ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р.
Справа № 917/863/14

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Сіверін В. І., суддя
Терещенко О.І. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

прокурора - Хряка О.О., службове
посвідчення від 15.08.2014р. №028256.

1-го відповідача - Стрельцова С.П.;

2-го відповідача - ОСОБА_2;

третьої особи - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу 2-го відповідача -
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, смт.
Нові Санжари Полтавської області
(вх.№3481П/1-18)

на рішення господарського суду
Полтавської області від 29.09.2014р.

у справі № 917/863/14

за позовом Прокурора Новосанжарського
району Полтавської області, смт. Нові
Санжари Полтавської області

до 1-го відповідача Новосанжарської
селищної ради, смт. Нові Санжари
Полтавської області

до 2-го відповідача Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4, смт. Нові Санжари
Полтавської області

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Державної інспекції
сільського господарства в Полтавській
області, м. Полтава

про визнання недійсними і скасування
рішень, визнання недійсним договору та
повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 29.09.2014р. у
справі №917/863/14 (суддя Солодюк
О.В.) позов задоволено; визнано
недійсним і скасовано рішення
Новосанжарської селищної ради від
04.05.2011р. "Про погодження місця
розташування земельного строкового
сервітуту та надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою" в частині погодження
місця розташування малої
архітектурної форми на земельній
ділянці лісогосподарського
призначення орієнтовною площею 0,0164 га
з метою подальшого встановлення
особистого строкового сервітуту гр.
ОСОБА_4 для провадження
підприємницької діяльності та надання
дозволу на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку (право
особистого строкового сервітуту);
визнано недійсним і скасовано рішення
Новосанжарської селищної ради від
12.11.2011р. "Про затвердження технічної
документації із землеустрою, що
посвідчують право земельного
сервітуту" в частині надання Фізичній
особі - підприємцю ОСОБА_4 дозволу на
встановлення особистого строкового
сервітуту під розміщення малої
архітектурної форми (кіоску для
продажу фасованих продуктів та
літнього майданчику з навісом) площею
164 кв.м. на землях лісогосподарського
призначення, які належать на праві
комунальної власності територіальній
громаді смт. Нові Санжари та
знаходяться на території парку
Воїнів-Інтернаціоналістів; визнано
недійсним договір про встановлення
земельного сервітуту між
Новосанжарською селищною радою та ФОП
ОСОБА_4 від 25.10.2013р. №138 (зареєстрований
у Реєстраційній службі
Новосанжарського районного управління
юстиції Полтавської області від
16.11.2013р. - номер запису про інше речове
право 3413296); зобов'язано ФОП ОСОБА_4
звільнити земельну ділянку,
розтошовану в смт. Нові Санжари на
території парку
Воїнів-Інтернаціоналістів площею 164
кв.м. кадастровий номер :30:007:0119,
шляхом винесення малої архітектурної
форми за її межі та повернути
територіальній громаді смт. Нові
Санжари в особі Новосанжарської
селищної ради; видано наказ після
набрання рішенням законної сили;
стягнуто з Новосанжарської селищної
ради 3045,00 грн. судового збору; стягнуто
з ФОП ОСОБА_4 1827,00 грн. судового збору;
видано наказ після набрання рішенням
законної сили.

Задовольнивши позов прокурора
Новосанжарського району місцевий
господарський суд посилався на те , що
рішення Новосанжарської селищної ради
від 04.05.2011 року та від 12.10.2011 року
прийняті 1-м відповідачем з
порушенням вимог ст. 401 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 98, 99,100,134,135
Земельного кодексу України, у зв'язку з
чим вони є незаконними та підлягають
скасуванню .

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 з
рішенням суду першої інстанції не
погодилась та звернулась до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Полтавської
області від 29.09.2014р. у справі №917/863/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову у
повному обсязі. Вважає рішення таким,
що прийняте при неповному з'ясування
обставин, що мають значення для справи;
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими; висновки, викладені у
рішенні місцевого господарського суду
не відповідають обставинам справи;
судом першої інстанції порушені і
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального
права.

