ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р.Справа № 922/3381/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання
Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (м. Харків) до Товариства з
обмеженою відповідальністю "
Харківське монтажно-виробниче
підприємство "Електропівденмонтаж" (м.
Харків) про стягнення 10000,00 грн., за
участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність від
28.10.2014 р.),

відповідача - Невзгляд Н.О. (довіреність
№685 від 13.08.2014 р.),

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить стягнути з відповідача
на свою користь моральну шкоду в сумі
10000,00 грн. В обґрунтування позову
посилається на те, що під час розгляду
господарської справи №922/438/14
працівники підприємства відповідача
завдали шкоди його діловій репутації,
шляхом поширення наступної
недостовірної інформації у відзиві на
позов від 28.02.2014 р. та апеляційній
скарзі від 16.04.2014 р., підписаних
генеральним директором Марченком А.Б.,
та у запереченнях від 01.04.2014 р.,
підписаних представником відповідача
Невзгляд Н.О., а саме:

1) «ТОВ «ХМВП» «Елетропівденмонтаж» не
визнає позовні вимоги ФОП ОСОБА_2,
вважає їх незаконними,
необґрунтованими та такими, що
суперечать чинному законодавству
України…»;

2) «… виконавцем за договором - фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 фактично
передбачені умовами договору про
надання юридичних послуг від 27.08.2012 р.
послуги не надані …»;

3) «позивачем особисто не надавалися
послуги з виконання умов договору про
надання юридичних послуг від 27.08.2012
р….»;

4) «Товариство наголошує на тому, що
підписання директором (на той час -
ОСОБА_6.) ТОВ «ХМВП»
«Елетропівденмонтаж» акту
прийому-передачі виконаних робіт від
14.12.2012 р. сталося внаслідок вчинення
протиправних дій ФОП ОСОБА_2 …»;

5) «Заява (мається на увазі заява ФОП
ОСОБА_2 від 26.03.2014 р.) обґрунтована
нібито належним та законним виконанням
ФОП ОСОБА_2 вимог договору про надання
юридичних послуг …», яка хоча і була
фактично спростована рішенням
господарського суду Харківської
області від 03.04.2014 р. та постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 17.06.2014 р. по
справі №922/438/14, за якими був
задоволений позов ФОП ОСОБА_2, але стала
відома суддям господарського суду та
апеляційної інстанції, в провадженні
яких була справа, секретарям судового
засідання, колишньому директору
відповідача ОСОБА_6, приватному
нотаріусу ХМНО ОСОБА_7, яка
посвідчувала заяви ОСОБА_6, ОСОБА_8,
ОСОБА_1 щодо їх процесуальних
обов'язків і професійних зв'язків з
позивачем, а також безпосередньо
ОСОБА_8 і ОСОБА_1, що підірвало авторитет
позивача та завдало шкоди діловій
репутації.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву,
заперечує проти позову та просить суд
відмовити в його задоволенні,
посилаючись на постанову Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» та недоведеність позивачем
понесення ним моральної шкоди.

Відповідач надав письмові додаткові
пояснення.

Дослідивши матеріали справи та
вислухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне.

03.04.2014 р. господарським судом
Харківської області винесено рішення
по справі №922/438/14 за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до ТОВ
«Харківське монтажно-виробниче
підприємство «Електропівденмонтаж»
про стягнення коштів, яким у позові
відмовлено частково, стягнуто з ТОВ
«ХМВП «Електропівденмонтаж» на
користь ФОП ОСОБА_2 60000,00 грн. основного
боргу, 3% річних в сумі 1581,96 грн. та
інфляційних витрат в сумі 250,00 грн., а
також судовий збір в сумі 1826,20 грн. на
користь Державного бюджету України.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 17.06.2014 р.
апеляційна скарга ТОВ «ХМВП
«Електропівденмонтаж» залишена без
задоволення, а рішення господарського
суду Харківської області від 03.04.2014 р.
по справі №922/438/14 залишено без змін.

Чинне законодавство не містить
визначення понять гідності, честі чи
ділової репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» зазначається, що,
зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

Згідно з п. 6 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
№01-8/184 від 28.03.2007 р. приниженням ділової
репутації суб'єкта господарювання
(підприємця) є поширення у будь-якій
формі неправдивих, неточних або
неповних відомостей, що дискредитують
спосіб ведення чи результати його
господарської (підприємницької)
діяльності у зв'язку з чим знижується
вартість його нематеріальних активів.
Зазначені дії завдають майнової та
моральної шкоди суб'єктам
господарювання, а тому ця шкода за
відповідними позовами потерпілих осіб
підлягає відшкодуванню за правилами
статей 1166 та 1167 ЦК України.

У разі відсутності у суб'єкта
господарювання бухгалтерського обліку
гудвілу як нематеріального активу
такий суб'єкт господарювання не
позбавлений права доводити розмір
грошового еквіваленту приниження
ділової репутації іншими доказами. У
випадках виникнення в зв'язку з цим
питань, роз'яснення яких потребує
спеціальних знань, господарський суд
може згідно із статтею 41 ГПК України
призначити відповідну судову
експертизу.

