КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р. Справа№ 910/12952/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Гончарова С.А.

Скрипки І.М.

За розглядом апеляційної скарги
Державного агентства резерву України
на рішення Господарського суду міста
Києва від 07.10.2014р. (суддя Ломака В.С.) у
справі № 910/12952/14

За позовом Державного підприємства
«Миколаївський авіаремонтний завод

«НАРП»

до Державного агентства
резерву України

про стягнення боргу, 3% річних та
інфляційних втрат (12 762, 22 грн.)

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача (скаржник): Михайлюк
А.З. (довіреність № 1236/0/4 від 01.04.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 07.10.2014р. задоволено позовні
вимоги Державного підприємства
«Миколаївський авіаремонтний завод
«Нарп», вирішено стягнути з Державного
агентства резерву України 11 263, 55 грн.
основного боргу, 1 430, 47 грн. інфляційних
втрат, 294, 40 грн. 3% річних та 1 827 грн.
витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 03.11.2014р. порушено
апеляційне провадження за апеляційною
скаргою Державного агентства резерву
України, у якій, скаржник просив
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 07.10.2014р. по справі №
910/12952/14, як таке, що не відповідає
чинному законодавству.

За твердженнями апелянта, під час
розгляду справи № 910/5696/14 Господарським
судом міста Києва порушено ст. 43 та 231
Господарського процесуального кодексу
України, ст. 7 та 14 Закону України «Про
державний матеріальний резерв», норми
Порядку відшкодування витрат
підприємствам, установам та
організаціям, що здійснюють
відповідальне зберігання матеріальних
цінностей державного резерву,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12.04.2002 № 532,
рішення Господарського суду міста
Києва не відповідає постанові пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012р. № 6.

Також, в апеляційній скарзі зазначено
про порушення та невірне застосування
судом норм ст. 22, 551 та 625 Цивільного
кодексу України в частині вимог
відшкодувати заборгованість з
урахуванням 3% річних та збитків від
інфляції, оскільки даною статтею
передбачене відшкодування процентів з
застереженням, щодо інших розмірів
процентів, які передбачені законом або
договором, а виконання позивачем
послуг по відповідальному зберіганню
регулюється Законом України «Про
державний матеріальний резерв», яким
не передбачається відшкодування 3%
річних та збитків від інфляції.

Посилаючись на умови договору (п. 5.1, 4.1),
скаржник зазначає, що товар мав бути
поставлений позивачем протягом 20
календарних днів з дати підписання
договору, кінцевою датою поставки
товару було 03.01.2013р., відповідно 90
денний термін з дати поставки товару,
що передбачений договором для його
оплати, закінчився 02.04.2013р., і саме з
03.04.2013р. почався перебіг позовної
давності.

Позивачем до справи подано відзив на
апеляційну скаргу (зареєстрований за
вхідним суду № 09-11/19296 від 09.12.2014р.), у
якому доводи скаржника відхилялись та
відзначалось про законність
винесеного судового рішення при
вірному встановленні всіх обставин
справи.

За розглядом матеріалів справи, при
дослідженні наявних доказів,
враховуючи доводи скаржника викладені
в апеляційній скарзі, судом
відзначається про відсутність підстав
для скасування судового рішення при
врахуванні наступного.

Матеріалами справи підтверджено, не
заперечується сторонами та
встановлено під час розгляду справи
судом першої інстанції, що 09.10.2009р. між
Державним комітетом України з
державного матеріального резерву,
правонаступником якого згідно Указу
Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010р.
«Про оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади» є Державне
агентство резерву України та Державним
підприємством «Миколаївський
авіаремонтний завод «НАРП», як
зберігачем укладений договір №5/9 за
предметом якого:

- зберігання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву здійснюється
на складських приміщеннях,
майданчиках, холодильних камерах,
резервуарах, підземних сховищах
зберігача (п. 1.1 договору);

- комітет передає, а зберігач приймає на
відповідальне зберігання цінності
згідно з специфікацією (затвердженою
номенклатурою) у кількості та за
вартістю згідно з актом форми 1 мр. (п. 1.2
договору).

В силу укладення між сторонами
договору, відповідно до п.1 ст. 174
Господарського кодексу України
виникли господарські зобов'язання
визначені договором зберігання майна
загальні положення щодо договорів
даного виду передбачені у главі 66 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з п. 7.3 договору, договір набирає
чинності з моменту підписання його
сторонами, умови цього договору
застосовуються до відносин сторін, які
виникли до його укладення, а саме з 1
січня 2009 року, і діє протягом усього
терміну зберігання цінностей (до
повного виконання нарядів комітету на
відпуск матеріальних цінностей).

В силу положень частини 1 ст. 946 ЦК
України плата за зберігання та строки
її внесення встановлюються договором
зберігання.