Посилається на те, що у оскаржуваному
рішенні місцевим господарським судом
зроблено висновок про те, що ФО-П ОСОБА_4
не є суб'єктом правовідносин, що
виникають з приводу встановлення
земельного сервітуту, однак, такий
висновок суперечить фактичним
обставинам справи, оскільки вона є
стороною відповідного договору, яким
вказаний сервітут було встановлено.

Також, вважає, що при вирішенні справи
місцевим господарським судом не було
враховано того, що встановлений чинним
законодавством України перелік
сервітутів не є вичерпним, а отже,
законодавством не визначено і
конкретного кола осіб, які можуть бути
суб'єктами таких правовідносин. До
того ж, чинним законодавством України
не встановлено, що перелік зазначених у
вказаній правовій нормі суб'єктів є
вичерпним.

Окрім того, посилається на те, що у
оскаржуваному рішенні місцевий
господарський суд зазначив, що
Новосанжарська селищна рада могла
розпорядитись вказаними земельними
ділянками шляхом надання в оренду, не
зазначивши доказів, на підставі яких
було встановлено дану обставину. При
цьому, суд першої інстанції не зазначив
про які саме ділянки йдеться мова і чи
стосується це саме тієї земельної
ділянки відносно якої оспорюваними
рішеннями і договором було встановлено
земельний сервітут.

Якщо ж таке твердження стосується
земельної ділянки відносно якої для
ФОП ОСОБА_4 було встановлено земельний
сервітут, то на думку апелянта є
очевидним, що таке твердження не
грунтується на законі, а суперечить
йому.

Також, стверджує про те, що при
вирішенні справи місцевим
господарським судом не було взято до
уваги тієї обставини, що прокурор у
даній справі не може бути позивачем,
оскільки відповідно до вимог чинного
законодавства прокурор може подавати
до суду позовну заяву лише з метою
захисту інтересів держави, тобто, в
яких позивачем обов'язково є держава.
При цьому, якщо не існує органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах, то
прокурор мав би про це зазначити у
позовній заяві. Однак, прокурором у
позові не зазначено про відсутність
згаданого органу,а вказано, що таким
органом є Державна інспекція
сільського господарства України, а
також про те, що даний орган не має
право самостійно звертатись до суду.

Автоматизованою системою
документообігу Харківського
апеляційного господарського суду
(витяг з реєстру апеляційних скарг
(справ), які пройшли автоматичний
розподіл від 27 жовтня 2014 року)
апеляційну скаргу призначено до
розгляду судді-доповідачу Терещенко
О.І

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 29 жовтня 2014
року (колегія суддів у складі:
головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Терещенко О.І., суддя Медуниця О.Є.)
апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 було прийнято до
провадження та призначено її до
розгляду на "12" листопада 2014 року .

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 12.11.2014р.
(головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Терещенко О.І., суддя Медуниця О.Є.)
розгляд справи відкладено на 26.11.2014
року, у зв'язку з задоволенням
клопотання апелянта про відкладення
розгляду справи та неявкою в судове
засідання відповідачів та третьої
особи.

17.11.2014р. від Державної інспекції
сільського господарства в Полтавській
області надійшло клопотання, в якому
останній просить відмовити в
задоволенні апеляційної скарги ФОП
ОСОБА_4 та розглядати справу за
відсутністю представника (вх.№10687).

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 26.11.2014р.
(головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Терещенко О.І., суддя Медуниця О.Є.)
розгляд справи відкладено на 02.12.2014
року, у зв'язку з задоволенням
клопотання апелянта про відкладення
розгляду справи.

Прокурор у відзиві на апеляційну
скаргу та в судових засіданнях 12, 26
листопада та 02 грудня 2014 року проти
доводів апеляційної скарги заперечує,
вважає оскаржуване рішення законним та
обгрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що
оспорюване рішення прийняте у
відповідності до норм матеріального
та процесуального права, з
дослідженням всіх істотних обставин,
що мають значення для справи, підстав
для його скасування не вбачає.

