РІШЕННЯ

"18" листопада 2014 р.Справа № 921/1010/14-г/6

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Прокурора міста Тернополя
(бульвар Т.Шевченка, 7, м. Тернопіль,
Тернопільська область, 46000)

до відповідача №1 Тернопільської
міської ради (вул. Листопадова, 5, м.
Тернопіль, 46000)

відповідача №2 Приватний вищий
навчальний заклад "Інститут економіки
і підприємництва" (просп. Злуки, 3а, м.
Тернопіль, 46024)

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Приватного
підприємства "Матла" (с. Почапинці,
Тернопільського району,
Тернопільської області)

про визнання рішення незаконним,
розірвання договору оренди.

За участю представників сторін:

прокурора - Процик Е.Р.;

відповідача №1 - Михальчук О.Ю.;

відповідача №2 - не з'явився;

третьої особи - Мужевич В.Я., Матла А.М.

Суть справи:

Прокурор міста Тернополя звернувся в
господарський суд Тернопільської
області в інтересах держави з позовом
до відповідача Тернопільської міської
ради про визнання рішення незаконним,
розірвання договору оренди землі.

Ухвалою суду від 18 вересня 2014 року до
участі у справі в якості відповідача №2
залучено Приватний вищий навчальний
заклад "Інститут економіки і
підприємництва" та в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - Приватне підприємство
"Матла".

Вимоги позивача мотивовано тим, що в
результаті перевірки, проведеної
прокуратурою м. Тернополя у вересні 2014
року, було встановлено порушення
органом місцевого самоврядування
порядку надання земельної ділянки в
оренду.

Розгляд справи, призначений вперше на 09
жовтня 2014 року було відкладено на 30
жовтня 2014 року, а пізніше на 18 листопада
2014 року.

У зв'язку з заміною представника
прокуратури та необхідністю його
ознайомлення з матеріалами справи, в
засіданні 18 листопада 2014 року прокурор
заявив клопотання про відкладення
розгляду справи та продовження строку
розгляду спору.

Обставин, за яких прокурор не мав
можливості ознайомитись із
матеріалами справи до дати слухання 18
листопада 2014 року, заявником не
зазначено.

Представники відповідача та третьої
особи проти клопотання прокурора
заперечили.

Відповідно до роз'яснень, наданих Вищим
господарським судом України у
постанові пленуму № 18 від 26 грудня 2011
року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Подання учасниками судового процесу
клопотань (заяв) про вчинення
господарським судом не передбачених
ГПК процесуальних дій, слід вважати
зловживанням процесуальними правами

Відповідна практика, спрямована на
умисне затягування судового процесу,
порушує права інших учасників судового
процесу та суперечить вимогам статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
упродовж розумного строку.

При цьому, під затягуванням судового
процесу розуміються дії або
бездіяльність учасника судового
процесу, спрямовані на: неможливість
початку розгляду судом порушеної
провадженням справи; неможливість
прийняття судом рішення в даному
судовому засіданні; створення інших
перешкод у вирішенні спору по суті з
метою недосягнення результатів такого
вирішення протягом установлених
законом процесуальних строків.

Зважаючи на наведене, відсутність у ст.
77 ГПК України такої підстави для
відкладення яку зазначає прокурор,
його процесуальний статус у даній
справі, беручи до уваги заперечення
інших учасників процесу, суд прийшов до
висновку про необхідність відхилення
клопотань позивача.

Окрім того, клопотання про відкладення
розгляду справи заявлено за
відсутності для цього часу, оскільки
встановлений ст. 69 ГПК України
двомісячний термін завершився.

Прокурором також не наведено
виняткових обставин, з якими згадана
стаття пов'язує можливість продовження
строку вирішення спору.

Ухвалою від 30 жовтня 2014 року в
задоволенні заяви прокурора про
застосування заходів забезпечення
позову у шляхом заборони Приватному
вищому навчальному закладу "Інститут
економіки і підприємництва",
генпідряднику - Приватному
підприємству "Матла" та іншим суб'єктам
господарювання вчиняти будь-які
будівельні роботи з будівництва групи
житлових будинків з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
спортивного призначення та відкритими
спортивними спорудами загального
користування на земельній ділянці
площею 29305,0 кв.м. по проспекту Злуки у м.
Тернополі, відмовлено, у зв'язку з не
наданням прокурором у т.ч. на вимогу
суду, доказів виконання таких робіт.