Позивач не надав доказів наявності у
нього будь-яких нематеріальних активів
і від запропонованої судом судової
експертизи відмовився.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» під
поширенням інформації слід розуміти:
опублікування її у пресі, передання по
радіо, телебаченню чи з використанням
інших засобів масової інформації;
поширення в мережі Інтернет чи з
використанням інших засобів
телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
України негативна інформація, поширена
про особу, вважається недостовірною,
якщо особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Відповідно до пунктів 17-19 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
у порядку цивільного чи господарського
судочинства не можуть розглядатися
позови про спростування інформації,
яка міститься, зокрема, у вироках та
інших судових рішеннях, а також у
постановах органів досудового
слідства, висновках судових експертиз,
рішеннях органів влади, місцевого
самоврядування та інших відповідних
органів, атестаційних комісій,
рішеннях про накладення на особу
дисциплінарного стягнення, для яких
законом установлено інший порядок
оскарження. У такому ж порядку не
можуть розглядатися наукові спори,
тобто вимоги про спростування
інформації наукового характеру.

Інформація, зазначена у позовній заяві
чи іншій заяві, адресованій суду, а
також в процесуальних документах
(запереченнях на позов, апеляційних чи
інших скаргах тощо), може бути
підставою для захисту гідності, честі
чи ділової репутації, за винятком
випадків, коли ця інформація була
визначена підставою пред'явленого
позову і стосувалася його предмета,
була доказом у справі, а так само
предметом апеляційного чи іншого
перегляду в порядку, встановленому
процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови
про захист гідності, честі чи ділової
репутації, приниження яких відбулося
внаслідок давання показань свідками, а
так само іншими особами, які брали
участь у справі, відносно осіб, які
брали участь у тій справі, якщо
наведена в них інформація була доказом
у справі та оцінювалась судом при
ухваленні судового рішення, оскільки
нормами процесуальних кодексів
встановлено спеціальний порядок
дослідження та оцінки таких доказів.
Вказана вимога по суті означала б
вимогу повторної судової оцінки
наданих суду доказів у раніше
розглянутій справі.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК
України обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
необхідно визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону
України "Про інформацію" ніхто не може
бути притягнутий до відповідальності
за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй частиною
першою статті 277 ЦК України та
відповідним законодавством правом на
відповідь, а також на власне тлумачення
справи (стаття 37 Закону України «Про
пресу», стаття 65 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення») у тому ж
засобі масової інформації з метою
обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Наведений позивачем уривок фрази (1) з
тексту відзиву на позов не може бути
предметом судового захисту, оскільки є
оціночним судженням відповідача і не
може вважатися фактичним твердженням,
про що свідчить, зокрема, саме слово
«вважаю», яке вказує на суб'єктивну
думку відповідача, оцінку ним
дій/бездіяльності позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Позивач не надав: докази
недостовірності спірної інформації;
докази визнання судом спірної
інформації недостовірною; докази
виникнення негативних наслідків (та
яких саме) через поширення
відповідачем спірної інформації;
доказів понесення моральної шкоди,
вчинення відповідачем протиправних
діянь, наявності прямого причинного
зв'язку між шкодою та протиправними
діяннями відповідача, обґрунтований
розрахунок суми моральної шкоди.

Крім того, наведена позивачем у позові
поширена відповідачем інформація була
визначена підставою пред'явленого ним
позову по справі №922/438/14 і стосувалася
його предмета, була доказом у справі, а
так само предметом апеляційного
перегляду в порядку, встановленому
процесуальним законом. Відтак, вона не
може бути підставою для захисту
гідності, честі чи ділової репутації
позивача. А решта фраз (2-5) не підлягають
розгляду судом, оскільки наведена в них
інформація була доказом у справі та
оцінювалась судом при ухваленні
судового рішення по справі №922/438/14 у
відповідності до норм ГПК України.
Вказана вимога по суті означає вимогу
повторної судової оцінки наданих суду
доказів у раніше розглянутій справі.

До того ж, позивач не надав доказів
поширення відповідачем спірної
інформації, оскільки вона була
викладена у відзиві на позов,
запереченнях на позов та апеляційній
скарзі, та повідомлена лише особам,
яких вона стосувалася.

Вказана позивачем у позові поширена
відповідачем інформація не є
недостовірною, а є лише негативною,
оскільки в ній стверджується про
порушення відповідачем умов договору
про надання юридичних послуг від 27.08.2012
р. та норм чинного законодавства (ч. 2 ст.
238 ЦК).

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги необґрунтованими, недоведеними
та не підлягаючими задоволенню у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 277, 1167 ЦК України, ст. 30
Закону України "Про інформацію", ст.ст.
33-35, 43, 49, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.11.2014 р.

Суддя В.І. Ольшанченко