ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р.
Справа № 922/3460/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Бондаренко В.П., суддя
Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - Тютюник Е.А. - дов. від 24.09.2014р.,

відповідача - Чебаненко В.Л. - дов. № 156/22
від 20.06.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№3924Х/1-9) на рішення господарського суду
Харківської області від 03.11.2014 р. у
справі № 922/3460/14,

за позовом Дочірнього підприємства
"ДІАМЕХ-УКРАЇНА" ТОВ "ДІАМЕХ 2000", м.
Харків,

до Публічного акціонерного товариства
"Центренерго" в особі відокремленого
підрозділу Зміївської ТЕС, с.
Комсомольське,

про стягнення 189597,74 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 03.11.2014 р. (суддя
Ємельянова О.О.) позов задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ "ЦЕНТРЕНЕРГО",
в особі відокремленого підрозділу
Зміївська ТЕС на користь ДП "ДІАМЕХ -
Україна" ТОВ "ДІАМЕХ 2000" 181860,00грн.
основного боргу, 2546,04грн. інфляційних
втрат, 1136,00грн. - 3% річних, 2027,85грн. пені
та 3791,95грн. витрат по сплаті судового
збору. В частині стягнення 2027,85грн. пені
у позові відмовлено.

Відповідач, ПАТ "Центренерго" в особі
відокремленого підрозділу Зміївської
ТЕС, з рішенням суду першої інстанції
не погодився та подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
повністю рішення господарського суду
Харківської області від 03.11.2014р. та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм чинного
законодавства.

Позивач, ДП "ДІАМЕХ - Україна" ТОВ
"ДІАМЕХ 2000", відзиву на апеляційну
скаргу не надав, в судовому засіданні
просить рішення суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення. Вважає, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення суду
першої інстанції законним та таким, що
прийняте у відповідності з нормами
чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
05.03.2014р. між позивачем (постачальник) та
відповідачем (покупець) укладено
договір про закупівлю (поставку)
товарів № 12/86, відповідно до умов якого
позивач зобов'язався поставити
відповідачу товари (продукцію) за
умовами цього договору, а відповідач в
свою чергу зобов'язався прийняти та
оплатити цю продукцію, найменування
(номенклатура, асортимент), кількість
та інші характеристики якої зазначені
в додатку до договору (пп. 1.1., 1.2., 1.3.
договору).

Пунктом 2.2 даного договору передбачено,
що ціни на продукцію визначаються в
додатку № 1 до договору. Розрахунки за
продукцію здійснюються покупцем в
порядку, передбаченому додатком № 1 до
договору (п. 2.5 договору).

Згідно з п. 3.1 та 3.2 цього ж договору
постачальник здійснює поставку
продукції за умовами згідно додатку № 1
до договору. Місце, строк (термін)
поставки продукції визначається в
додатку № 1 до договору.

В додатку № 1 до договору сторони
узгодили найменування, асортимент,
кількість та ціну товару (продукції), а
саме: Віброаналізатор "Кварц" у
кількості 1 шт. за ціною 181 860,00 грн. (в
тому числі ПДВ - 30 310,00 грн.).

Пунктом 3 додатку № 1 до договору
встановлено умови розрахунків,
зокрема, розрахунки за продукцію
здійснюються покупцем у національній
валюті України шляхом безготівкового
перерахування коштів на поточний
рахунок постачальника в наступному
порядку: протягом 45 календарних днів з
моменту підписання уповноваженими
представниками сторін акту
приймання-передачі продукції.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

На виконання взятих на себе зобов'язань
позивач поставив відповідачу
вищезазначений товар (продукцію) на
суму 181 860,00 грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи актом
приймання-передачі продукції від
16.04.2014р., видатковою накладною № 10 від
16.04.2014р., товарно-транспортною
накладною № 01/16-04-14 від 16.04.2014р., а також
довіреністю № 196 від 15.04.2014р. (а.с. 19-22). Що
також не спростовується і самим
відповідачем в судовому засіданні
апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції було правильно
встановлено, що відповідач в порушення
умов договору та взятих на себе
зобов'язань не оплатив отриманий від
позивача товар у встановлені строки, у
зв'язку із чим у відповідача перед
позивачем виникла заборгованість у
розмірі 181 860,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, позивач,
в порядку досудового врегулювання
спору направив на адресу відповідача
претензію № 215 від 23.06.2014р. з вимогою
погасити заборгованість, яка була
отримана відповідачем 25.06.2014р., про що
свідчить відповідне повідомлення про
вручення поштового відправлення.

