м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24071/14 01.12.14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ"

до відповідача-1 фізичної
особи-підприємця Скрипник Олени
Віталіївни

до відповідача-2 дочірнього
підприємства "ЮМАК" закритого
акціонерного товариства КОРПОРАЦІЯ
"ІНТЕРАГРОСИСТЕМА"

про визнання договору поруки
недійсним.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Трикоза Т.В. - за довіреністю
від 02.10.2014 № б/н;

відповідача-1: не з'явилися;

відповідача-2: Ізмалков А.Г. - за
довіреністю від 10.09.2014 № б/н.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до фізичної
особи-підприємця Скрипник Олени
Віталіївни та дочірнього підприємства
"ЮМАК" закритого акціонерного
товариства КОРПОРАЦІЯ
"ІНТЕРАГРОСИСТЕМА" про визнання
укладеного між відповідачами Договору
поруки від 20.10.2013 № б/н недійсним на
підставі ст. 215 Цивільного кодексу
України у зв'язку з недодержанням
вимог, встановлених пунктами 1, 5 ст. 203
ЦК України, а саме:

- на думку позивача, Договір поруки мав
вчинятися за згодою позивача;

- позивач вважає, що правочин породжує
для нього обов'язок, який полягає у
відшкодуванні поручителеві суми,
сплаченої ним відповідачеві-2 на
виконання оспорюваного правочину.
Таким чином, позивач вважає, що
наведена обставина порушує правила,
встановлені ст. 511 ЦК України, якою
передбачено, що зобов'язання не створює
обов'язку для третьої особи. У випадках,
встановлених договором, зобов'язання
може породжувати для третьої особи
права щодо боржника та (або) кредитора.

- позивач зазначає, що правилами,
встановленими ст. 557 ЦК України,
поручитель, який виконав зобов'язання,
забезпечене порукою, має право
звернутися до позивача зі зворотною
вимогою у зв'язку з неповідомленням
поручителя про виконання боржником
свого зобов'язання. Виходячи з
наведеної норми, позивач, як особа, яка
не є стороною Договору поруки і не має
інформації щодо поручителя,
позбавлений можливості повідомити
останнього про виконання боржником
зобов'язання, що, у свою чергу, на думку
позивача, може призвести до небажаних
наслідків у вигляді подвійного
виконання грошового зобов'язання як
перед відповідачем-2 за Договором від
01.10.2013 № 47800, так і перед відповідачем-1 в
порядку зворотної вимоги останнього;

- позивач відзначив, що Договір поруки
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Позивач вважає, що мета укладення
Договору поруки є зміна територіальної
підсудності спору, який ґрунтується на
Договорі від 01.10.2013 № 47800,
Господарському суду міста Києва.

Позивач, в підтвердження наведених
вище обставин, посилається на практику
Вищого господарського суду України
(постанови від 20.07.2011 у справі № 14/22-11,
від 01.11.2011 у справі № 10/16-11) і Верховного
Суду України (постанова від 01.09.2009 у
справі № 3-3286к09).

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.11.2014 позовну заяву
товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ" прийнято
до розгляду та порушено провадження у
справі № 910/24071/14. Розгляд справи
призначено судом на 01 грудня 2014 року.

Відповідач-1, скориставшись правом,
забезпеченим ст. 59 Господарського
процесуального кодексу України, надав
суду відзив, яким позов відхилив
повністю з огляду на те, що жодна зі
сторін Договору поруки від 20.10.2013 № б/н
не оспорює його дійсність. Більш того,
як вказує відповідач-1, останній
частково виконав своє зобов'язання за
оспорюваним правочином. Також,
відповідач-1 зазначає, що права
позивача у зв'язку з укладенням
Договору поруки від 20.10.2013 № б/н, жодним
чином не порушені і не можуть бути
порушеними, а тому відсутні підстави
для звернення позивача з такими
вимогами до суду. Крім того,
відповідач-1 вважає безпідставним
твердження позивача про зміну
відповідачами підсудності за
допомогою укладення ними Договору
поруки від 20.10.2013 № б/н, оскільки у
місяць вчинення оспорюваного
правочину відповідач-2 не звертався до
суду з позовом до позивача.