За умовами договору (п. 3.1, 3.2) комітет
зобов'язаний відшкодовувати зберігачу
витрати на зберігання цінностей у
межах бюджетних асигнувань,
передбачених на ці цілі; оплачувати
зберігачу вартість робіт із закладення
(поставки) цінностей за узгодженими,
регульованими або договірними
оптово-відпускними цінами, що діють на
час закладення (поставки) на основі
попередньо укладеного договору
закладення (поставки) цінностей
мобілізаційного резерву.

Додатковою угодою № 5 до договору
сторони погодили річний розмір коштів
на відшкодування витрат зберігача на
утримання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву в межах
кошторису на 2013 рік в сумі 21 524, 24 грн. в
тому числі ПДВ 3 587,37 грн. (п. 1 угоди).

Згідно з п. 2 додаткової угоди № 5 оплата
здійснюється на підставі актів
виконаних робіт, при цьому, умови даної
додаткової угоди застосовуються до
відносин, які виникли до моменту її
підписання і діють з 01.01.2013р. по 31.12.2013р.
(п. 3 угоди).

Спір у справі виник через несплату
послуг за зберігання цінностей у
першому та другому кварталі 2013р.,
надання послуг у вказаному періоді,
погодження розміру вартості
зберігання як те і визначено умовами
договору (п. 4.1, 4.2 договору),
підтверджується представленими до
матеріалів справи у належним чином
засвідчених копіях актами виконання
робіт по зберіганню матеріальних
цінностей Мобілізаційного резерву по
Державному підприємству
«Миколаївський авіаремонтний завод
«НАРП» за 1 квартал 2013р. на суму наданих
послуг по зберіганню 7 465, 13 грн. (аркуш
справи 17), та за 2 квартал 2013р. на суму
наданих послуг по зберіганню 3 798, 42 грн.
(аркуш справи 19).

Акти підписані представниками обох
сторін, скріплені печатками
підприємств, а доказів які
підтверджують неприйняття наданих
послуг на умовах договору матеріали
справи не містять.

На вказані суми позивачем було
виставлено до оплати рахунки № 168 від
26.06.2013р. на суму 7 465, 13 грн. та № 223 від
21.08.2013р. на суму 3 798,42 грн..

Отримання відповідачем 03.07.2013р. акту
виконання робіт за 1 квартал 2013 року та
рахунку на оплату № 168 від 26.06.2013р. на
суму 7 465,13 грн. підтверджено
матеріалами справи, супровідним листом
№ 1728/4 від 27.06.2014р. та повідомленням про
вручення рекомендованого відправлення
(аркуш справи 54-55); отримання 05.09.2013р.
акту виконання робіт за 2 квартал 2013
року та рахунку на оплату № 223 від
21.08.2013р. на суму 3 798,42 грн. підтверджено
супровідним листом № 2420/4 від 02.09.2014р. та
повідомленням про вручення
рекомендованого відправлення (аркуш
справи 56-57).

Доводи апелянта з приводу не
встановлення судом правового зв'язку
між первинними документами та
витратами, які підлягають
відшкодуванню по відповідальному
зберіганню матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву відхиляються
судом апеляційної інстанції, оскільки
такі є виключно твердженнями
відповідача, які не спростовують
наявні в матеріалах справи докази, та
не підтверджені відповідачем жодним
документом.

Законом України «Про державний
матеріальний резерв» передбачено
можливість відшкодування
підприємствам, установам і
організаціям, що виконують
відповідальне зберігання, витрат,
пов'язаних з таким зберіганням (пункт 5
статті 11 Закону). Згідно з цією нормою
та пунктом 7 Порядку відшкодування
підприємствам, установам та
організаціям витрат, пов'язаних з
відповідальним зберіганням
матеріальних цінностей державного
резерву, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р.
№ 532, таке відшкодування здійснюється
на підставі договору, укладеного
Держрезервом України і відповідальним
зберігачем за встановленою формою.

Виходячи із положень зазначених
нормативно-правових актів, підставою
виникнення обов'язку відповідача
здійснити відшкодування витрат,
пов'язаних з відповідальним
зберіганням матеріальних цінностей
державного резерву, є договір
укладений з позивачем 09.10.2009р. (ст. 626 ЦК
України, пункт 7 Порядку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 12.04.2002р. № 532), а зобов'язання
провести оплату має виконуватись
відповідно до погоджених таким
договором умов та встановлених вимог
чинного законодавства (ст. 526 ЦК
України).

Таким чином, первинні документи,
складені сторонами при виконанні
договору № 5/9 від 09.10.2009р., а саме, наявні
в матеріалах справи акти виконання
робіт по зберіганню матеріальних
цінностей мобілізаційного резерву по
Державному підприємству
«Миколаївський авіаремонтний завод
«НАРП» за 1 квартал 2013р. та за 2 квартал
2013р., згідно положень ст. 43 ГПК України є
належними доказами підтверджуючими
обов'язок відповідача на підставі
договору здійснити оплату послуг по
зберіганню матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву у відповідних
періодах.

