ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р.
справа №
911/4360/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Яреми В.А., розглянувши
матеріали справи

за позовом Приватного підприємства
«Золоті лани», Київська обл., с. Старе

до Сільськогосподарського товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агрофірма «Старе», Київська обл., с.
Старе

про зобов'язання вчинити певні дії,
визнання дій незаконними та стягнення
171 255,73 гривень

за участю представників:

від позивача: Куколь В.В. (довіреність
б/н від 18.03.2014)

від відповідача: Харченко Л.І.
(довіреність №55 від 27.10.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.10.2014 Приватне підприємство «Золоті
лани» (далі-ПП «Золоті лани»/позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Старе» про зобов'язання відповідача
усунути перешкоди у користуванні
позивачем орендованими земельними
ділянками шляхом припинення дій
відповідача, що порушують права
позивача, визнання дій відповідача, які
полягають у вчиненні перешкод у
користуванні позивачем орендованими
земельними ділянками, незаконними та
стягнення 171 255,73 грн. збитків.

Відповідач позов не визнав з підстав,
викладених у запереченнях на позов, та
просив суд у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 13.10.2014 порушено провадження
у справі №911/4360/14 та призначено справу
до розгляду на 28.10.2014.

Разом з позовними вимогами позивач
просив суд вжити заходи до
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на належне відповідачу майно, що
знаходиться за адресою: Київська обл.,
с. Старе, вул. Герасименка, 187/1, та
банківські рахунки останнього.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №16 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» передбачено, що умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно (в тому числі грошові суми,
цінні папери тощо), яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути, зменшитись за кількістю
або погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на
потенційну можливість ухилення
відповідача від виконання судового
рішення без наведення відповідного
обґрунтування не є достатньою
підставою для задоволення відповідної
заяви.

Оскільки суду не надано доказів, які
підтверджували б наявність фактичних
обставин, з якими пов'язується
застосування заявленого останнім
заходу до забезпечення позову у даній
справі, судом, у відповідності до ст. 66
ГПК України, у задоволенні зазначеної
заяви позивача відмовлено з огляду на
її необґрунтованість.

Крім того, разом з позовними вимогами
позивач просив суд призначити у даній
справі судово-економічну експертизу на
вирішення якої поставити питання
розміру збитків, завданих останньому
внаслідок незаконних дій відповідача,
у задоволенні якої судом відмовлено з
огляду на її необґрунтованість.

При відмові у задоволенні зазначеного
клопотання судом також було враховано
положення п. 2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№4 «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»,
згідно якого судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

В судових засіданнях 28.10.2014 та 18.11.2014
оголошувалась перерва до 18.11.2014 та
02.12.2014 відповідно.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 02.12.2014 розгляд даної справи
було відкладено на 09.12.2014.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 09.12.2014 заяву позивача про
уточнення позовних вимог від 08.12.2014 та
додані до неї документи повернуто
позивачу без розгляду.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Протягом вересня 2010-грудня 2011 між
позивачем (далі-орендар) та Богданом
М.Г., Бугай М.І., Гайовим О.М., Говорухою
М.М., Задорожньою Л.Ф., Мановичем М.І.,
Дибко Т.І., Кучеренко В.І., Бугай М.І.,
Нуштаєвою З.А., Танасійчук О.В., Чугай
Т.Ф., Зайцевою С.М., Гайовим М.Т., Горобець
В.Т., Желізняк С.Т., Зозулею І.Д., Хобот
К.М. та Хоботом О.О. (далі-орендодавці)
було укладено договори оренди
земельних ділянок, які знаходяться на
території Старівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області.

Як зазначає позивач, загальна площа
орендованих земельних ділянок у 2012
році становила 32,4308 га, а станом на 2013
рік - 42,1775 га, за користування якими у 2012
році було сплачено 18 609,58 грн. орендної
плати, а у 2013 - 31 754,75 грн. відповідно.

