Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
тел. (0412) 48-16-20,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "02" грудня 2014 р.
Справа № 906/1427/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Металіді О.Г. - доручення
б/н від 07.02.2013;

Левчук Т.В. - довіреність
№ 48 від 29.10.2014;

Салко І.О. - довіреність №
48 від 29.10.2014;

від відповідача: не з'явився;

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства
"Вінтехпостач" (м.Вінниця)

до Приватного підприємства
"Миролюбівське" (с. Миролюбівка,
Житомирський район, Житомирська
область)

про стягнення 17988,99 грн.

В судовому засіданні 02.12.2014, згідно ст.77
ГПК України, оголошувалась перерва до
16:00 год. 02.12.2014.

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 17988,99 грн., з
яких: 14271,21 грн. - основний борг, 1053,93 грн.
- штрафні санкції, 354,24 грн. - 3% річних,
2309,61 грн. - інфляційні втрати.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
подали заяву, в якій просять суд
стягнути з відповідача 2800,00грн. за
послуги адвоката.

Відповідач не скористався своїм правом
надання письмового відзиву на позовну
заяву та правом на участь в судовому
засіданні: повноважного представника в
судове засідання не направив, про
причини неявки суд не повідомив, хоча
про місце, дату та час судового
засідання повідомлений належним чином
(про що свідчить підпис відповідача у
повідомленнях про вручення поштового
відправлення (а.с.136)).

Оскільки явка представника
відповідача в судове засідання не
визнана обов'язковою, а надання
письмового відзиву, відповідно до
вимог ст.59 ГПК України, є правом
відповідача, а не його обов'язком, суд
вважає, що неявка представника
відповідача та неподання відзиву не
перешкоджатиме розгляду справи за
наявними в ній матеріалами,
відповідно до ст.75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач у позовній заяві,
30.08.2012 між Приватним підприємством
"Вінтехпостач" (позивач) та Приватним
підприємством "Миролюбівське"
(відповідач) укладено договір поставки
№6083001, за умовами якого позивач
зобов'язався поставити, а відповідач
прийняти та оплатити продукцію в
асортименті, кількості і за ціною,
зазначених у підписаних видаткових
накладних на отримання продукції.

Позивач як на підставу позову
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору поставки
від 30.08.2012р. щодо здійснення оплати за
отриманий товар.

Зокрема, зазначає, що в період дії
договору, з 08.02.2013р. по 31.12.2013р., ПП
"Вінтехпостач" поставив ПП
"Миролюбівське" товар на загальну суму
102524,71грн., на підтвердження чого надано
видаткові накладні та довіреності на
отримання товарно-матеріальних
цінностей (а.с.9-34).

Позивач вказує, що відповідач частково
оплатив отриманий товар на підставі
договору поставки від 30.08.2012р.., в
результаті чого виникла
заборгованість в сумі 14271,21грн., яка не
погашена і на час звернення до суду.

Матеріалами справи підтверджено, що
21.07.2014р. позивач направляв на адресу ПП
"Миролюбівське" лист-нагадування, в
якому просив у семиденний строк
перерахувати кошти за поставлений
товар на рахунок позивача (а.с.43-44,47).
Проте останній залишив її без
відповіді та задоволення.

За несвоєчасно проведені розрахунки, у
відповідності до п.5.1 договору,
позивачем нараховано до стягнення з
відповідача пеню в сумі 1053,93грн. за
період з 30.11.2013 по 21.10.2014, а на підставі
ст. 625 ЦК України - 2309,61грн. інфляційних
за період з січня 2014 по вересень 2014 та
354,24грн. 3% річних за період з 30.11.2013 по
21.10.2014.

Оцінивши в сукупності матеріали
справи, проаналізувавши вимоги чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, врахувавши пояснення
представників позивача, господарський
суд дійшов висновку про часткове
задоволення позову, враховуючи
наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ст.509 ЦК України).

Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини, інші юридичні факти (п.1 ч.2
ст.11 ЦК України).

Ч.1 ст. 181 ГК України передбачено, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Так, позовні вимоги ґрунтуються на
договорі поставки №6083001 від 30.08.2012,
посилання на який здійснено і в наданих
до справи первинних документах, та на
видаткових накладних. Разом з тим, у
матеріалах справи вказаний договір
відсутній. Згідно пояснень
представників позивача, оригінал цього
договору втрачено, тому надати його
суду для огляду та копію до справи
немає можливості.

При цьому, наданими до справи
видатковими накладними (а.с.9-34) та
підписаним сторонами актом звірки
розрахунків (а.с. 102) підтверджено та не
заперечувалося представниками
позивача, що між сторонами тривалий час
існували господарські відносини.