У відзивах на позов та усних поясненнях
представників, Тернопільська міська
рада та ПП "Матла" проти позову
заперечили посилаючись на його
безпідставність.

Крім того, орган місцевого
самоврядування заявив про
застосування до спірних правовідносин
строку позовної давності.

Уповноважений представник відповідача
№2, участь якого не визнавалась
обов'язковою, в судове засідання
жодного разу не з'явився, хоча про час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином в порядку,
передбаченому ст.64,87 ГПК України,
пунктом 2.6.7 Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації № 28 від 20.02.2013
року.

У відзиві на позов, Приватний вищий
навчальний заклад "Інститут економіки
і підприємництва" звертає увагу суду на
прийнятті оспорюваного рішення у
відповідності до норм земельного
законодавства.

При даних обставинах, суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи без участі уповноваженого
представника відповідача №2.

Суд також приймає до уваги й ту
обставину, що згідно відомостей
наявних в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців, присутній в судовому
засіданні керівник та підписант
третьої особи Матла А.М. є одним із
засновників ПВНЗ "Інститут економіки і
підприємництва".

В засіданні учасникам процесу
роз'яснено належні їм процесуальні
права та обов'язки згідно ст.ст. 20, 22,27, 29,
81-1 Господарського процесуального
кодексу України.

За відсутності відповідного
клопотання аудіозапис судового
засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, судом встановлено:

В листі № 13/642 від 16.05.2002 року ВАТ
"Текстерно" звернулось до
Тернопільського міського голови
проханням про вилучення земельної
ділянки спортивного комплексу
(стадіону) загальною площею 30398,10 кв.м та
передання її "Інституту економіки і
підприємництва"

Рішенням четвертої сесії четвертого
скликання Тернопільської міської ради
від 26.09.2002 року № 4/4/124, вилучено з
постійного користування відкритого
акціонерного товариства "Текстерно"
земельну ділянку площею 3,039810 га за
адресою: проспект Злуки та надано
товариству з обмеженою
відповідальністю "Інститут економіки
та підприємництва" дозвіл на
підготовку матеріалів попереднього
погодження місця розташування
спортивного комплексу.

В подальшому, рішенням №4/17/75 від 20
грудня 2005 року, пункт 1 рішення №
4/4/124від 26.09.2002 року доповнено, та
постановлено перевести земельну
ділянку до земель міської ради не
наданих у власність чи постійне
користування.

10 лютого 2005 року сесією Тернопільської
міської ради прийнято рішення №4/14/29
про погодження Товариству з обмеженою
відповідальністю "Інститут економіки і
підприємництва" (правонаступником
якого є відповідач№2), місця
розташування спортивного комплексу на
земельній ділянці площею до 3,039810 га за
адресою просп. Злуки у м. Тернополі з
наданням дозволу на виготовлення
проектно-кошторисної документації та
складання проекту відведення
земельної ділянки на розташування
спортивного комплексу.

Згідно з умовами надання земельної
ділянки №2909/16/03 від 13 жовтня 2005 року,
складання проекту відведення
земельної ділянки дозволено
Тернопільським міським управлінням
земельних ресурсів із дотриманням
відповідних умов, зокрема:
класифікація згідно з формою 6-зем -
землі громадського призначення (43
графа): код використання згідно УКЦВЗ -
1.12.3 землі освіти.

В консультації з питань державного
земельного кадастру №369/22/02 від 17
лютого 2006 року, виданій ПВНЗ "Інститут
економіки і підприємництва",
Тернопільське міське управління
земельних ресурсів вказало
призначення земельної ділянки - 1.12.7 -
фізичної культури та спорту.

28 лютого 2006 року Тернопільським
обласним управлінням земельних
ресурсів затверджено висновок
державної експертизи №330 щодо проекту
землеустрою для будівництва
спортивного комплексу.

Цільове призначення земельної ділянки
наведене в земельно-кадастровій
інформації проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки - є землі
житлової та громадської забудови (ст. 19
ЗК України). У пункті 1.2.4 визначено
функціональне використання земельної
ділянки - землі населених пунктів (1.12.3
освіти).

Рішенням Тернопільської міської ради
№ 4/18/109 від 03.03.2006 року приватному
вищому навчальному закладу "Інститут
економіки та підприємництва"
затверджено проект відведення
земельної ділянки під розташування
спортивного комплексу за адресою:
проспект Злуки та надано останньому
земельну ділянку площею 2,9305 га в оренду
терміном на 5 років.