Посилаючись на те, що відповідач, як
попередній орендар означених
земельних ділянок, самовільно
використовує спірні землі, а також
перешкоджає позивачу належним чином
користуватись вказаними об'єктами
оренди, позивач, як новий орендар,
просить суд, зокрема, зобов'язати
відповідача усунути перешкоди у
користуванні позивачем орендованими
земельними ділянками шляхом
припинення дій відповідача, що
порушують права позивача.

Відповідач, заперечуючи проти позову,
послався на необґрунтованість
заявленої позовної вимоги, позаяк,
після закінчення у листопаді 2013 року
строку дії укладених останнім
договорів оренди земельних ділянок,
спірні земельні ділянки відповідачем
звільнені та не використовуються.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив, що
заявлена позовна вимога задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Приписами ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 283
Господарського кодексу України
встановлено, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
оренду землі», договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

В обґрунтування заявленої позовної
вимоги позивач посилається на те, що
відповідачем вчиняються дії, що
перешкоджають першому належним чином
користуватись орендованими земельними
ділянками, що порушує права та законні
інтереси позивача, як орендаря.

Приписами статей 391, 395, 396 ЦК України
унормовано, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Речовими правами на чуже майно є,
зокрема, право користування.

Особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 152 Земельного кодексу
України унормовано, що держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

З системного аналізу вказаних норм
слідує, що власник може звернутися до
суду та вимагати усунення будь-яких
порушень свого права, у тому числі й
тих, які не пов'язані з неправомірним
позбавленням володіння (негаторний
позов).

Підставою для подання негаторного
позову є вчинення третьою особою
перешкод власнику в реалізації ним
повноважень розпорядження або (та)
користування належним йому майном.

Таким чином, необхідною умовою для
задоволення такого позову є наявність
перешкод у здійсненні позивачем права
користування та розпоряджання своїм
майном; при цьому підлягає доведенню в
чому конкретно полягають (за їх
наявності) такі перешкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 16.04.2014 у справі №910/15478/13.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Натомість, в порушення вимог наведених
нормативних приписів, позивачем не
обґрунтовано, які саме дії відповідача
створюють перешкоди в користуванні
орендованими позивачем земельними
ділянками та в чому полягають такі
перешкоди, як і не надано належних та
допустимих доказів у розумінні ст. 34
ГПК України на підтвердження своїх
посилань.

При цьому, самовільне зайняття
орендованих позивачем земель, їх
використання та/або вчинення будь-яких
інших дій, що унеможливлюють
користування останнім цими землями
заперечується відповідачем у повному
обсязі.

За таких обставин, виходячи з наведених
законодавчих положень, аналізу
суб'єктного складу, характеру
правовідносин, а також враховуючи
недоведеність позивачем посилань на
вчинення відповідачем дій, що
перешкоджають позивачу належним чином
користуватися орендованим майном,
наявність яких необхідна для
задоволення негаторного позову, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні вимоги позивача про
зобов'язання відповідача усунути
перешкоди у користуванні орендованими
земельними ділянками шляхом
припинення дій відповідача, що
порушують права позивача, з огляду на
її нормативну необґрунтованість та
доказову непідтвердженість.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 28.01.2014 у справі №905/6676/13.

Що ж до вимоги позивача про визнання
незаконними дій відповідача, які
полягають у вчиненні перешкод у
користуванні позивачем орендованими
земельними ділянками слід зазначити
наступне.

Приписами статей 15, 16 Цивільного
кодексу України встановлено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

- визнання права;

- визнання правочину недійсним;

- припинення дії, яка порушує право;

- відновлення становища, яке існувало
до порушення;

- примусове виконання обов'язку в
натурі;

- зміна правовідношення;

- припинення правовідношення;

- відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди;

- відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

- визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондує з положеннями
статті 20 ГК України, якою визначено
способи захисту прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів.

Спосіб захисту втілює безпосередню
мету, якої прагне досягнути суб'єкт
захисту, вважаючи, що таким чином буде
припинене порушення його прав і
законних інтересів.

