м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/22139/14 27.11.14

За первісним позовом Товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Лізинг»

До Державного підприємства
з питань поводження з відходами як
вторинною

сировиною

Про стягнення 263 179,18 грн.

За зустрічним позовом Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як

вторинною сировиною

До Товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП Лізинг»

Про визнання недійсним
договору фінансового лізингу № 858-FL від
30.04.2013

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Локшин А.В. - по дов. №
б/н выд 04.07.2014

від відповідача Холодар К.В. - по дов.
№ 108 выд 22.07.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Лізинг» до Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною про стягнення 263
179,18 грн., з яких: 227 372,65 грн. основного
боргу по лізинговим платежам, 20 852,98 грн.
пені, 12 064,69 грн. збитків від зміни
індексу інфляції та 2 888,86 грн. - 3% річних
за неналежне виконання взятих на себе
останнім зобов'язань згідно договору
фінансового лізингу № 858-FL від 30.04.2013.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 14.10.2014 порушено провадження у
справі № 910/22139/14 та призначено її до
розгляду на 30.10.2014.

30.10.2014 Державне підприємство з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною звернулось до
Господарського суду міста Києва із
зустрічною позовною заявою до
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП Лізинг» про
визнання недійсним договору
фінансового лізингу № 858-FL від 30.04.2013.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.10.2014 зустрічну позовну
заяву Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною прийнято для спільного
розгляду з первісним позовом у справі
№ 910/22139/14.

В судовому засіданні 30.10.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 04.11.2014.

Відповідач за первісними позовом у
поданому до відділу діловодства суду
04.11.2014 відзиві проти задоволення
первісного позову заперечує, оскільки
вважає, що наслідком відмови
(розірвання) позивача (що
підтверджується листом позивача та
матеріалами виконавчого провадження,
які підтверджують вилучення предмету
лізингу) від договору є відсутність у
позивача обов'язку надати предмет
лізингу у майбутньому у власність
відповідачу і, відповідно, відсутність
права вимагати його оплати. Отже,
вимоги позивача в частині стягнення з
відповідача суми покупної плати у
розмірі 128 562,74 грн. і нарахованих на цю
суму 3% річних, пені та інфляційних
витрат є безпідставними та не
підлягають задоволенню. Окрім того
зазначає, що предмет договору
фінансового лізингу у відповідача
вилучено ВДВС Дніпровського РУЮ у м.
Києві, тому вважає нарахування та
стягнення інших виплат за договором є
безпідставним.

Відповідач за зустрічним позовом у
поданому до відділу діловодства суду
04.11.2014 відзиві проти задоволення
зустрічного позову заперечує, оскільки
позивачем не подано жодних доказів в
підтвердження своїх позовних вимог.
Також вважає, що позивачем не доведено
ані мети яка суперечить інтересам
держави та суспільства ані умислу в
діях представників юридичних осіб та
не підтверджує це належними доказами.

Позивач за первісним позовом в
судовому засіданні 04.11.2014 позовні
вимоги підтримав повністю.

Відповідач за первісним позовом в
судовому засіданні 04.11.2014 проти
первісного позову заперечував
повністю.

Позивач за зустрічним позовом в
судовому засіданні 04.11.2014 позовні
вимоги підтримав повністю.

Відповідач за зустрічним позовом в
судовому засіданні 04.11.2014 проти
зустрічного позову заперечував
повністю.

В судовому засіданні 04.11.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 27.11.2014.

Позивачем за первісним позовом 26.11.2014
до відділу діловодства суду подано
письмові заперечення на відзив
відповідача.

Позивачем за зустрічним позовом 27.11.2014
до відділу діловодства суду подано
додаткові пояснення до зустрічного
позову, в яких просить визнати договір
недійсним як такий, що укладений з боку
позивача особою без достатніх на те
повноважень та достатньої
дієздатності.