Представник апелянта в судовому
засіданні 02 грудня 2014 року просить
скасувати рішення господарського суду
Полтавської області від 29.09.2014 року у
справі №917/863/14 та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Представник першого відповідача в
судовому засіданні 02 грудня 2014 року
просить скасувати рішення
господарського суду Полтавської
області від 29.09.2014 року у справі
№917/863/14 та прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши усні пояснення
представників сторін, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги,
дослідивши обставини і матеріали
справи, в тому числі наявні у ній
докази, відповідність викладених в
рішенні висновків цим обставинам і
доказам, а також, перевіривши
додержання та правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення господарського
суду першої інстанції слід скасувати,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається
наступне:

Рішенням Новосанжарської селищної
ради від 04.05.2011 року «Про погодження
місця розташування земельного
строкового сервітуту та надання
дозволу на виготовлення технічної
документації із землеустрою»
погоджено місце розташування малої
архітектурної форми (кіоск для продажу
фасованих продуктів та літнього
майданчику з навісом) на земельній
ділянці лісогосподарського
призначення орієнтовною площею 0,0164 га
з метою подальшого встановлення
особистого строкового сервітуту гр.
ОСОБА_4 для провадження
підприємницької діяльності та
організації відпочинку населення, в
межах населеного пункту смт. Нові
Санжари на території Новасанжарської
селищної ради. Надано гр. ОСОБА_4 дозвіл
на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку (право
особистого строкового сервітуту) для
провадження підприємницької
діяльності та організації відпочинку
населення, а саме, розташування малої
архітектурної форми (кіоск для продажу
фасованих продуктів та літнього
майданчику з навісом).

Відповідно до рішення Новосанжарської
селищної ради від 12.10.2011 року «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою, що посвідчують право
земельного сервітуту» затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право обмеженого
користування на земельну ділянку
(право особистого строкового
сервітуту) на землях
лісогосподарського призначення
(іншого лісогосподарського
призначення) під розміщення малої
архітектурної форми (кіоск для продажу
фасованих продуктів та літнього
майданчику з навісом) в парку Воїнів-
Інтернаціоналістів площею 164 кв.м.

Надано дозвіл ФОП ОСОБА_4 на
встановлення особистого строкового
сервітуту на земельних ділянках
лісогосподарського призначення
(іншого лісогосподарського
призначення) під розміщення малої
архітектурної форми (кіоск для продажу
фасованих продуктів та літнього
майданчику з навісом в парку
Воїнів-Інтернаціоналістів площею 164
кв.м. терміном на 15 років.

На виконання рішення Новосаржанської
селищної ради від 12.10.2011 року, між
Новосанжарською селищною радою та ФОП
ОСОБА_4 укладено договір про
встановлення земельного сервітуту№138
від 24.10.2013 року .

Згідно з пунктом 1.1 зазначеного
договору 1- й відповідач у
відповідності до умов цього договору
надав 2-му відповідачу право
обмеженого користування земельними
ділянками (земельний сервітут) для
провадження підприємницької
діяльності та організації відпочинку
населення, що знаходяться в межах
населеного пункту на території
Новасанжарської селищної ради (землі
лісогосподарського призначення) в
парку Воїнів - інтернаціоналістів
загальною площею 164 кв.м.

У відповідності до п. 1.3. договору
цільове призначення земельної ділянки,
на якій установлюється сервітут, не
змінюється.

Площа земельної ділянки 164 кв. м. з
кадастровим номером :30:007:0119.

Відповідно до п. 4.1. договору земельний
сервітут є строковим і надається на 15
років.

За актом прийому-передачі земельної
ділянки від 24.11.2013 року власник земель -
Новосанжарська селищна рада в особі
селищного голови Реки А.О. І передала в
оренду ФОП ОСОБА_4 земельну ділянку
загальною площею 164 кв.м. для
комерційного використання
(будівництво та обслуговування
будівель торгівлі -кадастровий номер
:30:007:0119.)

З матеріалів справи вбачається, що
зазначений акт прийому - передачі
земельної ділянки від 24.11.2013 року
скасовано розпорядженням селищного
голови №21 від 24 квітня 2014року.

Договір про встановлення земельного
сервітуту №138 від 24.10.2013 року
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно 16.11.2013
року.

Статтею 14 Конституції України
встановлено, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 98 Земельного
кодексу України право земельного
сервітуту - це право власника або
землекористувача земельної ділянки на
обмежене платне або безоплатне
користування чужою земельною ділянкою
(ділянками).

