ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року Справа № 922/2047/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б.
(доповідач), Гольцової Л.А., Козир
Т.П.,розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс"на рішення
та постановуГосподарського суду
Харківської області від 21.07.2014
Харківського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014у
справі№ 922/2047/14 Господарського суду
Харківської області за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс"до
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Харківської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль"треті особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача 1.
ОСОБА_5 2. ОСОБА_6провизнання недійсним
договору іпотеки, застосування
наслідків недійсності правочинуза
участю представників сторін:

позивача: не з'явилися

відповідача: Калініченко О.В., дов. від
02.08.2013 №1271/13-Н

Косович І.А., дов. від 15.03.2013 № 258/13

третьої особи-1: не з'явилися

третьої особи-2: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс"
звернулося до Господарського суду
Харківської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Харківської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль" про визнання
недійсним договору іпотеки за №
014/02/3-1654/1-06 від 26.12.2006 року, укладеного
між сторонами, та застосування
наслідків недійсності правочину.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 21.07.2014 у справі
№ 922/2047/14 (суддя Калініченко Н.В.),
залишеним без змін постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014 (колегія
суддів у складі: головуючий суддя
Бондаренко В.П., судді Ільїн О.В.,
Россолов В.В.), у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції та постановою суду
апеляційної інстанції, Товариство з
обмеженою відповідальністю "Мега Шанс"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення
Господарського суду Харківської
області від 21.07.2014 та постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014 у справі
№ 922/2047/14, прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою до суду, скаржник
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, скаржник зазначає про
відсутність у оспорюваному договорі
іпотеки від 12.11.2007 істотних умов,
передбачених Законом України "Про
іпотеку", оскільки він не містить умов
передачі в іпотеку земельної ділянки, а
також вказує на те, що оспорюваний
договір підписано директором позивача
з перевищенням наданих йому
повноважень.

Сторони згідно з приписами статті 1114
Господарського процесуального кодексу
України були належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду касаційної скарги, однак
позивач та треті особи не скористалася
передбаченим законом правом на участь
у перегляді справи в касаційній
інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових актів, вважає
касаційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, між ОСОБА_6 (далі -
позичальник) та Публічним акціонерним
товариством "Райффайзен Банк Аваль"
(далі - банк, кредитор) було укладено
кредитний договір № 010-2/02/3-1654-06 (далі -
Кредитний договір), відповідно до умов
якого (з урахуванням додаткової угоди
до кредитного договору від 24.07.2007)
позичальник отримує від банку кредит в
розмірі 90000,00 доларів США на розвиток
бізнесу та завершення будівництва кафе
строком до 26.12.2016 і зобов'язується
повернути банку суму отриманого
кредиту та сплатити відповідну плату
за користування кредитом і виконати
всі інші зобов'язання, визначені цим
договором.

З метою забезпечення виконання
позичальником - ОСОБА_6 зобов'язань за
вищевказаним Кредитним договором,
26.12.2006 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс" (далі -
іпотекодавець) та Публічним
акціонерним товариством "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Харківської
обласної дирекції "Райффайзен Банк
Аваль" (далі - іпотекодержатель) було
укладено договір іпотеки № 014/02/3-1654/1-06
(далі - договір іпотеки), який було
посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за реєстровим №5462.

Згідно із п. 1.2. вказаного договору
предметом іпотеки є нерухоме майно:
нежитлова будівля літ. "Б-1" загальною
площею 162,5 кв.м., що належить
іпотекодавцю на праві колективної
власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 26.01.2005,
посвідченим ОСОБА_10, приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу 26.01.2005,
зареєстрованим в реєстрі за № 135;
витягом № 6380899 про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданим та
зареєстрованим 01.02.2005 Комунальним
підприємством Харківське міське бюро
технічної інвентаризації"
(реєстраційний номер 9489252, номер запису
5603 в книзі 1).

Пунктом 1.3.1 договору іпотеки
визначено, що в разі звернення
стягнення на предмет іпотеки до
набувача будівель та споруд переходить
право користування земельною ділянкою
загальною площею 682 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно
з умовами, погодженими з власником
земельної ділянки чи на підставі
положень законодавства, якщо це
встановлено законодавством.