Судом відмовлено в прийняті до
розгляду вказаної заяви позивача за
зустрічним позовом з огляду на
наступне

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України до
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після відкриття
судового засідання, роз'яснення (за
необхідності) сторонам та іншим
учасникам судового процесу їх прав та
обов'язків і розгляду інших клопотань і
заяв (про відкладення розгляду справи,
залучення до участі в ній інших осіб,
витребування додаткових доказів тощо)
переходить безпосередньо до розгляду
позовних вимог, про що зазначається в
протоколі судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи -
протоколу судового засідання від
04.11.2014, суд в судовому засіданні вже
заслухав позовні вимоги позивача та
виступ відповідача, вказане свідчить
про те, що суд розпочав розгляд спору
за зустрічним позовом по суті.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача.

З поданих додаткових письмових
пояснень вбачається, що фактично
позивачем змінено підстави позову.

В судовому засіданні 27.11.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.04.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ОТП Лізинг»
(лізингодавець) та Державним
підприємством з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною
(лізингоодержувач) було укладено
договір фінансового лізингу № 858-FL
(далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору згідно з
цим договором лізингодавець на
підставі договору купівлі - продажу
(поставки) (далі - договір
купівлі-продажу) зобов'язується набути
у власність лізингодавця і передати на
умовах фінансового лізингу у тимчасове
володіння та користування майно
(надалі -«Предмет лізингу»), наведене в
специфікації (додаток 1 до договору)
(далі - специфікація), а
лізингоодержувач зобов'язується
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі та інші платежі
згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору строк
користування лізингоодержувачем
предметом лізингу складається з
періодів (місяців) лізингу згідно з
Графіком сплати лізингових платежів
(додаток 2 до договору) (далі - графік) та
починається з дати підписання
сторонами акту приймання-передачі
предмета лізингу (далі - акт
приймання-передачі) за формою,
встановленою лізингодавцем.

Згідно додатку № 1 (специфікація)
предметом лізингу є : сміттєвоз
HIDRO-MAKHRP-16; рік випуску 2012; марка FORD;
модель GARGO1826DC; колісна база 4*2; двигун
ECOTORQ, 7330 куб. см. у кількості 3 шт.,
загальною вартістю 3 005 371,66 грн.

Спір за первісним позовом виник
внаслідок того, що позивач вважає, що
відповідачем в порушення умов договору
не було у повному обсязі сплачено
лізингові платежі, в зв'язку з чим у
відповідача виникла заборгованість
перед позивачем в розмірі 227 372,65 грн. та
за неналежне виконання зобов'язань
нараховані пеня в сумі 20 852,98 грн.,
збитки від зміни індексу інфляції в
розмірі 12 064,69 грн. та 3% річних в сумі 2
888,86 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача за первісним позовом
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Частина 1 статті 175 Господарського
кодексу України встановлює, що майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 292
Господарського кодексу України лізинг
- це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів. Залежно від
особливостей здійснення лізингових
операцій лізинг може бути двох видів -
фінансовий чи оперативний. За формою
здійснення лізинг може бути зворотним,
пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом
лізингу може бути нерухоме і рухоме
майно, призначене для використання як
основні фонди, не заборонене законом до
вільного обігу на ринку і щодо якого
немає обмежень про передачу його в
лізинг.

Виходячи з положень ст. ст. 1, 2 Закону
України «Про фінансовий лізинг» та ст.
806 Цивільного кодексу України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачу) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.
Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Відповідно до п. 3.1. договору приймання
лізингоодержувачем предмета лізингу в
лізинг оформляється шляхом складання
акту приймання-передачі, що
підтверджує якість, комплектність,
справність, належний стан предмета
лізингу і відповідність предмета
лізингу техніко-економічним
показникам, встановленим
лізингоодержувачем умовам і
специфікаціям, та умовам договору. Акт
приймання-передачі підписується
повноважними представниками сторін і
скріплюється печатками сторін згідно з
вимогами законодавства України.
Передача предмета лізингу
лізингоодержувачу у володіння та
користування у будь-якому випадку
відбувається не раніше дати фактичного
отримання предмета лізингу від
відповідного продавця предмета
лізингу.

Відповідно до п. 1.6. договору строк
(термін) і місце передачі предмета
лізингу лізингоодержувачу
зазначається у специфікації.