Відповідач-2 також надав суду відзив,
яким позов відхилив повністю з таких
підстав:

- виходячи з правил, закріплених в
статтях 553 і 554 ЦК, сторонами договору
поруки є лише кредитор і поручитель, та
жодною нормою права не передбачено
обов'язку будь-якою стороною договору
поруки отримувати у боржника згоду на
вчинення такого правочину;

- порука, як вид забезпечення виконання
зобов'язання, не впливає на права і
обов'язки боржника, оскільки
зобов'язання останнього не
встановлюються, не припиняються та не
змінюються (не доповнюються та не
збільшуються);

- посилання позивача на приписи ст. 557 ЦК
не можуть братися до уваги у зв'язку з
наявністю приписів ст. 555 ЦК;

- відносно підсудності відповідач-2
зазначив, що за приписом ч. 3 ст. 15 ГПК
обрання територіальної підсудності
спору за наявності кількох
відповідачів є правом позивача.
Твердження позивача про навмисну зміну
підсудності є безпідставним та
необґрунтованим;

- щодо фіктивності договору поруки
відповідач-2 зазначив, що
підтвердженням реальності настання
правових наслідків є дії поручителя -
відповідача-1, пов'язані з частковим
виконанням його зобов'язань за
оспорюваним правочином.

Повноважний представник відповідача-1
в судове засідання не з'явився,
відповідач-1 про поважні причини
нез'явлення його представника суд не
повідомив. При цьому, відповідач-1
повідомлений про дату, час і місце
розгляду даної справи належним чином,
про що свідчить наявне в матеріалах
справи повідомлення про вручення
відповідачеві-1 особисто поштового
відправлення суду.

В судовому засіданні 01 грудня 2014 року
судом оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних
представників позивача та
відповідача-2 по суті даного спору та
дослідивши наявні докази у матеріалах
даної справи, Господарський суд міста
Києва

В С Т А Н О В И В :

Між фізичною особою-підприємцем
Скрипник Олени Віталіївни, як
поручителем, (далі - відповідач-1) та
дочірнім підприємством "ЮМАК"
закритого акціонерного товариства
КОРПОРАЦІЯ "ІНТЕРАГРОСИСТЕМА", як
кредитором, (далі - відповідач-2)
укладено Договір поруки від 20.10.2013 № б/н
(далі - Договір поруки / оспорюваний
правочин).

Згідно з предметом Договору поруки
відповідач-1 зобов'язується солідарно
відповідати перед відповідачем-2 за
виконання боржником - товариством з
обмеженою відповідальністю
"АТБ-МАРКЕТ" (далі - позивач / боржник)
зобов'язання, пов'язаного з оплатою
вартості товару, поставленого
відповідачем-2 позивачеві на підставі
Договору від 01.10.2013 № 47800 зі змінами та
доповненнями, на суму не більше 1.000,00
(однієї тисячі) грн 00 коп. (п. 1. Договору
поруки).

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного
кодексу України договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків (зобов'язань), які повинні
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до
вказівок закону, договору (ст. 526
Цивільного кодексу України), а
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається (ст. 525
Цивільного кодексу України).

Приписами частин 1 і 2 ст. 553 ЦК України
передбачено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 554 ЦК
України у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Спір між сторонами судового процесу
виник в результаті того, що на думку
позивача, зміст Договору поруки є
таким, що суперечить чинному
законодавству, а саме: як вважає
позивач, правочин мав вчинятися за його
згодою; Договір поруки породжує для
позивача, як для третьої особи,
обов'язок, який полягає у відшкодуванні
поручителеві суми, сплаченої ним
відповідачеві-2 на виконання Договору
поруки; відсутність можливості
виконання позивачем припису,
встановленого ч. 1 ст. 557 ЦК України, може
призвести до подвійної сплати суми
основного зобов'язання; правочин не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
тобто, згідно з твердженнями позивача,
Договір поруки укладено його сторонами
з метою зміни територіальної
підсудності спору, який ґрунтується на
Договорі від 01.10.2013 № 47800.

