтування заявлених вимог,
позивач посилається на порушення
відповідачем зобов'язань за договором
№7865/130903 від 03.09.2013 в частині оплати за
поставлений товар у встановлений
договором строк (т.1 а.с.3-4).

Відповідач у справі - ПрАТ «Нова Лінія»
у відзиві на позов заявлені вимоги
відхиляє та просить у задоволенні
позову відмовити. Відхиляючи заявлені
вимоги, відповідач вказує на те, що:

- належним чином виконує зобов'язання
за договором в частині оплату товару,
який реалізовано;

- зобов'язання з оплати є припиненим в
частині, оскільки товариством
здійснено оплату товару на суму 20 000грн,
товар на суму 7 364,81грн повернутий
позивачу та проведено зарахування на
суму 3 614,03грн; вартість поставленого,
однак, не реалізованого товару складає
25 400,72грн;

- за умовами договору товар
оплачується протягом 5 банківських
днів з моменту його реалізації, разом з
тим, частина товару не є реалізованою.

Також, відповідач вказує на те, що
згодний повернути нереалізований
товар, однак, позивач не вчиняє дій щодо
повернення такого товару (т.1 а.с.44-46).

До прийняття рішення по суті заявлених
вимог, позивачем зменшено розмір
заявлених ним вимог в частині
стягнення основного боргу до 29 014,86грн
(т.1 а.с.84), яка прийнята судом 24.10.2014 (т.1
а.с.249).

У подальшому, позивачем подано заяву
про збільшення заявлених вимог,
відповідно до якої ним збільшені
заявлені вимоги в частині пені та втрат
від інфляції, яка прийнята судом до
розгляду 21.11.2014 (т.2 а.с.117).

Так, відповідно до поданої заяви
позивач просив стягнути з відповідача:

- 14263,12грн пені за період з 01.04.2014 по
20.11.2014;

- 3298,72грн втрат від інфляції за
період з 01.04.2014 по 20.11.2014 (т.2 а.с.109).

Вимоги про стягнення основного боргу у
розмірі 29014,86грн позивачем підтримані.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги з урахуванням
змін підтримав у повному обсязі,
представник відповідача - проти
заявленого позову заперечував.

В судовому засіданні неодноразово
оголошувалась перерва: з 24.10.2014 по
21.11.2014, з 21.11.2014 по 28.11.2014, з 28.11.2014 по
01.12.2014.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд

В С Т А Н О В И В:

03.09.2013 між ПрАТ «Нова Лінія» та ТОВ
«Акатек» укладено договір №7865/130902
(далі - договір) (а.с.9-17).

Укладений сторонами договір є
підставою для виникнення у сторін у
справі господарських зобов'язань, а
саме майново-господарських зобов'язань
в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, позивач
зобов'язується поставити та передати у
власність покупця у період дії
договору товар у асортименті і
кількості, які визначені у замовленні
відповідача за цінами, зазначеними у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною договору (п.1.1 договору). При
цьому, специфікація визначена як
єдиний документ, який встановлює
перелік асортиментних позицій із
зазначенням ціни, системних, товарних
та логістичних характеристик товару,
поставленого у торгові центри покупця
(п.1.1.1 договору).

Як визначено п.2.5 договору, загальна
ціна договору складається з сум,
зазначених у видаткових накладних, які
надані на підставі договору.

Згідно п.4.5 договору, право власності на
поставлений товар і ризик випадкової
його загибелі або пошкодження
переходить від позивача до відповідача
з моменту, коли товар поставлено
відповідачу, вивантажено на приймальну
платформу відповідного торгового
центру відповідача та відповідачем
видано довіреність на одержання
цінностей.

При цьому, відповідно до п.4.6 договору,
позивач буде вважатись таким, який
виконав зобов'язання з поставки товару,
якщо він поставив товар до рампи
торгового центру відповідача,
зазначеного у замовленні відповідача,
надав відповідачу всю необхідну
супровідну документацію (у т.ч., але не
виключно податкові та видаткові
накладні на відповідну партію товару),
яка вимагається чинним законодавством
України та договором і, якщо внаслідок
прийняття встановлено, що товар
повністю відповідає вимогам,
передбаченим законодавством України,
умовам замовлення відповідача та
договору.