Згідно додатку № 1 (специфікація) строк
(термін) передачі предмета лізингу
протягом 10 днів після підписання акту
приймання-передачі до договору
купівлі-продажу. Місце передачі
предмета лізингу: Київська область,
Бориспільський район, с. Проліски, вул.
Броварська, 2.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі акту приймання-передачі від
07.05.2013, підписаного та скріпленого
печатками обох сторін, позивач передав,
в відповідач прийняв предмет лізингу.

Відповідно до п. 6.1. договору
лізингоодержувач сплачує лізингодавцю
лізингові платежі відповідно до
договору.

Згідно з п. 6.2. договору лізингові
платежі складаються з авансового
лізингового платежу, який включає суму,
яка відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмета лізингу, а також
чергових лізингових платежів, кожен з
яких включає:

6.2.1. суму, яка відшкодовує (компенсує)
частину вартості предмета лізингу;

6.2.2. винагороду лізингодавця у зв'язку з
передачею у лізинг предмет лізингу
(далі - винагорода);

Відповідно до п. 6.3. договору складові
лізингових платежів, їх суми та дати
платежів визначені в графіку згідно з
додатком 2 до договору, який є його
невід'ємною частиною.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: а) суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; б) платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; в) компенсацію відсотків за
кредитом; г) інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Згідно з п. 6.4. договору склад
лізингових платежів:

6.4.1. Перший лізинговий платіж. Перший
лізинговий платіж складається із:

а) Комісійної винагороди
лізингодавця за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладенням
договору фінансового лізингу (далі -
комісія за організацію);

б) Авансу вартості предмета
лізингу,що відшкодує частину вартості
предмета лізингу.

6.4.2. Періодичні лізингові платежі.

Перший Періодичний лізинговий платіж
складається з:

а) Винагорода лізингодавця, яка
розраховується з дати оплати предмета
лізингу лізингодавцем за договором
купівлі-продажу до дати платежу місяця,
в якому відбулася передача предмета
лізингу лізингоодержувачу;

6.4.3.1. Другий і всі наступні періодичні
лізингові платежі складаються із:

а) Відшкодування вартості предмета
лізингу;

б) Винагорода лізингодавця.

Відповідно до п. 6.4. договору в період з
дати укладення цього договору та до
кінця дії цього договору процентна
ставка для розрахунку винагороди
базується на показнику UIRD
(UkrainiandexofRetailDepositRates, що розраховується
АТ «ОТП Банк» (далі - банк) для
невизначеного проміжку часу та може
бути змінений. У разі зміни показника
UIRD винагорода лізингодавця змінюється
без додаткового узгодження сторонами,
про що лізингодавець повинен
повідомити лізингоодержувача
будь-яким чином у письмовій формі.

Згідно з п. 6.6. договору кожний черговий
лізинговий платіж лізингоодержувач
зобов'язаний сплачувати не пізніше
дати вказаної в додатку 2 (далі - дата
платежу).

Відповідно до п. 6.8. договору розрахунки
за договором здійснюються на базі
місяця, що складається з 30 днів, та року,
що складається з 360 днів

Згідно з п. 6.9. договору лізингодавець
може письмово повідомляти
Лізингоодержувача про суми лізингових
платежів, належних до сплати згідно з
цим Договором до наступної чергової
Дати платежу.

Згідно з п. 6.10. договору лізингодавець
направляє лізингоодержувачу рахунки
щодо сплати лізингових платежів
Неотримання таких рахунків
лізингоодержувачем не звільняє його
від обов'язку сплачувати лізингові
платежі згідно з договором. У випадку
наявності очевидної помилки у рахунку
лізингодавця, лізингодавець
повідомляє про це лізингоодержувача та
надсилає новий рахунок. Лізингодавець
звільняється від відповідальності
перед лізингоодержувачем у випадку
помилки у зазначених рахунках
лізингодавця. Лізингодавець може
здійснювати направлення рахунків як
шляхом надсилання їх факсом на номер
факсу лізингоодержувача, на адресу
електронної поштиЛізингоодержувача,
шляхом надсилання їх поштовим
відправленням на адресу, вказану
Лізингоодержувачем в реквізитах або в
повідомленні про зміну реквізитів
лізингоодержувача.