На підставі рішення № 4/18/109 від 03.03.2006
року, 24 липня 2006 року між
Тернопільською міською радою та
Приватним вищим навчальним закладом
"Інститут економіки і підприємництва"
укладено договір оренди землі, строком
на 5 років терміном дії до 03 березня 2011
року.

Як вбачається зі змісту п.3 договору від
29 липня 2006 року, інших долучених
документів, на земельній ділянці
знаходиться футбольне поле з біговою
доріжкою та п'ять заасфальтованих
площадок.

У пункті 15 договору сторони визначили
умови використання земельної ділянки
для будівництва спортивного комплексу.

Цільове призначення земельної ділянки
визначено у п. 16 договору як землі
житлової та громадської забудови.

Договір оренди зареєстровано у
Тернопільській регіональній філії
державного підприємства "Центр
державного земельного кадастру" 29
серпня 2006 року за №83.

Відповідно до експлікації будинків і
споруд проекту відведення, погодженого
рішенням № 4/18/109 від 03.03.2006 року, на
земельній ділянці запроектовано
спорудження стадіону для мініфутболу,
тенісних кортів, майданчика для гри у
баскетбол та волейбол, а також
передбачалась реконструкція існуючого
стадіону.

Рішенням Тернопільської міської ради
№ 5/29/87 від 02.10.2009 року затверджено
містобудівне обґрунтування
будівництва групи житлових будинків з
вбудовано-прибудованими закладами
спортивного призначення та відкритими
спортивними спорудами загального
користування Приватному вищому
навчальному закладу "Інститут
економіки і підприємництва" на
орендованій земельній ділянці за
адресою: проспект Злуки.

05 лютого 2010 року сесією Тернопільської
міської ради прийнято рішення №5/32/57
про надання Приватному вищому
навчальному закладу "Інститут
економіки і підприємництва" в оренду
терміном на 10 років земельну ділянку
площею 2,9305 га що знаходиться за адресою
проспект Злуки у м. Тернополі із земель
житлової та громадської забудови для
будівництва групи житлових будинків з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
спортивного призначення та відкритими
спортивними спорудами загального
користування.

Пунктом 2 вказаного рішення договір
оренди землі від 24 липня 2006 року
розірвано за взаємною згодою сторін.

20 січня 2011 року між Тернопільською
міською радою та Приватним вищим
навчальним закладом "Інститут
економіки і підприємництва" укладено
новий договір про передачу в оренду
терміном на 10 років земельної ділянки
площею 29305 кв.м. яка знаходиться за
адресою проспект Злуки, у м. Тернополі
із земель житлової та громадської
забудови для будівництва групи
житлових будинків з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
спортивного призначення.

Договір зареєстровано в управлінні
Держкомзему у м. Тернополі 20 травня 2011
року за №00247.

У відповідності до наданої ПП "Матла"
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації, будівництво
багатоквартирного житлового будинку,
першої черги групи житлових будинків з
вбудовано-прибудованими закладами
спортивного призначення та відкритими
спортивними спорудами загального
користування по проспекту Злуки в м.
Тернополі, розпочато у грудні 2011 року
та закінчено в серпні 2014 року.

За твердженням прокурора, передачу в
оренду земельної ділянки у 2010 році було
проведено без дотримання вимог
земельного законодавства, а саме:

- попередній землекористувач
відмовився від постійного
користування земельною ділянкою для
будівництва та реконструкції
приватним вищим навчальним закладом
"Інститут економіки і підприємництва"
спортивного комплексу, а не групи
житлових будинків;

- зміна виду цільового призначення
земельної ділянки у встановленому
законом порядку не проводилась:

- проект землеустрою, інша технічна
документація для будівництва групи
багатоквартирних житлових будинків не
виготовлялись і не затверджувались.

- передачу земельної ділянки у
користування здійснено без проведення
земельних торгів.

Вказане обумовило звернення прокурора
до суду із відповідним позовом.

При цьому, як зазначає прокурор, про
недотримання органом місцевого
самоврядування процедури надання
земельної ділянки в оренду йому стало
відомо лише після проведення перевірки
у вересні 2014 року, а тому просить
поновити строк позовної давності.

Орган місцевого самоврядування проти
доводів прокурора заперечив,
посилаючись на те, що згідно наданого
витягу з протоколу тридцять другої
сесії міської ради від 05 лютого 2014 року,
заступник прокурора м. Тернополя
Зарівна Г.Б. була присутня під час
прийняття оспорюваного рішення.