Згідно п.5.1 договору, покупець оплачує
товари шляхом банківського переказу на
поточний рахунок відповідача,
визначений у договорі, протягом п'яти
банківських днів з моменту реалізації
товару відповідачем (за фактично
реалізований через торгову мережу
відповідача товар) за умови, що
відповідач надасть належним чином
оформлені податкові та видаткові
накладні (з врахуванням коригувань та
виправлень недоліків, які можуть бути
виявлені під час прийому товару) до
головного офісу відповідача (або
відділу обліку відповідного торгового
центру відповідача, у залежності від
місця поставки) в термін не більше ніж 3
календарні дні з дня поставки товару.

В силу п.5.3 договору, відповідач має
право не виконувати оплату за товари,
якщо видаткові накладні чи податкові
накладні не відповідають вимогам,
передбаченим законодавством,
договором або містять помилки,
розбіжності, доки помилки чи
розбіжності не будуть виправлені. При
цьому, як визначено п.5.4 договору,
відповідач зобов'язаний попередити
позивача про недоліки у одержаних
видаткових накладних та податкових
накладних.

Строк дії договору визначено сторонами
у його п.12.1, відповідно до якого договір
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами і діє до 31.12.2013, а в
частині виконання гарантійних
зобов'язань - до повного їх виконання.

У подальшому, додатковою угодою від
27.12.2013 строк дії договору продовжено до
01.04.2014 (а.с.18).

За умовами відповідно договору
позивачем здійснено поставку товару,
як встановлено судом, на загальну
суму743756,80грн протягом вересня 2013 року -
січня 2014 року, що підтверджується
долученими до справи видатковими
накладними (т.1 а.с.92-190). При цьому, за
розрахунком позивача, загальна сума
поставленого товару складає 743 756,89грн.
Однак, як встановлено судом, у
розрахунку позивача допущена описка
при зазначені суми накладної №2525 від
30.09.2013, а саме вказано « 5059,70», а фактично
« 5059,61» (т.1 а.с.119), що спричинило помилку
у загальній вартості поставленого
товару.

Частина товару повернута відповідачу
протягом вересня 2014 року, а саме - на
суму 38451,94грн, що підтверджується
накладними на повернення товару (т.1
а.с.191-225). При цьому, у розрахунку
позивача, як вбачається, допущено
описки у сумі товару за накладними
№5 від 12.09.2014 (зазначено - 377,66,
замість - 377,67), №9 від 12.09.14
(зазначено - 975,14, замість 975,15) та
враховані суми за накладними від 18.10.2013
та 21.11.2013, які не надані сторонами, у т.ч.
відповідачем суду, тому не враховані,
оскільки відсутні відомості щодо
існування таких накладних взагалі,
вони сторонами не надані та не
зрозуміло їх відношення до даного
договору.

Протягом вересня 2013 року - серпня 2014
року відповідачем перераховано в
рахунок оплати товару, переданого
згідно вказаного договору, 648 925,30грн (т.1
а.с.227-246).

Отже, за розрахунком суду, частина
товару на суму 56379,56грн
(743756,80-38451,94-648925,30), який переданий
відповідачу, станом на 16.09.2014 не
оплачена.

У подальшому, згідно накладних на
повернення у період з 17.09.2014 по 19.09.2014
позивачу повернуто відповідачем товар
на загальну суму 7364,81грн (т.1 а.с.48-53), а
07.10.2014 платіжним дорученням №81033
відповідачем перераховано позивачу в
рахунок оплати товару за договором 20
000грн (т.1 а.с.47).

За таких обставин, станом на 07.10.2014
неоплаченим, за розрахунком суду, є
товар на суму 29014,75грн При цьому,
позивачем вартість неоплаченого
товару, як вбачається із заяви про
зменшення позовних вимог, зазначена як
29014,86грн (на 0,11грн більше, що спричинено
допущеними описками та помилками у
розрахунку).

Предметом спору у даній справі є
наявність у відповідача обов'язку
оплати товар у сумі 29014,86грн та
застосування до нього
відповідальності, встановленої
умовами договору та чинним
законодавством за порушення
відповідного зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України,
що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою,
також встановлено ст. 712 ЦК України,
відповідно до якої за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України, до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює
порядок оплати товару за договором
купівлі-продажу, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Загальне правило, визначене
вищевказаної нормою, відповідно до
якого оплата здійснюється одразу після
прийняття товару або
товаророзпорядчих документів на нього
сторонами змінено, шляхом визначення у
договорі іншого строку оплати.