Однак, відповідач вимоги претензії не
виконав, заборгованість перед
позивачем не сплатив, доказів
погашення заборгованості перед
позивачем до суду відповідач не надав.

В апеляційній скарзі відповідач як на
підставу скасування оскаржуваного
рішення суду першої інстанції
посилається на те, що у позивача не
виникло право на позов про стягнення з
відповідача заборгованості за
поставлену продукцію, оскільки за
умовами договору у відповідача на той
час, ще не виник обов'язок здійснювати
перерахування грошових коштів, які є
оплатою за поставлену продукцію. При
цьому, відповідач не спростовує та
підтверджує поставку позивачем товару.

Як стверджує апелянт, тільки на
підставі направленого від позивача
рахунку-фактури відповідач повинен був
здійснити оплату за отриманий товар,
разом з тим, в судовому засіданні
апеляційної інстанції відповідач не
спростовує отримання такого
рахунку-фактури. Крім того, до
матеріалів справи позивачем була
надана належна завірена копія
рахунку-фактури № 25 від 16.04.2014р.

Не зважаючи на отримання відповідачем
товару від позивача та двостороннього
підписання акту приймання-передачі
продукції, на підставі якого у
відповідача виник обов'язок щодо
сплати за отриманий товар, відповідач
доказів здійснення оплати за спірною
господарською операцією не надав суду
та не спростував відсутність
заборгованості за договором № 12/86 про
закупівлю (поставку) товарів від 05.03.2014
р. на суму 181 860,00 грн.

Більш того, матеріалами справи
підтверджується визнання
заборгованості відповідача перед
позивачем, зокрема, наданою копією
листа Зміївської ТЕС на адресу
позивача з пропозицією щодо
реструктуризації кредиторської
заборгованості в сумі 181 860,00 грн.

Враховуючи несплату відповідачем
боргу, суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку про те що,
позовні вимоги про стягнення суми
основного боргу у розмірі 181 860,00 грн.
є обґрунтованими, правомірними,
доведеними матеріалами справи, не
спростованими відповідачем та такими,
що підлягають задоволенню.

За невиконання грошового зобов'язання
позивачем на суму основного боргу
нараховані відповідачу інфляційні в
розмірі 2546,04грн. за період з 02.06.2014 року -
16.08.2014 року та 3% річних у розмірі
1136,00грн. за період з 02.06.2014 року - 16.08.2014
року, які правомірно були стягнуті
судом першої інстанції з відповідача
на користь позивача на підставі ст. 625
ЦК України та не були оскаржені
відповідачем в апеляційній скарзі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 4055,70 грн. пені за період з
02.06.2014 року - 16.08.2014 року, суд першої
інстанції обґрунтовано дійшов
висновку, що позивач надав
обґрунтований розрахунок пені, який
відповідає вимогам Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та п. 9.6.
спірного договору. При цьому, суд
першої інстанції правомірно
задовольнив клопотання відповідача
про зменшення розміру пені, зменшивши
її розмір на 50 %. Також, судом першої
інстанції правомірно було відмовлено в
задоволенні клопотання відповідача
про відстрочку виконання рішення.
Разом з тим, відповідач в апеляційній
скарзі не посилався на неправомірне
рішення в цій частині.

На підставі викладеного, доводи
апеляційної скарги не знайшли
підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
повністю погоджується із висновками
суду першої інстанції та вважає, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд дав належну
правову оцінку наявним у матеріалах
справи доказам, через що рішення
господарського суду Харківської
області від 03.11.2014 р. у справі № 922/3460/14
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105
ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги
відповідача відмовити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 03.11.2014 р. у
справі № 922/3460/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
11.12.2014р.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Россолов В.В.

Суддя
Тихий П.В.