За приписом ст. 202 ЦК України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до частин 1 і 5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України унормовано,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на вищевикладені
обставини, позивачем заявлена позовна
вимога про визнання Договору поруки
від 20.10.2013 № б/н недійсним на підставі
ст. 215 Цивільного кодексу України у
зв'язку з недодержанням вимог,
встановлених пунктами 1, 5 ст. 203 ЦК
України.

За результатами оцінки доказів,
наявних в матеріалах справи, та
виходячи з викладених вище обставин,
суд дійшов висновку, що позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ"
задоволенню не підлягає з урахуванням
такого.

Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК
України договір поруки укладається
кредитором і поручителем за
зобов'язанням, яке забезпечується
договором поруки. Що ж до боржника, то
він стороною договору поруки не
виступає, а є учасником у зобов'язанні,
забезпеченому порукою. Обов'язок
кредитора або поручителя за договором
поруки одержувати згоду боржника на
укладення такого договору
законодавством України не
передбачений та не випливає зі змісту
правовідносин поруки. Відповідно
відсутність зазначеної згоди не
порушує й умов дійсності договору
поруки та не є підставою для визнання
його недійсним. Аналогічна позиція
викладена в п. 1 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
21.11.2011 № 01-06/1624/2011 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" та у п. 3.16
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

Відносно тверджень позивача про те, що
Договір поруки створює для позивача, як
боржника, додаткові обов'язки, суд
зазначає, що вони також судом до уваги
не приймаються у зв'язку з таким.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК
України, договір поруки є двостороннім
правочином, що укладається з метою
врегулювання відносин між кредитором і
поручителем, порука створює права для
кредитора та обов'язки для поручителя,
безпосередньо на права та обов'язки
боржника цей вид забезпечення
виконання зобов'язання не впливає,
оскільки зобов'язання боржника в цьому
випадку не встановлюються, не
припиняються, не змінюються.
Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
14.08.2012 у справі № 3-35гс12.

Щодо фіктивності правочину суд
зазначає таке.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Судом встановлено, що 19 листопада 2014
року відповідачем-1 надіслано
позивачеві лист від 05.11.2014 з вихідним №
12, згідно з яким відповідач-1 повідомив
боржника про надходження від
відповідач-2 вимоги про виконання умов
Договору поруки. Також вказаним листом
позивача повідомлено про часткове
виконання відповідачем-1 зобов'язань за
Договором поруки, останнім було
сплачено на користь кредитора 550,00 грн в
рахунок погашення заборгованості за
Договором від 01.10.2013 № 47800, що
підтверджується квитанцією від 31.10.2014
№ 112186652 та випискою з поточного рахунку
відповідача-2.

Таким чином, твердження позивача щодо
наявності в оспорюваному правочині
ознак фіктивності є безпідставними і
необґрунтованими.

Твердження позивача про відсутність в
нього можливості повідомити
поручителя про виконання боржником
зобов'язання перед кредитором у
відповідності до ч. 1 ст. 557 ЦК України,
що може призвести до небажаних
наслідків для позивача, зокрема,
подвійної сплати суми основного
зобов'язання, судом відхиляються,
оскільки законом не встановлені
правові наслідки неповідомлення
боржника про укладення договору поруки
у вигляді недійсності даного договору.
Ризик неповідомлення боржника про
вимогу кредитора та виконання
зобов'язання замість боржника несе
поручитель, який в такому випадку та за
умови, що зобов'язання було виконано
боржником, у відповідності до абз. 2 ч. 1
ст. 555, ч. 2 ст. 557 ЦК України має право
стягнути з кредитора безпідставно
одержане. Аналогічна правова позиція
наведена у постанові Вищого
господарського суду України від 26.01.2012
у справі № 18/5005/11144/2011.

Посилання позивача на постанову
Верховного Суду України від 01.09.2009 у
справі № 3-3286к09 судом до уваги не
приймаються, оскільки у вказаному
судовому акті має місце інша правова
ситуація.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК України).

Обов'язок доказування відповідно до
пункту 4 частини третьої статті 129
Конституції України та статті 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Враховуючи, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, Господарський суд
міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 08 грудня 2014
року.

Суддя
С.В. Балац