Так, з огляду на положення п.5.1 договору,
такий строк становить 5 банківських
днів. При цьому, аналіз відповідного
пункту договору надає підстави суду
вважати, що сторони договору настання у
відповідача (покупця) обов'язку
оплатити поставлений товар поставили у
залежність від певної обставини -
реалізації відповідного товару третім
особам.

Так, в силу ч.1 ст.212 ЦК України, особи,
які вчиняють правочин, мають право
обумовити настання або зміну прав та
обов'язків обставиною, щодо якої
невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина).

При цьому, договір, за змістом ч. 2 ст.202
ЦК України, є двостороннім
(багатостороннім) правочином.

Згідно ч.2 ст.212 ЦК України, якщо
настанню обставини недобросовісно
перешкоджала сторона, якій це
невигідно, обставина вважається такою,
що настала.

Сторони, виходячи з умов договору,
ніяким чином не визначили порядок
інформування відповідачем позивача
про обсяги реалізації товару за певний
період або звітування про це, як і права
позивача здійснювати перевірку
обсягів нереалізованого товару у
магазинах (складах) відповідача. Більш
того, сам договір не містить обов'язку
відповідача здійснювати реалізацію
такого товару.

Таким чином, зважаючи на те, що
відповідач не має обов'язку за
договором реалізовувати переданий
йому товар, а, отже, і може
недобросовісно перешкоджати настанню
такої обставини, а товар, згідно п.4.5
договору, перейшов у власність
відповідача, який може ним вільно
розпорядитись у будь-який час, суд
вважає, що обов'язок оплатити залишки
товару у відповідача виник у момент
закінчення строку дії договору - 01.04.2014,
оскільки саме з цієї дати мали
завершитись відносини сторін. При
цьому, такий обов'язок мав бути
виконаний відповідачем протягом 5
банківських днів з дня закінчення дії
договору, а саме до 07.04.2014.

Відповідного висновку суд дійшов також
з урахуванням наступного.

Згідно п.6.7 договору відповідач має
право відмовитись від прийому товару
або повернути товар позивачу у
випадках, визначених відповідних
пунктом договору; повернення товару
проводиться силами (або за рахунок)
позивача (п.6.8 договору). Як передбачено
п.6.10 договору, у разі, колі позивач
отримав повідомлення і не вивозить
товар у зазначений термін, відповідач
не гарантує подальшу його схоронність,
претензії стосовно такого товару від
позивача у подальшому не приймаються;
розрахунки за товар, який повертається
позивачу, не проводяться.

Отже, відповідач міг відмовитись від
товару, який перейшов у його власність
та повернути його.

Листом від 10.09.2014 за вих. №2133 у
відповідь на лист за вих. №78 від 13.08.2014,
відповідач повідомив, що не заперечує
щодо повернення товару та запропонував
звернутись для оформлення відповідних
документів. Відповідний лист
направлено позивачу 11.09.2014
рекомендованим відправленням без
опису вкладення та відповідне поштове
відправлення отримано позивачем, як
свідчить повідомлення про вручення
15.09.2014 (а.с.57). Оскільки позивач не надав
доказів того, що відповідним поштовим
відправленням отримав від відповідача
інші документи, суд вважає доведеним
факт отримання позивачем саме
вказаного листа відповідача.

В судовому засідання позивач
стверджував, що ним забраний товар,
який позивач йому повернув, а інший
товар фактично відповідач йому не
віддає. При цьому, відповідач вказував,
що саме позивач відмовляється такий
товар забирати.

При цьому, як вбачається з матеріалів
справи, листом від 26.09.2014, який
направлений відповідачу цінним
відправленням №474 з описом
вкладення (т.2 а.с.114) за його адресою,
яка відповідає адресі з Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб-підприємців (спеціальний
витяг, т.1 а.с.29-30), позивач пропонував
відповідачу вказати дату повернення
товару та відповідальних за таке
повернення осіб (т.2 а.с.115). При цьому,
зазначений лист повернутий позивачу з
довідкою відділення зв'язку, у якій
причиною повернення вказано: «за
закінченням терміну зберігання» (т.2
а.с.115-116).

З огляду на те, що після отримання
поштового відправлення про повернення
товару - 15.09.2014 відповідач повертав
товар позивачу 16.09.2014, 17.09.2014,
18.09.2014,19.09.2014, який позивачем вивезений,
суд вважає, що відповідач мав
можливість повернути товар, який
перейшов у його власність, позивачу.
Окрім того, у випадку не виконання
обов'язку забрати товар, відповідач не
був позбавлений можливості виконати
зобов'язання позивача, яке полягає у
вивезенні товару і обов'язок виконання
якого згідно п.6.8 договору покладений
на позивача, за його рахунок з
покладенням на нього відповідних
витрат або доручити виконання третій
особі, як передбачено ст.621 ЦК України.