Як зазначено судами попередніх
інстанцій, спірний договір було
підписано його директором - ОСОБА_11, яка
діяла при підписанні відповідного
договору на підставі статуту позивача.

Судами попередніх інстанцій також
визначено, земельна ділянка площею 682
кв.м., на якій розташований предмет
іпотеки, не є власністю іпотекодавця та
використовується ним на підставі
договору оренди від 30.04.2004,
зареєстрованого у Харківській
регіональній філії Державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру при Державному
комітеті України по земельних
ресурсах", про що у Державному реєстрі
земель вчинено запис від 30.04.2004 за №
6657/04.

Як з'ясовано судами першої та
апеляційної інстанції, вказаний
договір оренди укладено між
Харківською міською радою Харківської
області (як орендодавцем) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 (як
орендарем), відповідно до умов якого
орендодавець на підставі рішення XVIII
сесії Харківської міської ради XXIV
скликання від 24.12.2003 року № 269/03 "Про
надання юридичним та фізичним особам
земельних ділянок для будівництва
(реконструкцій) та подальшої
експлуатації об'єктів" надає, а орендар
приймає в оренду земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0682
га., в тому числі інші угіддя 0,0682 га,
згідно з планом земельної ділянки,
строком до 01.12.2028 року для будівництва
магазина з піцерією (але не пізніше
прийняття об'єкту до експлуатації) та
для експлуатації цього об'єкту.

Предметом позову у справі є позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс" про
визнання недійсним вищевказаного
договору іпотеки та застосування
наслідків недійсності вказаного
правочину у вигляді скасування
заборони відчуження предмета іпотеки і
вилучення відповідного запису з
єдиного реєстру іпотек.

Як на підстави недійсності договору
іпотеки позивач посилається на те, що
зазначені у договорі відомості щодо
користувача земельної ділянки, на якій
знаходиться предмет іпотеки, не
відповідають дійсності, оскільки
користувачем земельної ділянки є
ОСОБА_5, а не Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс" як
зазначено в п. 1.3 іпотечного договору, а
отже у договорі відсутні істотні умови
щодо передачі в іпотеку земельної
ділянки, передбачені Законом України
"Про іпотеку". Крім того, позивач
посилається на те, що директором
ОСОБА_11 вчинено вищезазначений
правочин від імені товариства з
перевищенням наданих йому повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України способом захисту
цивільних прав та інтересів є визнання
правочину недійсним.

Як передбачено ст. 203 Цивільного
кодексу України, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Як передбачено ст. 1 Закону України "Про
іпотеку", іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу
України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Частиною 3 вказаної статті передбачено,
що орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 98 Цивільного
кодексу України рішення про відчуження
майна товариства на суму, що становить
п'ятдесят і більше відсотків майна
товариства, та про ліквідацію
товариства приймаються більшістю не
менш як у 3/4 голосів, якщо інше не
встановлено законом.

Як передбачено п.п. 20.15-20.17 Статуту
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс", директор
без довіреності представляє інтереси
товариства у взаємовідносинах з усіма
підприємствами, організаціями,
громадянами і державними органами;
самостійно вирішує питання діяльності
товариства за винятком питань, що
віднесені статутом та діючим
законодавством України до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства, зокрема, у межах
своєї компетенції розпоряджається
майном та грошовими коштами
товариства, укладає угоди, контракти,
видає довіреності з правом подальшої
передовіри і т.п.

Суди попередніх інстанцій,
встановивши, що Статут позивача не
містить обмежень повноважень
директора на укладання договорів
іпотеки і відповідні повноваження
також не віднесено до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства, врахувавши
правову природу іпотеки як способу
забезпечення виконання зобов'язань,
дійшли мотивованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, про
необґрунтованість доводів позивача
про підписання оспорюваного договору
особою, яка не мала на це повноважень,
та вірно виходили з того, що позивачем
помилково ототожнено факт відчуження
майна із забезпеченням виконання
позивачем зобов'язань позичальника за
кредитним договором № 010-2/02/3-1654-06 від
26.12.2006.

Крім цього, як свідчать матеріали
справи, в подальшому сторонами
вносилися зміни до договору іпотеки
відповідно до договору про внесення
змін № 1 від 10.03.2009 та додаткового
договору № 2 від 24.11.2009.