Згідно з п. 6.11. договору усі платежі за
договором лізингоодержувач
зобов'язаний здійснювати в
національній валюті України (гривнях)
відповідно до договору шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок лізингодавця,
зазначений у цьому договорі або
повідомленні лізингодавця.

Відповідно до п. 6.12. договору якщо
будь-який лізинговий платіж припадає
відповідно до умов договору
фінансового лізингу на день, який не є
робочим днем, то такий платіж повинен
бути здійснений в робочий день, що
передує такій даті платежу.

Датою оплати вважається дата
надходження коштів, перерахованих
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця (п. 6.13. договору).

Додатковими угодами № 1 від 24.07.2013, № 2
від 20.08.2013, № 4 від 31.03.2014, № 5 від 30.04.2014
сторонами внеслись зміни до графіку
сплати лізингових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У графіку сплати лізингових платежів
визначено, що перший лізинговий платіж
сплачується до 08.05.2013, наступні
періодичні лізингові платежі
сплачується 25 числа календарного
місяця.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, відповідач в порушення умов
договору свої зобов'язання з оплати 12
та 13 періодичних лізингових платежів,
що визначені в додатку № 2 повністю не
виконав, в зв'язку з чим у відповідача
виникла заборгованість перед позивача
в загальному розмірі 227 372,65 грн.

Так, у зв'язку з наявністю
заборгованості по лізинговим платежам
в розмірі 227 372,65 грн. приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Осипенком Д.О.
07.07.2014 вчинено виконавчий напис, який
зареєстровано в реєстрі за № 4133 про
вилучення та повернення
лізингоодержувачем (відповідачем) на
користь лізингодавця (позивача)
предмету лізингу.

На підставі зазначеного напису
Відділом державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві 14.07.2014 винесено
постанову ВП № 44012760 про відкриття
виконавчого провадження.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Пункт 3 частини 2 статті 11 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
визначає, що лізингоодержувач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
лізингові платежі.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України також визначено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача
про стягнення боргу по сплаті
лізингових платежів в розмірі 227 372,65
грн. обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу
України визначає що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач, в порушення умов договору,
у визначені строки оплату по
лізинговим платежам не провів, а отже є
таким, що прострочив виконання
зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено що, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України визначено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
встановлено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом зокрема сплата неустойки.

Згідно з п. 9.2.1. договору за порушення
обов'язку зі своєчасної сплати
лізингових платежів, передбачених
договором лізингоодержувач сплачує
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України
річних, що діяла у період такого
порушення зобов'язань
лізингоодержувачем за договором,
нарахованої на суму непогашеної
заборгованості за кожен день
прострочення та відшкодовує всі
збитки, завдані лізингоодержувачем
лізингодавцеві, понад вказану пеню.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

При цьому, стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлює, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони
визначили відповідальність за
порушення зобов'язання щодо сплати
лізингових платежів.

Разом з цим, пунктом 6 статті 232
Господарського кодексу України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у
межах якого нараховуються штрафні
санкції, у разі якщо інше не
встановлено законом або договором, а
строк, протягом якого особа може
звернутися до суду за захистом свого
порушеного права встановлюється
Цивільним кодексом України.

Укладеним між сторонами договором
передбачено нарахування пені за кожний
день прострочення, тобто,
відповідальність носить
подовжувальний характер.

В зв'язку з тим, що взяті на себе
зобов'язання по сплаті лізингових
платежів відповідач не виконав, він
повинен сплатити позивачу, крім суми
основного боргу, пеню відповідно до п.
9.2.1. договору, розмір якої, за
обґрунтованим розрахунками позивача
становить 20 852,98 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення
пені в сумі 20 852,98 грн. обґрунтовані і
підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по сплаті
лізингових платежів, позивач на
підставі ст. 625 Цивільного кодексу
України просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 12 064,69 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 2
888,86 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника.

Умовами договору сторони не визначили
інший розмір процентів.

Суд приходить до висновку про
задоволення вимог позивача щодо
стягнення з відповідача 12 064,69 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 2
888,86 грн. - 3% річних (за обґрунтованими
розрахунками).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем, не
надав.