Так, згідно ст.621 ЦК України, у разі
невиконання боржником для кредитора
певної роботи чи ненадання йому
послуги кредитор має право виконати цю
роботу власними силами або доручити її
виконання чи надання послуги третій
особі і вимагати від боржника
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором, актами
цивільного законодавства або не
випливає із суті зобов'язання.

Однак, відповідних доказів
відповідачем не надано.

Отже, вимоги про стягнення з
відповідача вартості товару, який ним
не оплачений з настанням строку оплати,
є обґрунтованими. Однак, суд не може
погодитись з тим, що на момент оплати
товару у відповідача є обов'язок оплати
товар на суму, заявлену позивачем
згідно заяви про зменшення позовних
вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що зобов'язання
відповідача по оплаті частини товару
припинені в силу ст.601 ЦК України
внаслідок зарахування.

Так, 22.10.2014 листом за вих.№3077 відповідач
повідомив позивача про зарахування
взаємних однорідних вимог на суму
3614,03грн:

- вимоги ПрАТ «Нова Лінія» перед
ТОВ «Акатек» за договором №7866/130902 від
03.09.2013 щодо сплати штрафу на підставі
п.6.6 такого договору та відповідно до
вимоги від 09.10.2014 (т.1 а.с.61-66)
(підтверджена документально /т.2
а.с.25-105/), що отримана позивачем 14.10.2014
(т.1 а.с.61-67,68);

- вимоги ТОВ «Акатек» перед ПрАТ
«Нова Лінія» за договором №7865/130902 від
03.09.2013 (т.1 а.с.58).

Лист про зарахування направлений
позивачу 22.10.2014 рекомендованими
поштовими відправленнями за №915,
923 (т.1 а.с.60) та отриманий позивачем
27.10.2014, що підтверджується даними з
офіційного сайту Укрпошти (т.2 а.с.125) і
відповідний факт позивачем не
спростований шляхом надання доказів
зворотного.

Також, 07.11.2014 листом за вих.№3214
відповідач повідомив позивача про
зарахування взаємних однорідних вимог
на суму 6434,54грн:

- вимоги ПрАТ «Нова Лінія» перед ТОВ
«Акатек» за договором поставки №7866/130903
від 19.09.2013 щодо повернення частини
оплати в силу ст.1212 ЦК України,
внаслідок її перерахування понад
поставлений обсяг товару (також
підтверджується актом звірки /т.2 а.с.12/)
згідно вимоги від 16.10.2014 (т.2 а.с.7,8), яка
отримана позивачем 24.10.2014 (т.2 а.с.11);

- вимоги ТОВ «Акатек» перед ПрАТ «Нова
Лінія» за договором поставки №7862/1300902
від 03.09.2013 щодо оплати переданого
товару (т.2 а.с.5).

Лист про зарахування направлений
позивачу 11.11.2014 рекомендованими
поштовими відправленнями №№940,
932 (т.2 а.с.6) та отриманий позивачем
14.11.2014, як свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення (т.2
а.с.112). Факт отримання саме
відповідного листа позивачем не
спростований шляхом надання доказів
суду того, що таким поштовим
відправленням від відповідача
надійшли будь-які інші документи або
матеріали.

В силу ст.601 ЦК України, зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічних
однорідних вимог, строк виконання яких
настав, а також вимог, строк виконання
яких не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги. При
цьому, з огляду на ч.2 ст.601 ЦК України,
зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін.

Оскільки заявлені відповідачем до
зарахуванням вимоги є однорідними -
грошовими, строк їх виконання настав,
позивачем не спростовано наявність
юридичних фактів, які є підставою для
виникнення таких зустрічних вимог
відповідача до нього, суд вважає, що
зобов'язання з оплати товару на суму 10
048,57грн (3614,03 + 6434,54) припинені внаслідок
зарахування відповідно до вказаних
заяв, що відбулось в момент отримання
позивачем відповідних заяв
відповідача, якими він повідомив про
своє волевиявлення на припинення
відповідних зобов'язань, позивачем, а
саме: 27.10.2014 та 14.11.2014.