Види права земельного сервітуту
визначає стаття 99 Земельного кодексу
України. Зазначена стаття визначає
конкретних суб'єктів, між якими
виникають відносини щодо сервітуту.
Вимагати встановлення земельних
сервітутів можуть власники або
землекористувачі земельних ділянок.
Ініціатором встановлення земельного
сервітуту може бути власник або
користувач земельної ділянки, у яких є
потреба у використанні суміжної
(сусідньої) земельної ділянки, щоб
усунути недоліки своєї ділянки,
зумовлені її місцем розташування або
природним станом.

Згідно з приписами статті 401
Цивільного кодексу України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

А отже, колегія суддів вважає, що
господарський суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку, щодо того,
що Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не
є ні власником, ні землекористувачем
земельної ділянки, посилаючись на те,
що в матеріалах справи відсутні докази
того, що потреби ФОП ОСОБА_4, а саме,
розміщення тимчасових споруд, не могли
бути задоволені іншим способом та, що
вона не є суб'єктом правовідносин, що
виникають з приводу встановлення
земельного сервітуту.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
визначено, що сільські, селищні; міські
ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Також, колегія суддів вважає, що ,
місцевий господарський суд помилково
зазначив про те, що ФО-П ОСОБА_4 не є
суб'єктом правовідносин, що виникають з
приводу встановлення земельного
сервітуту, у зв»язку з тим, що такий
висновок суперечить фактичним
обставинам справи, оскільки ФО-П ОСОБА_4
є стороною відповідного договору, яким
вказаний сервітут було встановлено.

Разом з цим, на думку колегії суддів
місцевим господарським судом не було
враховано того, що встановлений чинним
законодавством України перелік
сервітутів не є вичерпним, взагалі не
визначено конкретного кола осіб, які
можуть бути суб'єктами таких
правовідносин, до того ж, перелік
зазначених у згаданій нормі суб'єктів є
вичерпним.

Окрім того, є помилковим і висновок
господарського суду першої інстанціїї
про те, що Новосанжарська селищна рада
могла розпорядитись вказаними
земельними ділянками шляхом надання в
оренду, не зазначивши доказів, на
підставі яких було встановлено дану
обставину. При цьому, господарський
суд першої інстанції не зазначив про
які саме ділянки йдеться мова і чи
стосується це саме тієї земельної
ділянки відносно якої оспорюваними
рішеннями і договором було встановлено
земельний сервітут.

Відповідно до статті 93 Земельного
кодексу України не підлягають
передачі в оренду земельні ділянки,
штучно створені у межах прибережної
захисної смуги чи смуги
відведення, на землях
лісогосподарського призначення та
природно-заповідного фонду,
розташованих у прибережній захисній
смузі водних об'єктів, крім випадків,
передбачених законом.

Отже, колегія суддів вважає помилковим
і твердження господарського суду
першої інстанції про те, що зміст
оскаржуваного договору є таким, що
суперечить нормам ст.ст. 401, 404
Цивільного кодексу України, ст.ст. 98,99
Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти).

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що господарським судом
першої інстанції не зазначено
переліку умов (пунктів), які суперечать
згаданим нормам, також не зазначено і
про неможливість визнання договору
недійсним в певній частині.

Також, безпідставне є твердження
місцевого господарського суду і про те,
що ініціатором встановлення сервітуту
може бути власник або користувач
земельної ділянки, у яких є потреба у
використанні суміжної (сусідньої)
земельної ділянки.

Відповідно до змісту пунктів 10,12
Постанови Кабінету Міністрів України
від 26 серпня 2009 року № 982 «Про
затвердження Порядку розміщення малих
архітектурних форм для провадження
підприємницької діяльності» , яка
втратила чинність на підставі
Постанови Кабінету Міністрів України
від 25.05.2011 року № 548 сільська, селищна,
міська рада протягом місяця після
реєстрації документів приймає
рішення щодо розміщення малої
архітектурної форми та/або
укладення договору особистого
строкового сервітуту.

У разі відсутності у суб'єкта
господарювання державного акта на
право власності на земельну ділянку чи
на право постійного користування
земельною ділянкою або договору оренди
такої земельної ділянки сільська,
селищна, міська рада укладає з таким
суб'єктом господарювання в
десятиденний строк з дня прийняття
передбаченого пунктом 10 цього Порядку
рішення договір особистого строкового
сервітуту в порядку, визначеному
законодавством.