Крім того, усі проекти рішень, а пізніше
і прийняті рішення оприлюднюються на
офіційному сайті міської ради. Таку ж
інформацію можна отримати
безпосередньо у міській раді. Вона не є
закритою, тим більше для органів
прокуратури. Для цього не потрібно
призначати або проводити перевірку.
Тому доводи прокурора про відсутність
у нього інформації щодо прийняття
оспорюваного рішення та неможливість
ознайомитись з ним є такими, що не
відповідають дійсності.

Про обізнаність прокуратури щодо
прийняття органом місцевого
самоврядування оспорюваного рішення, а
також правомірність його прийняття, на
думку третьої особи свідчить і той
факт, що на звернення Бендіна Е.Ф., 06
червня 2014 року прокуратурою м.
Тернополя надано відповідь №122-147-14, за
змістом якої порушень органом
місцевого самоврядування при
прийнятті рішення щодо забудови
земельної ділянки по вул. Злуки у м.
Тернополі не виявлено.

ПП "Матла" також зазначає, що розміщення
на земельній ділянці групи житлових
будинків із вбудованими приміщеннями
спортивного призначення відповідає
містобудівним умовам та обмеженням
забудови земельної ділянки по вул.
Злуки у м. Тернополі наданих рішенням
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради від 22 жовтня 2009 року №1705.

Представники відповідача №1 та третьої
особи вказали на те, що прокурором не
наведено підстав, з якими закон
пов'язує розірвання договору оренди
землі та доказів їх існування.

Згідно вимог ст. 121 Конституції України,
Закону України "Про прокуратуру", ст. 29
ГПК України на органи прокуратури
покладається представництво інтересів
громадян та держави в судах у випадках,
визначених Законом. Прокурор бере
участь у розгляді справ за його
позовами, а також може вступити за
своєю ініціативою у справу, порушену за
позовом інших осіб, на будь-якій стадії
її розгляду для представництва
інтересів громадянина або держави.

В силу ст. ст. 20, 36-1 Закону України "Про
прокуратуру" при здійсненні
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів прокурор має
право звертатись до суду з заявою про
захист прав і законних інтересів
громадян, держави, а також підприємств
та інших юридичних осіб при наявності
порушень або загрози порушень
економічних, політичних та інших
державних інтересів внаслідок
протиправних дій (бездіяльності)
фізичних або юридичних осіб, що
вчиняються у відносинах між ними або з
державою. Обираючи форму
представництва, передбачену частиною
п'ятою статті 36-1 Закону України "Про
прокуратуру", прокурор визначає, в чому
полягає порушення або загроза
порушення інтересів держави чи
громадянина, обґрунтовує необхідність
їх захисту.

У разі прийняття господарським судом
позовної заяви, поданої прокурором в
інтересах держави, в якій зазначено про
відсутність органу, уповноваженого
здійснювати функції держави у спірних
правовідносинах, або про відсутність у
такого органу повноважень щодо
звернення до господарського суду,
прокурор набуває статусу позивача (ч.2
ст. 29 ГПК України).

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи сторін, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи, суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3
статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3,
33 ГПК України, кожна сторона повинна
довести належними і допустимими
доказами ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 34 ГПК України обумовлено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

У відповідності до змісту ст.22 ГПК
України, право визначати підстави і
предмет позову належить виключно
позивачу. Змінити їх заявник може лише
до початку розгляду справи по суті,
шляхом подання відповідної письмової
заяви.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу (п.3.12 пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року N 18).

Однак, заявлені прокурором вимоги, з
наведених ним підстав, не підлягають
задоволенню.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.
(Рішення Конституційного Суду України
№ 1-рп/99 від 09.02.1999р.).

Тому, до спірних правовідносин слід
застосовувати норми законодавства, що
діяли на час їх виникнення.

Так, земельні правовідносини, зокрема
пов'язані із користуванням землею,
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, Законом
України „Про оренду землі", Цивільним
кодексом України, іншими Законами
України, постановами Кабінету
Міністрів України у випадках,
передбачених законом, а також
договором оренди землі.

Стаття 13 Конституції України, серед
іншого визначає, що земля, яка
знаходяться в межах території України,
є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

В силу приписів ст. 14 Конституції
України, земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Право на землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Згідно з Земельним кодексом України,
зокрема ст.ст. 80, 84, своє право на землі
державної власності держава реалізує
через відповідні органи державної
влади.