Водночас, вимога про визнання дій
незаконними за своєю правовою природою
є вимогою про встановлення юридичних
фактів, які можуть встановлюватися
лише як елементи оцінки фактичних
обставин справи при розгляді
господарськими судами спору про захист
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 10.09.2013 у справі №6/75/5022-962/2012.

Відповідно до п. 4 постанови пленуму
Вищого господарського суду «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» №18
від 26.12.2011 господарський суд, дійшовши
висновку про те, що предмет позову не
відповідає встановленим законом або
договором способам захисту прав,
повинен відмовити у позові.

З огляду наведеного, а також
враховуючи, що вимога про визнання
незаконними дій відповідача, які
полягають у вчиненні перешкод у
користуванні позивачем орендованими
земельними ділянками, не відповідає
встановленим діючим законодавством
України способам захисту порушених
прав, суд дійшов висновку про відмову у
задоволенні зазначеної позовної
вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 23.01.2014 у справі №905/4122/13.

Крім того, посилаючись на вчинення
відповідачем дій, що перешкоджають
користуванню позивачем орендованими
земельними ділянками, позивач просить
суд стягнути з першого 171 255,73 грн., з
яких:

- 69 139,08 грн. збитків, що полягають у
розмірі сплаченої протягом 2012-2013 років
орендної плати,

- 102 116,65 грн. упущеної вигоди із
розрахунку обсягів ймовірного врожаю у
2012-2013 років та вартості пшениці за
вказаний період, з підстав ст. 22 ЦК
України та ст. 225 ГК України.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Приписами статей 224, 225 ГК України
унормовано, що учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються, зокрема,:

додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість
додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені стороною,
яка зазнала збитків внаслідок
порушення зобов'язання другою
стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі
належного виконання зобов'язання
другою стороною;

Підставою для настання
господарсько-правової
відповідальності, передбаченої ст. 224
ГК України, ст. 22 ЦК України є
правопорушення, що включає в себе певні
елементи: збитки, протиправність
поведінки особи, яка заподіяла збитки;
причинний зв'язок між ними; вина.
Відсутність хоча б одного елемента
складу правопорушення, за загальним
правилом, виключає настання
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
20.06.2011 у справі № 2/121-30/118.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Натомість, встановлення судом
необґрунтованості посилань позивача
на вчинення відповідачем перешкод
позивачу в реалізації ним повноважень
користування орендованими земельними
ділянками свідчить про недоведеність
першим як протиправної поведінки
відповідача, так і наявності його вини.

Крім того, в порушення вимог
вищезазначених норм Закону позивачем
не надано суду належних та допустимих
доказів, що підтверджують як сам факт
завдання відповідачем позивачу 171 255,73
грн. збитків, у вигляді сплаченої
орендної плати та упущеної вигоди, так
і наявності причинно-наслідкового
зв'язку між діями відповідача та
збитками позивача.

При цьому, судом враховано, що
пред'явлення вимоги про відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання. У
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які могли б
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладені обставини, з'ясовані на
підставі аналізу матеріалів справи у
відповідності до ст.43 ГПК України, а
також недоведеність позивачем
наявності у сукупності всіх елементів
складу правопорушення, яке тягне за
собою відповідальність у вигляді
відшкодування завданих збитків в
порядку ст. 22 ЦК України, суд дійшов
висновку, що вимога позивача про
стягнення з відповідача 171 255,73 грн.
збитків з підстав ст. 22 ЦК України та ст.
225 ГК України є необґрунтованою, а тому
задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 18.06.2014 у справі №902/1548/13.

Витрати про сплаті судового збору, у
відповідності до ч. 5 ст. 49 ГПК України, у
разі відмови у задоволенні позову,
покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, ст. ст. 20, 173, 175, 283, 224, 225
Господарського кодексу України, ст.ст.
16, 22 Цивільного кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 11.12.2014

Суддя

В.А. Ярема