Таким чином, вказаний Порядок не
тільки прямо визначав можливість
укладення договору строкового
сервітуту та ініціатора встановлення
сервітуту - сільську, селищну, міську
раду, а й визначав обов'язковість цієї
процедури за наявності зазначених
вище обставин, які фактично і мали
місце.

За статтею 117 Конституції України
Кабінет Міністрів України в межах
своєї компетенції видає постанови і
розпорядження, які є обов'язковими до
виконання.

А тому, Новосанжарська селищна рада за
зазначених обставин діяла відповідно
до чинного на той час Порядку
розміщення малих архітектурних форм
для провадження підприємницької
діяльності, затвердженого в
установленому порядку Постановою
Кабінету Міністрів України, іншого
законодавством України встановлено не
було.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

На думку колегії суддів, позивачем у
справі не було надано належних та
допустимих доказів того, що потреби
ФО-П ОСОБА_4, могли бути задоволено
іншим способом та не взято до уваги
докази, надані відповідачем у справі, а
саме: колективного листа жителів
селища, яке свідчать про те, що
територіальній громаді (жителям селища
) потрібне встановлення вказаної
архітектурної форми, саме на спірній, а
не на будь-якій іншій земельній
ділянці.

Також, на думку колегії суддів не
заслуговує на увагу висновок
господарського суду першої
інстанції, щодо того, що Порядок
розміщення малих архітектурних форм
для провадження підприємницької
діяльності (далі - Порядок),
затверджений Постановою Кабінету
Міністрів України від 26.08.2009 року № 982
суперечить вимогам ст.ст. 98,123,124,134
Земельного кодексу України .

Господарським судом першої інстанції
у оскаржуваному рішенні не зазначено в
чому саме зазначений Порядок
суперечив нормам Земельного кодексу
України.

У пункті 1 Порядку зазначено, що він
розроблений відповідно до вимог
законодавства. Крім того, визначено, що
останній не поширюється на малі
архітектурні форми, що розміщуються на
землях дорожнього господарства, а отже,
вказаний порядок стосується малих
архітектурних форм, що розміщуються на
будь-яких землях, в тому числі й землях
лісогосподарського призначення, крім
земель дорожнього господарства.

Також, зміст тих норм Земельного
кодексу України, яким на думку
місцевого господарського суду,
суперечить згаданий порядок, станом на
день набрання ним чинності, а також на
ті зміни, яких зазнали ці норми
стверджують той факт, що вказаний
порядок на час виникнення спірних
правовідносин був чинним.

До статті 98 Земельного кодексу України
зміни взагалі не вносилися.

До ст.123 Земельного кодексу України
зміни вносилися після того, як згаданий
Порядок втратив чинність.

До ст. 124 Земельного кодексу України
вносилися зміни, які ніяким чином не
стосуються земельних сервітутів.
Тобто, згадані статті не зазнали таких
змін, які б після втрати чинності
згаданим Порядком, набули б таких
приписів чи застережень, які б
унеможливлювали встановлення
земельного сервітуту для розміщення
малих архітектурних форм провадження
підприємницької діяльності.

Також, у листі Державного комітету
України із земельних ресурсів від
01.12.2009 року №21165/17/4-09 зазначено на те, що
за відсутності у суб'єкта
господарювання права постійного
користування або договору оренди щодо
тієї земельної ділянки, на якій він має
намір розмістити малу архітектурну
форму, таке питання слід вирішувати
шляхом укладення договору особистого
строкового сервітуту.

Оскільки постанова, якою було
затверджено зазначений Порядок не була
визнана такою, що не відповідає
Конституції України чи законам
України, то твердження господарського
суду першої інстанції про те, що
зазначений Порядок суперечить
законодавству України є безпідставним.

А тому, у даному випадку можна
стверджувати про те, що зазначений
Порядок є спеціальним
нормативно-правовим актом, якому має
надаватися перевага.