За ст. 19 ЗК України, землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються, зокрема на землі житлової
та громадської забудови.

У відповідності до ч.1 ст. 20 ЗК України,
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень.

Види використання земельної ділянки в
межах певної категорії земель (крім
земель сільськогосподарського
призначення та земель оборони)
визначаються її власником або
користувачем самостійно в межах вимог,
встановлених законом до використання
земель цієї категорії, з урахуванням
містобудівної документації та
документації із землеустрою (ч.5 ст. 20 ЗК
України).

Нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України,
законів України "Про Державний
земельний кадастр" та "Про землеустрій",
визначено, що дані державного
земельного кадастру - це документальне
підтвердження відомостей про правовий
режим земель, їх цільове призначення,
їх розподіл серед власників землі і
землекористувачів за категоріями
земель, а також дані про кількісну і
якісну характеристику земель, їх
оцінку, які ґрунтуються на підставі
землевпорядної документації.

У відповідності до ст. 31 Закону України
"Про землеустрій", зміни до
документації із землеустрою вносяться
за рішенням органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування або
власників землі та землекористувачів,
у тому числі орендарів, які затвердили
проекти землеустрою.

Наслідком порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель, згідно зі ст. 21 ЗК
України, є підставою, у т.ч. для:

а) визнання недійсними рішень органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам;

б) визнання недійсними угод щодо
земельних ділянок.

Зі змісту ст. 42 ЗК України вбачається,
що для передання земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території
державної або комунальної власності,
підприємствам, установам і
організаціям, які здійснюють
управління цими будинками, їх розміри
та конфігурація визначаються на
підставі проектів розподілу території
кварталу, мікрорайону та відповідної
землевпорядної документації. Тобто
виготовлення такої документації є
обов'язковим.

Громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону
(ч.1 ст. 116 ЗК України).

Надання у користування земельної
ділянки, межі якої встановлені в натурі
(на місцевості), без зміни її цільового
призначення, згідно з ч.4 п.1 ст. 123 ЗК
України, здійснюється на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо складання документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

В силу ч.2 ст. 124 ЗК України, передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
цього Кодексу.

Стаття 134 ЗК України встановлює
обов'язковість продажу земельних
ділянок державної чи комунальної
власності або прав на них на
конкурентних засадах (земельних
торгах), крім випадків наведених у ч. 2,3
вказаної статті.

За ч.3 п.1 Перехідних положень ЗК
України, у разі прийняття відповідними
органами рішення про погодження місця
розташування об'єкта або про надання
дозволу на розроблення проекту
відведення земельної ділянки до 1 січня
2008 року передача в оренду таких
земельних ділянок із земель державної
та комунальної власності здійснюється
без проведення земельних торгів
(аукціонів).

Як вбачається із наданих сторонами
документів, цільове призначення
земельної ділянки площею 29305 кв.м., яка
знаходиться за адресою проспект Злуки,
у м. Тернополі (землі житлової та
громадської забудови), в порівнянні із
затвердженою в 2006 році проектною
документацією, при прийнятті в 2010 році
спірного рішення не змінювався. А тому
доводи прокурора про порушення
земельного законодавства у цій частині
є необґрунтованим.

В той же час, проектна чи інша технічна
документація на земельну ділянку
площею 2,9305 га, що знаходиться за
адресою проспект Злуки у м. Тернополі
для будівництва групи житлових
будинків з вбудовано-прибудованими
приміщеннями спортивного призначення
та відкритими спортивними спорудами
загального користування, не
виготовлялась.

Рішення про погодження місця
розташування групи житлових будинків з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
спортивного призначення та відкритими
спортивними спорудами загального
користування або про надання дозволу
на розроблення проекту відведення
земельної ділянки для спорудження
житлових будинків до 1 січня 2008 року,
органом місцевого самоврядування не
приймалось.

Тернопільською міською радою
(відповідачем №1) також не мотивовано
та не підтверджено доказово наявності
підстав для надання відповідачу №2 в 2010
році спірної земельної ділянки без
проведення торгів (ст.ст.124, 134 ЗК
України).