При цьому, посилання позивача на те, що
відповідні зарахування не могли бути
проведені, оскільки вимоги виникли з
різних договорів є хибними, оскільки
ст.601,602 ЦК України та чинне
законодавство не містить таких
заборон. Також, не можуть бути
застосовані положення регламенту
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України, на
які посилається позивач, заперечують
можливість зарахування, оскільки вони
регулюють процесуальні питання, а саме
право на подання зустрічного позову
під час розгляду справи відповідним
судом і не регулюють відносини, які
виникли у справі, сторін, жодна з яких
не є іноземним суб'єктом або
підприємством з іноземними
інвестиціями.

Таким чином, на момент прийняття
рішення у справі, неоплаченим є товар
на суму 18966,18грн (29014,75-10048,57), який
перейшов у власність відповідача і
строк оплати якого з огляду на
вищезазначене настав.

За таких обставин, заявлені вимоги в
частині стягнення основної
заборгованості у розмірі 18 966,18грн є
такими, що підлягають задоволенню; в
частині стягнення 10 048,68грн основної
заборгованості суд відмовляє.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зважаючи на відповідні положення,
вимоги про стягнення втрат від
інфляції є обґрунтованими. Разом з тим,
суд не може погодитись з розрахунком,
наданим позивачем.

Так, позивачем заявлено до стягнення
1391,44грн за період з 01.04.2014 по 20.11.2014
(фактично по 31.10.2014, т.я. за листопад
індекс інфляції не заявлявся
позивачем, оскільки станом на 20.11.2014 не
був встановлений).

Однак, зважаючи на те, що строк
виконання зобов'язання з оплати з
наведених вище мотивів закінчився у
відповідача лише 07.04.2014, нарахування
інфляції могло бути здійснено лише з
наступного дня - з 08.04.2014.

З урахуванням дат повернення,
здійснених оплат, припинення
зобов'язань в частині зарахуванням
(мало місце 27.10.2014 та 14.11.2014), втрати від
інфляції, за розрахунком суду за
відповідний період становлять 35
439,80грн, однак, у суду не має підстав для
виходу за межі заявлених вимог, тому
вимоги про стягнення втрат від
інфляції підлягають задоволенню у
заявленому розмірі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги
про стягнення 14 263,12грн пені за період з
01.04.2014 по 20.11.2014

Заявлені вимоги є обґрунтованими з
наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Одним з видів господарських
санкцій, згідно ч. 2 ст. 217 ГК України, є
штрафні санкції, до яких віднесені, у
т.ч. штраф та пеня (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до п.8.4 договору, за
порушення строку оплати товару,
визначеного п.5.1. договору, відповідач
сплачує позивачу пеню у розмірі
облікової ставки НБУ, яка діяла на той
період та яка нараховується від суми
заборгованості за кожен день
прострочення виконання своїх
зобов'язань.

Отже, сторонами погоджено застосування
такої відповідальності за порушення
строків оплати; розмір пені не
перевищує максимальний розмір пені,
встановлений Законом України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».

Проте, вимоги позивача частково
заявлені за період до якого
нарахування пені припинилось в силу
чинного законодавства.

Так, згідно ч.6 ст.232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Умовами договору сторонами не змінено
відповідне загальне правило щодо
припинення нарахування пені після
спливу шести місяців.

За розрахунком суду розмір пені за
період з наступного дня після
закінчення строку виконання
зобов'язання з оплати, а саме 08.04.2014 по
07.10.2014 становить 13 206,75грн. Розбіжності у
розрахунках пов'язані з невірним
визначенням дати початку періоду
прострочення, а також не врахуванням
положень ч.6 ст.232 ГК України.

За таких обставин, у задоволенні позову
в частині стягнення пені у сумі 1 056,37грн
суд відмовляє.

В силу ст. 49 ГПК України, судові
витрати, понесені позивачем у зв'язку з
оплатою позову судовим збором,
підлягають відшкодуванню позивачу за
рахунок відповідача пропорційно
розміру задоволених вимог, а саме у
розмірі 1 391,44грн.

В судовому засіданні оголошена вступна
та резолютивна частини рішення; повне
рішення складено 05.12.2014.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Нова Лінія» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Акатек» 18 966,18грн
основної заборгованості, 3 298,72грн втрат
від інфляції, 13206,75грн пені, а також
1391,44грн в рахунок часткового
відшкодування витрат, понесених на
оплату позову судовим збором.

3. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
Ейвазова А.Р.