З матеріалів справи також вбачається,
що відповідно до протоколу наради у
Новосанжарського селищного голови від
05 травня 2010 року було розглянуто
колективне звернення жителів смт. Нові
Санжари від 30 квітня 2010 року щодо
встановлення малої архітектурної
форми комерційного призначення для
здійснення роздрібної торгівлі на
території парку
Воїнів-інтернаціоналістів в смт. Нові
Санжари за участі підприємців селища.
Із усіх присутніх на нараді
підприємців, відповідний заклад
погодилася розмістити лише ФО-П ОСОБА_4

Рішенням Новосанжарської селищної
ради від 04 травня 2011 року відповідачу
ФО-П ОСОБА_4 було погоджено місце
розташування малої архітектурної
форми на земельній ділянці
лісогосподарського призначення
орієнтовною площею 0,0164 га з метою
подальшого встановлення особистого
строкового сервітуту для провадження
підприємницької діяльності та надано
дозвіл на виготовлення технічної
документації із землеустрою.

На момент прийняття селищною радою
зазначеного рішення постанова
Кабінету Міністрів України від 26
серпня 2009 року "Про затвердження
Порядку розміщення малих
архітектурних форм для провадження
підприємницької діяльності" була
чинною (втратила чинність 06.06.2011 року),
та прямо передбачала можливість
укладання особистого строкового
сервітуту.

Рішенням Новосанжарської селищної
ради від 12 жовтня 2011 року затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право обмеженого
користування (право земельного
сервітуту) земельною ділянкою на
землях лісогосподарського призначення
під розміщення малої архітектурної
форми - кіоску для продажу фасованих
продуктів та літнього майданчику з
навісом.

За статтею 21 ЦК України суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

При цьому, зазначений Порядок не був
визнаний таким, що не відповідає
Конституції України чи іншим
нормативно-правовим актам.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
визначено, що сільські, селищні, міські
ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України та іншими
законами.

Згідно зі ст.12 Земельного кодексу
України, п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
сільська, селищна, міська рада здійснює
передачу у власність або надання у
користування земельних ділянок
виключно відповідно до закону та
в порядку передбаченому цим
Кодексом.

Відповідно до статті 93 Земельного
кодексу України не підлягають передачі
в оренду земельні ділянки, штучно
створені у прибережної захисної смуги
чи смуги відведення, на землях
лісогосподарського призначення та
природно-заповідного фонду,
розташованих у прибережній захисній
смузі водних об'єктів, крім випадків,
передбачених законом.

Також, при ухваленні оскаржуваного
рішення, господарським судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального права та не враховано те,
що відповідно до ч. З статті 93
Земельного кодексу України зазначена
земельна ділянка на землях
лісогосподарського призначення не
могла бути передана в оренду.

Відповідно до довідки, виданої
Новосанжарською селищною радою від 13
червня 2014 року ФО-П ОСОБА_4 у 2013 році
сплатила за договором сервітуту
згідно банківських квитанцій 1620 грн.
Отже, права територіальної громади
ніяким чином не були порушені ФО-П
ОСОБА_4, оскільки остання забезпечила
умови для мешканців селища для
належного відпочинку у парку
Воїнів-інтернаціоналістів у смт. Нові
Санжари, та забезпечила відповідні
надходження до бюджету селища.

При цьому, прокурором не доведено факту
наявності інших осіб, які б бажали
отримати право сервітуту або оренди
спірної земельної ділянки. Також,
прокурором не надано доказів того, що
розмір сплаченої ОСОБА_4 плати за
договором сервітуту є нижчим, ніж сума,
яку територіальна громада могла б
отримати у випадку проведення торгів і
одержання орендної плати.

Також, не надано доказів того, що у разі
визнання недійсним договору сервітуту
настання негативних наслідків у
вигляді застосування реституції
(повернення ФОП ОСОБА_4 коштів
сплачених за договором сервітуту), буде
хоча б якимось чином компенсовано за
рахунок будь-яких інших надходжень від
використання спірної земельної
ділянки.

Відповідно до статті 55 Земельного
кодексу України до земель
лісогосподарського призначення
належать землі, вкриті лісовою
рослинністю, а також не вкриті лісовою
рослинністю, нелісові землі, які надані
та використовуються для потреб
лісового господарства. До земель
лісогосподарського призначення не
належать землі, зайняті: зеленими
насадженнями у межах населених
пунктів, які не віднесені до категорії
лісів;окремими деревами і групами
дерев, чагарниками на
сільськогосподарських угіддях,
присадибних, дачних і садових ділянках.