Посилання відповідача не те, що предмет
лізингу вилучений у відповідача, а тому
нарахування пені, інфляційних втрат та
3% річних є безпідставними не
приймаються судом до уваги, оскільки

Умовами п. 7.4. договору передбачено, що у
випадку вилучення лізингодавцем
предмета лізингу, зобов'язання
лізингоодержувача по сплаті майбутніх
лізингових платежів припиняються з дня
вилучення предмету лізингу. Несплачені
лізингові платежі, та інші платежі
згідно з договором, підлягають сплаті
лізингодавцю протягом трьох робочих
днів з дня вилучення предмета лізингу.
Вилучення предмета лізингу не звільняє
лізингоодержувача від сплати всіх
несплачених платежів до дати вилучення
предмета лізингу, передбачених
договором, в тому числі несплаченої
суми комісій, штрафних санкцій і
відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідачем документально не
підтверджено, що предмет лізингу
вилучений.

Зважаючи на вищевказане, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Лізинг» є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

За зустрічним позовом

В обґрунтування зустрічних вимог
позивач посилається на те, що предмет
лізингу призначався для використання у
господарський діяльності позивача,
проте, станом на сьогоднішній день з
причин не залежних від позивача
вказане майно не використовується.
Використання предмету лізингу носить
вкрай не ефективний характер і
призводить до не раціонального
використання державних коштів
отриманих позивачем на організацію
системи збирання, заготівлі та
утилізації відходів як вторинної
сировини в Україні відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
«Про впровадження системи збирання,
заготівлі та утилізації відходів як
вторинної сировини» від 26.07.2001 № 915.
Технічний аудит за участю відповідних
спеціалістів, проведений позивачем,
встановив, що дохід позивача від
використання предмету лізингу значно
менший від виплат за договором
фінансового лізингу, у зв'язку з тим, що
ціна предмету договору лізингу
відповідно до специфікації - 3 005 371, 68
грн. є завищеною та не відповідає
дійсній ціні на аналогічний
сміттєвози.

Позивач вказує на те, що він є державним
підприємством, підпорядкованим
Кабінету Міністрів України та зміст
договору в порушення ч. 1 ст. 203
Цивільного кодексу України суперечить
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам та підлягає визнанню
недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача за зустрічним позовом не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погодженні ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Стаття 6 Закону України «Про фінансовий
лізинг» визначає істотні умови
договору, якими зокрема є: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з п. 1.4. договору
лізингоодержувач самостійно та на
власний ризик обирає предмет лізингу
та продавця (постачальника) предмета
лізингу.

Отже, предмет лізингу та відповідно
його ціна були обрані саме позивачем, а
тому не приймаються посилання позивача
на те, що ціна предмету лізингу в
розмірі 3 005 371,68 грн. є завищеною та не
відповідає його дійсній ціні.

Позивач підписуючи редакцію договору
погодився з передбаченими цим
договором умовами.

Згідно з п. 2 ст. 215 Цивільного кодексу
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання договору фінансового
лізингу № 858-FL від 30.04.2013 недійсним
відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача за зустрічним
позовом, який мав довести наявність тих
обставин, на підставі яких він
звернувся до господарського суду з
позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Лізинг» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною (м. Київ, вул.
Лобачевського, 23-В, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Лізинг» (м. Київ,
вул. Жилянська, 43, ) 227 372
(двісті двадцять сім тисяч триста
сімдесят дві) грн. 65 коп. основного
боргу по лізинговим платежам, 20 852
(двадцять тисяч вісімсот п'ятдесят дві)
грн. 98 коп. пені, 12 064 (дванадцять тисяч
шістдесят чотири) грн. 69 коп. збитків
від зміни індексу інфляції, 2 888 (дві
тисячі вісімсот вісімдесят вісім) грн.
86 коп. - 3% річних, 5 263 (п'ять тисяч двісті
шістдесят три) грн. 58 коп. витрат по
сплаті судового збору.

3. В задоволенні зустрічного позову
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною відмовити повністю.

Повне рішення складено 02.12.2014.

СуддяВ.В. Сівакова