Згідно із ч. 4 ст. 6 Закону України "Про
іпотеку", якщо будівля (споруда), що
передається в іпотеку, розташована на
земельній ділянці, яка належить
іпотекодавцю на праві власності, така
будівля (споруда) підлягає передачі в
іпотеку разом із земельною ділянкою, на
якій вона розташована. Якщо ця
земельна ділянка належить іншій особі
та була передана іпотекодавцю в оренду
(користування), після звернення
стягнення на будівлі (споруди) їх новий
власник набуває права і обов'язки, які
мав іпотекодавець за правочином, яким
встановлено умови оренди цієї
земельної ділянки (користування нею).

Як передбачено ст. 18 Закону України "Про
іпотеку" (в редакції станом на дату
укладання оспорюваного договору)
іпотечний договір повинен містити такі
істотні умови:

1) найменування, місцезнаходження та
ідентифікаційний код в Єдиному
державному реєстрі юридичних та
фізичних осіб - підприємців;

2) зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання;

3) опис предмета іпотеки, достатній для
його ідентифікації, та/або його
реєстраційні дані. При іпотеці
земельної ділянки має зазначатися її
цільове призначення;

4) посилання на видачу заставної або її
відсутність.

У разі відсутності в іпотечному
договорі однієї з вказаних вище
істотних умов він може бути визнаний
недійсним на підставі рішення суду.

Надавши правову оцінку оспорюваному
договору іпотеки, суди попередніх
інстанцій правильно встановили та
виходили з того, що предметом іпотеки є
нежитлова будівля літ. "Б-1" загальною
площею 162,5 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, власником якої є
позивач відповідно до договору
купівлі-продажу від 26.02.2005.

За умовами спірного іпотечного
договору земельна ділянка площею 0,0682
га. за адресою: АДРЕСА_1, в іпотеку не
передавалась.

За таких обставин суди першої та
апеляційної інстанції правомірно
відхилили твердження позивача про
відсутність у договорі іпотеки усіх
істотних умов, зокрема, умов передачі в
іпотеку земельної ділянки.

При цьому, керуючись положеннями ст. 377
Цивільного кодексу України та ст. 120
Земельного кодексу України, судами
вірно визначено, що набувши право
власності на нерухоме майно,
розташоване на земельній ділянці
площею 0,0682 га, за адресою: АДРЕСА_1,
позивач набув і право користування
вказаною земельною ділянкою, а отже в
оскаржуваному договорі іпотеки вірно
визначений користувач земельної
ділянки.

Таким чином, дослідивши спірний
договір іпотеки на предмет його
відповідності вимогам діючого
законодавства, суди попередніх
інстанцій дійшли правомірного
висновку про відсутність підстав для
визнання його недійсним, у зв'язку із
чим обґрунтовано відмовили в позові.

Вказаний висновок судів відповідає
встановленим фактичним обставинам
справи і ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ст. 111-7 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у
касаційній скарзі, по суті зводяться
переважно до заперечень щодо
здійсненої судами оцінки доказів у
справі та намагання довести інші
обставини, ніж встановлені судами
попередніх інстанцій, в той час як
згідно з вимогами статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права вирішувати питання про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти наявні
у справі докази.

Вказані доводи були предметом
дослідження судів попередніх
інстанцій, їм дана належна правова
оцінка, а тому вони відхиляються судом
касаційної інстанції як
необґрунтовані та такі, що не
спростовують зроблених судами
висновків.

З огляду на встановлені обставини та з
урахуванням наведених приписів
процесуального закону, касаційна
інстанція, перевіривши відповідно до ч.
2 ст. 111-5 Господарського процесуального
кодексу України юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні суду першої
інстанції та постанові суду
апеляційної інстанції, дійшла висновку
про відсутність підстав для скасування
рішення Господарського суду
Харківської області від 21.07.2014 та
постанови Харківського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014 у справі
№ 922/2047/14.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Мега Шанс"
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду
Харківської області від 21.07.2014 та
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014 у справі
№ 922/2047/14 залишити без змін.

Головуючий суддя:
Л. Іванова

судді:
Л. Гольцова

Т. Козир