За статтею 20 Земельного кодексу
України види використання земельної
ділянки в межах певної категорії
земель (крім земель
сільськогосподарського призначення та
земель оборони) визначаються її
власником або користувачем самостійно
в межах вимог, встановлених законом до
використання земель цієї категорії, з
урахуванням містобудівної
документації та документації із
землеустрою.

Відповідно до змісту технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право обмеженого користування
земельною ділянкою (право земельного
сервітуту) на землях
лісогосподарського призначення (для
іншого лісогосподарського
призначення) гр. ОСОБА_4 під розміщення
малої архітектурної форми - кіоску для
продажу фасованих продуктів та
літнього майданчику з навісом в смт.
Санжари на територіі Новосанжарської
сільської ради Новосанжарського
району Полтавської області вихідними
даними щодо її складання слугували в
тому числі перелік видів обмежень прав
на земельну ділянку,зокрема, заборона
на зміну цільового призначення
земельної ділянки без відповідного
дозволу органу місцевого
самоврядування.

За статтею 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення прав стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою, третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу. Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна сторона

або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Однак, місцевим господарським судом в
оспорюваному рішенні не зазначено в
чому саме згаданий договір суперечить
змісту зазначеної норми Цивільного
кодексу України.

Посилання апелянта на незалучення
господарським судом першої інстанції
до участі у справі третьою особою, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Кабінету Міністрів
України колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки, на думку
колегії суддів, апелянт не довів яким
чином рішення з господарського спору
по даній справі може вплинути на
права або обов'язки Кабінету Міністрів
України щодо якоїсь з сторін.

Відповідно до ч. З ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України
прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту.

Місцевим господарським судом в
оспорюваному рішенні зазначено на те,
що при зверненні до суду із зазначеним
позовом в інтересах держави,
прокурором Новосанжарського району, у
відповідності до вимог ст. 2
Господарського кодексу України,
зазначено, що відповідно до ст. 14
Конституції Україні земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.
Незаконна передача у користування
спірних земельних ділянок порушує
інтереси держави у сфері контролю за
використанням і охороною земель,
ефективного використання земельних
ресурсів.

Зі змісту заявлених позовних вимог
випливає, що фактично жодна з них не
стосується захисту інтересів держави
у сфері контролю за використанням та
охороною земель, а всі вони спрямовані
на захист права власності
територіальної громади на ці землі.

У рішенні Конституційного суду України
у справі за конституційними поданнями
Вищого арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України (справа про представництво
прокуратурою України інтересів
держави в арбітражному суді) від 8
квітня 1999 року (Справа N 1-1/99) зазначено,
що: для вирішення справи суттєвим
вбачається з'ясування поняття
"інтереси держави". У процесі
дослідження встановлено, що державні
інтереси закріплюються як нормами
Конституції України, так і нормами
інших правових актів. Інтереси держави
відрізняються від інтересів інших
учасників суспільних відносин. В
основі перших завжди є потреба у
здійсненні загальнодержавних
(політичних, економічних, соціальних та
інших) дій, програм, спрямованих на
захист суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, гарантування її державної,
економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, охорону землі як
національного багатства, захист прав
усіх суб'єктів права власності та
господарювання тощо.

Відповідно до преамбули до Закону
України «Про державний контроль за
використанням та охороною земель»: цей
Закон визначає правові, економічні та
соціальні основи ор ганізації
здійснення державного контролю за
використанням та охороною земель і
спрямований на забезпечення правові,
раціонального використання і
відтворення природних ресурсів та
охорону довкілля.

Отже, матеріали справи не містять
доказів того , що оспорювані рішення
місцевого органу самоврядування
суперечать актам цивільного
законодавства України, порушують
цивільні права чи інтереси, а тому,
вимоги прокурора не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 91, 101, п. 2 ст. 103, п. 1-4 ст.
104, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу 2-го відповідача -
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, смт.
Нові Санжари Полтавської області
задовольнити.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 29.09.2014р. у
справі № 917/863/14 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено 05.12.2014
року.

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Терещенко О.І.

Суддя
Медуниця О.Є.