ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

04 грудня 2014 р. Справа №
902/1570/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
корпорація "Сівер" (вул. Зарічна, 12, с.
Зарванці, Вінницький р-н., Вінницька
обл., 23223)

до: Приватного сільськогосподарського
підприємства "Агрофірма Батьківщина"
(вул. Пригородна, 14, смт. Стрижавка,
Вінницький р-н., Вінницька обл., 23210)

про стягнення 27000 грн.

Суд:

Суддя Кожухар М.С.

Секретар судового засідання Матущак
О.В.

Представники сторін:

позивача : Юрцев В.С. - за дорученням;
Дуднік О.М - керівник

відповідача : не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
корпорація "Сівер" звернулось до
господарського суду Вінницької
області з позовом про стягнення з
Приватного сільськогосподарського
підприємства "Агрофірма Батьківщина" 27
000 грн. боргу.

Ухвалою від 07.11.2014 року порушено
провадження за вказаним позовом у
справі № 902/1570/14 та призначено до
розгляду на 04.12.2014 року.

В судове засідання 04.12.2014 року з'явились
представники позивача, які позовні
вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач повноважного представника
не направив, відзиву та витребуваних
судом документів не надав. Про дату, час
та місце розгляду справи повідомлений
належним чином, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення
відповідачу 25.11.2014 року за № 214.

При цьому від виконуючого обов"язки
директора ПСП "Агрофірма Батьківщина"
надійшов лист, в якому повідомляється,
що директор Приватного
сільськогосподарського підприємства
"Агрофірма Батьківщина" перебуває у
черговій відпустці, а тому немає змоги
з'явитися в судове засідання 04.12.2014
року.

Будь-які клопотання чи пояснення по
суті спору у листі відсутні.

Згідно з п. 3.9.2 Постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відсутність представника відповідача
не перешкоджає розгляду справи по суті.
При цьому господарський суд враховує
також те, що відповідач не позбавлений
права і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого (крім директора
підприємства) представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК).

За таких обставин, справу розглянуто за
наявними в ній матеріалами відповідно
до ст. 75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників
позивача та дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступне.

15.06.2012 року Приватним
сільськогосподарським підприємством
"Агрофірма Батьківщина" видано
довіреність № 141 на отримання товару
від Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
корпорація "Сівер".

На підставі видаткової накладної № 36
від 15.06.2012 року позивачем поставлено
відповідачу товар, а саме : гібридну
кукурудзу "Вимпел МВ" та "Лелека МВ" на
загальну суму 33 000,00 грн..

Вказана видаткова накладна підписана
представниками сторін та містить
посилання на довіреність № 141 від 15.06.2012
року.

Також поставка товару на суму 33 000,00 грн.
підтверджується податковою накладною
№ 2 від 15.06.2012 року.

При цьому, позивачем було виставлено
відповідачу рахунок № 33 від 15.06.2012 року
на оплату вказаного вище товару в
розмірі 33 000,00 грн..

Своєю чергою, відповідач за отриманий
товар розрахувався частково у сумі 6
000,00 грн., що підтверджується
банківською випискою від 18.06.2012 року із
зазначенням призначення платежу : за
насіння кукурудзи згідно рахунку № 33
від 15.06.2012 року.

23.09.2014 року, позивачем направлено
відповідачу письмову вимогу № 23/09 щодо
сплати коштів у сумі 27 000,00 грн. за
поставлений товар.

Направлення вказаної вимоги
підтверджується описом вкладення
цінного листа, фіскальним чеком №
від 23.09.2014 року та рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення за № 210.

Відповіді на зазначену вимогу
відповідачем не надано.

Згідно обопільно підписаного
позивачем та відповідачем акту звірки
взаємних розрахунків за період з 01.04.2011
року по 30.07.2014 року, сума заборгованості
становить 27 000,00 грн..

Наведене стверджується матеріалами
справи та відсутністю будь-яких
заперечень відповідача на позов.

Дослідивши та оцінивши докази по
справі, суд дійшов таких висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші право чини.

Як зазначено у ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст. 173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 526, 525 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Ст. 193 Господарського кодексу України
(ГК України) визначено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язання є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України
(ЦК України).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 205 Цивільного
кодексу України, правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

За змістом ч.1, ч.2 ст. 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства. Обов'язковість
скріплення правочину печаткою може
бути визначена за письмовою
домовленістю сторін.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
вказує, що договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Як випливає з наявних матеріалів
справи, між позивачем та відповідачем
виникли правовідносини, що випливають
з договору купівлі-продажу товару.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов"язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов"язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну суму грошей (ст. 655 ЦК
України).

Згідно з ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

В силу ст. ст. 4-3, 33 ГПК України, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Оскільки станом на час розгляду справи
відповідач не надав доказів повного
розрахунку за отриманий товар в сумі 27
000,00 грн., суд дійшов висновку, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача цієї суми підлягають
задоволенню.

Згідно з положеннями ст. 49 ГПК України
судові витрати зі сплати судового
збору підлягають віднесенню на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 33, 43, 49, 82, 84, 115, 116 ГПК
України,-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного
сільськогосподарського підприємства
"Агрофірма Батьківщина" (вул.
Пригородна, 14, смт. Стрижавка,
Вінницький р-н., Вінницька обл., 23210, , р/р 298 у Вінницькому
обласному управлінні АТ "Ощадбанк", МФО
302076) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
корпорація "Сівер" (вул. Зарічна, 12, с.
Зарванці, Вінницький р-н., Вінницька
обл., 23223, , р/р 2600 у
АТ "УкрСиббанк", МФО 351005) 27000,00 грн.
(двадцять сім тисяч грн.) боргу, та 1827,00
грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім
грн.) у відшкодування витрат на сплату
судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 05 грудня 2014 р.

Суддя Кожухар
М.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Пригородна, 14, смт.
Стрижавка, Вінницький р-н., Вінницька
обл., 23210)