З огляду на приписи перелічених норм,
що були чинними на час виникнення
спірних правовідносин, беручи до уваги
факти встановлені в процесі розгляду
справи і не заперечені належним чином
відповідачами та третьою особою,
рішення сесії Тернопільської міської
ради №5/32/57 від 05 лютого 2010 року про
надання Приватному вищому навчальному
закладу "Інститут економіки і
підприємництва" в оренду терміном на 10
років земельну ділянку площею 2,9305 га,
що знаходиться за адресою проспект
Злуки у м. Тернополі із земель житлової
та громадської забудови для
будівництва групи житлових будинків з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
спортивного призначення та відкритими
спортивними спорудами загального
користування, прийнято з порушенням
земельного законодавства.

Разом з тим, стаття 256 ЦК України
зазначає, що строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу - є позовною давністю.

Загальна позовна давність
встановлюється ст. 257 ЦК України,
тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.2 ст. 267 ЦК України,
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч.3
ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК
України, є підставою для відмови у
позові.

Порушене право підлягає захисту за
умови, якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності.

У пункті 2.2 постанови пленуму № 10 від 29
травня 2013 року "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів", Вищий господарський суд
України роз'яснив, що позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Висновок про застосування позовної
давності відображається у
мотивувальній частині рішення
господарського суду.

Відповідно до п. 4.1 згаданої постанови
пленуму № 10 від 29 травня 2013 року, у разі
коли згідно із законом позивачем у
справі виступає прокурор (частина
друга статті 29 ГПК), позовна давність
обчислюється від дня, коли про
порушення або про особу, яка його
допустила, довідався або мав
довідатися відповідний прокурор.

Беручи до уваги присутність прокурора
на засіданні сесії Тернопільської
міської ради 05 лютого 2010 року з метою
здійснення контролю за дотриманням
законності, доступність оскаржуваного
рішення для ознайомлення широкому
загалу, у т.ч. у зв'язку з оприлюдненням
рішень, суд критично оцінює доводи
прокурора щодо відсутності у нього
інформації про недотримання органом
місцевого самоврядування процедури
надання земельної ділянки в оренду і
неможливості її отримати аж до
проведення перевірки у вересні 2014 року,
як такі що спростовуються матеріалами
справи.

Підстав для визнання поважними причин
пропуску позовної давності, прокурором
не зазначено.

А тому, враховуючи дату прийняття
оспорюваного рішення 05 лютого 2010 року
та час звернення прокурора до суду 17
вересня 2014 року, вимога про визнання
незаконним рішення сесії
Тернопільської міської ради від 05
лютого 2010 року №5/32/57 про надання
Приватному вищому навчальному закладу
"Інститут економіки і підприємництва" в
оренду терміном на 10 років земельну
ділянку площею 2,9305 га що знаходиться за
адресою проспект Злуки у м. Тернополі
із земель житлової та громадської
забудови для будівництва групи
житлових будинків з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
спортивного призначення та відкритими
спортивними спорудами загального
користування, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 31 Закону України "Про
оренду землі", договір оренди землі
може бути розірваний за згодою сторін.
На вимогу однієї із сторін договір
оренди може бути достроково розірваний
за рішенням суду в порядку,
встановленому законом.

Статтею 32 Закону України "Про оренду
землі" на вимогу однієї із сторін
договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24 і 25
цього Закону та умовами договору, в
разі випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди, яке істотно
перешкоджає передбаченому договором
використанню земельної ділянки, а
також на підставах, визначених
Земельним кодексом України та іншими
законами України.

Обставин, з якими закон чи укладена між
відповідачами угода пов'язує наявність
підстав для розірвання договору
оренди, прокурором не зазначено.

Доказів їх існування суду не
представлено.

Усі наведені прокурором доводи
торкаються порушень закону при
прийнятті відповідачем №1 рішення
№5/32/57 від 05 лютого 2010 року.

Рішення, що стало підставою для
укладення договору оренди землі не
визнано недійсним.

Окрім того, у випадку невідповідності
правочину (договору) вимогам закону він
може бути визнаний недійсним (ст.ст.
203,215 ЦК України), а не розірваним.

З врахуванням усього вищепереліченого,
в задоволенні позову про розірвання
договору оренди від 20 січня 2011 року,
укладеного між співвідповідачами,
зареєстрованого в управлінні
Держкомзему у м. Тернополі 20 травня 2011
року за №00247 також слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст.ст. 1, 2, 4-3, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони,
прокурор, треті особи та особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки мають право
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення, через місцевий
господарський суд.

Дата підписання: 01 грудня 2014 року.

Суддя
І.П. Шумський