Оскільки, умовами договору № 5/9 від
09.10.2009р. не встановлено строку, в який
має бути проведена оплата вартості
зберігання матеріальних цінностей,
судом першої інстанції обґрунтовано
застосовані у спірних відносинах
положення ч. 2 ст. 530 ЦК України та при
встановленні обставин звернення
позивача з претензією № 2926/ю (отримана
відповідачем 14.10.2013р. відповідно до
повідомлення про вручення поштового
відправлення № 735), зроблено
вірний висновок про настання строку
оплати по загальній сумі
заборгованості (11 263, 55 грн.) 21.10.2013р..

До стягнення з відповідача в межах
позову, з урахуванням заяви про
збільшення розміру позовних вимог
(зареєстрована за вхідним суду 06-37/40858/14
від 08.09.2014р.), заявлено також інфляційні
втрати в сумі 1 430, 47 грн., 3% відсотки
річних в сумі 294, 40 грн..

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені законом
або договором.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Перевіривши здійснені нарахування 3%
річних та інфляційних втрат за період
прострочення з 23.10.2013р. по 05.09.2014р., судом
першої інстанції правомірно
задоволено вимоги щодо стягнення з
відповідача нарахованих позивачем сум
відсотків річних (294, 40 грн.) та
інфляційних збитків (1 430, 47 грн.).

Не свідчать про неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи
чи про порушення або неправильне
застосування норм матеріального права
при вирішенні спору, доводи скаржника
щодо відсутності підстав для
застосування у відносинах сторін
відповідальності згідно ст. 625 ЦК
України у вигляді нарахування
інфляційних збитків та 3% річних,
виходячи з наступного.

Як вірно зазначено у рішенні суду
першої інстанції з посиланням на п. 4.1
постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Окрім того, у апеляційній скарзі,
виділивши жирним текст, відповідач
зазначає, що відповідне застосування
норм чинного законодавства також
підтверджується судовою практикою, а
під час розгляду справи в суді першої
інстанції до матеріалів справи ним
були також долучені судові рішення в
яких не задовольнялись вимоги про
стягнення 3% річних та інфляційних
втрат.

Натомість, судові рішення, які
приймались за результатами розгляду
аналогічних спорів містять і інші
позиції, а відповідне узагальнення
судової практики щодо застосування
норм при розгляді зазначеної категорії
спорів здійснено пленумом Вищого
господарського суду України 17.10.2012р.,
рекомендації щодо застосування
законодавства викладено у постанові №
11 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
державний матеріальний резерв» на яку
обґрунтовано здійснено посилання
судом першої інстанції.

Так у п. 15 зазначеної постанови пленуму
Вищого господарського суду України,
викладено наступне:

- відсутність бюджетного фінансування
не є підставою для звільнення
Держрезерву України від виконання
зобов'язань перед відповідальними
зберігачами матеріальних цінностей
державного резерву, оскільки
відповідно до приписів статті 617 ЦК
України та частини другої статті 218 ГК
України особа, яка порушила
зобов'язання, звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили. Не вважається
випадком, зокрема, відсутність у
боржника необхідних коштів.

- така правова позиція відповідає
статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про
захист прав людини та основних свобод
та рішенням Європейського суду з прав
людини зі справи «Терем ЛТД, Чечеткін
та Оліус проти України» від 18.10.2005 та зі
справи «Бакалов проти України» від
30.11.2004.

- невиконання чи неналежне виконання
грошового зобов'язання у врегульованих
Законом відносинах тягне за собою
наслідки у вигляді застосування на
загальних підставах заходів
відповідальності, передбачених
статтею 625 ЦК України.

Належних доказів, які б підтверджували
здійснення оплати на користь позивача
згідно договору № 5/9 від 09.10.2009р. за
підписаними 03.10.2013р. актами виконання
робіт по зберіганню матеріальних
цінностей за 1 квартал 2013р. та за 2
квартал 2013р., при зверненні позивача з
претензією про їх оплату, під час
розгляду справи судом першої інстанції
відповідачем не надано, у зв'язку з чим
судом першої інстанції прийнято
правильне рішення про задоволення
позовних вимог позивача щодо стягнення
з відповідача боргу, нарахованих 3%
річних та інфляційних втрат.

На підставі вищевикладеного,
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що судом першої
інстанції повно, всебічно та об'єктивно
з'ясовано обставини справи, рішення
ухвалено відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
в зв'язку з чим відсутні підстави для
задоволення апеляційної скарги
Державного агентства резерву України
та скасування рішення Господарського
суду м. Києва від 07.10.2014 року.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
агентства резерву України залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 07.10.2014р. у справі №
910/12952/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/12952/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
Р.І. Самсін

Судді
С.А. Гончаров

І.М. Скрипка