Так, видатковими накладними №ТПЖ-000178
від 28.02.2013р., №ТПЖ-000193,ТПЖ-000194 від
04.03.2013р., №ТПЖ-000237 від 14.03.2013р., №ТПЖ-000251
від 18.03.2013р., №ТПЖ-000295 від 28.03.2013р.,
№ТПЖ-000306 від 01.04.2013р., №ТПЖ-000318 від
03.04.2013р., №ТПЖ-000335 від 05.04.2013р., №ТПЖ-000346
від 10.04.2013р., №ТПЖ-000379 від 15.04.2013р.,
№ТПЖ-000384 від 16.04.2013р., №ТПЖ-000423 від
22.04.2013р., №ТПЖ-000444№, №ТПЖ-000445 від
24.04.2013р., №ТПЖ-000479, №ТПЖ-000480 від 29.04.2013р.,
№ТПЖ-000522 від 08.05.2013р., №ТПЖ-000542 від
13.05.2013р., №ТПЖ-000632 від 25.05.2013р., №ТПЖ-000766
від 13.06.2013р., №ТПЖ-000781 від 17.06.2013р.,
№ТПЖ-000809 від 20.06.2013р., №ТПЖ-000840 від
26.06.2013р., №ТПЖ-000817 від 21.06.2013р., №ТПЖ-000860
від 01.07.2013р., №ТПЖ-000910 від 08.07.2013р.,
№ТПЖ-000918 від 09.07.2013р., №ТПЖ-000925 від
10.07.2013р., №ТПЖ-000960 від 15.07.2013р., №ТПЖ-000944
від 12.07.2013р., №ТПЖ-001005 від 22.07.2013р., ,
№ТПЖ-001007 від 22.07.2013р., №ТПЖ-001055 від
31.07.2013р., №ТПЖ-001076 від 05.08.2013р., №ТПЖ-001083
від 05.08.2013р., №ТПЖ-001124 від 13.08.2013р.,
№ТПЖ-001164 від 19.08.2013р., №№ТПЖ-001161 від
19.08.2013р. та довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей (а.с.9-34)
доведено факт поставки товару з 08.02.2013р.
по 31.12.2013р. на загальну суму 102524,71грн.

При цьому, станом на 01.01.2013р. ПП
"Миролюбівське" (відповідач)
заборгувало ПП "Вінтехпостач" (позивач)
кошти в сумі 3055,15грн., що вбачається з
підписаного повноважними
представниками сторін та скріпленого
печатками підприємств акту звірки
взаєморозрахунків за період з 01.01.2013р.
по 18.11.2014р. (а.с.102).

Суд враховує, що відповідно до чинного
законодавства акт звірки - це документ,
за яким бухгалтери підприємств
звіряють бухгалтерський облік
операцій. Тобто, акт звірки є
бухгалтерським документом, який
складається на підставі первинних
документів і повинен оцінюватись в
сукупності з іншими доказами.

Оскільки зміст наявного у справі акту
звірки розрахунків відповідає поданим
позивачем первинним документам, то акт
звірки розрахунків є письмовим доказом
у цій справі, що підтверджує наведені
позивачем обставини.

При цьому, підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Отже, накладна, за
якою відповідач отримав товар, є
самостійною підставою виникнення
обов'язку відповідача здійснити
розрахунки з позивачем.

Крім того, відповідно до п.2 Інструкції
про порядок реєстрації виданих,
повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України № 99, сировина,
матеріали, паливо, запчастини,
інвентар, худоба, насіння, добрива,
інструмент, товари, основні засоби та
інші товарно-матеріальні цінності, а
також нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери відпускаються
покупцям або передаються безоплатно
тільки за довіреністю одержувача.

З викладеного слідує, що довіреність на
одержання цінностей є первинним
документом, що фіксує рішення
уповноваженої особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей. Зі змісту пункту 13
Інструкції вбачається, що без
довіреності не може бути створено
інший первинний документ - накладну на
відпуск цінностей, який є дозволом для
здійснення господарської операції з
відпуску цінностей і відповідно до ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
є підставою для її бухгалтерського
обліку. Оформлення накладної
здійснюється після подання
довіреності.

Тобто, наданими до справи документами
підтверджено, що спір між сторонами
виник при виконанні ними зобов'язань у
відносинах купівлі - продажу. Підставою
виникнення вказаних відносин є факт
передачі відповідачу та прийняття
останнім товару згідно видаткових
накладних.

Стаття 655 ЦК України встановлює, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Так, згідно ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на
нього, якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Таким чином, оскільки доказів
встановлення іншого строку оплати
товару сторонами не надано, у
відповідача виник обов'язок здійснити
розрахунок з позивачем після отримання
товару.

Враховуючи, що за отриманий товар на
загальну суму 105579,86грн. відповідач
частково розрахувався на суму 93288,65грн.,
що підтверджується наданими до справи
банківськими виписками (а.с.112-125) та
підписаним і скріплений печатками обох
сторін актом звірки розрахунків станом
на 18.11.2014р. (а.с.102), несплаченою
залишилась заборгованість у розмірі
12291,21грн. (105579,86грн. - 93288,65грн.). Позовні
вимоги у зазначеній частині є
підтвердженими документально і
відповідачем не спростовані, у зв'язку
з чим підлягають задоволенню саме у
вказаному розмірі. В частині стягнення
1980,00грн. основного боргу слід
відмовити, оскільки здійснену 16.09.2014
проплату на вказану суму, позивачем не
було враховано при зверненні до суду.

У відповідності до ст. 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За приписами ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Оскільки позивач за порушення строків
оплати нарахував 1053,93грн. штрафних
санкцій (пеня), слід зазначити таке.

Згідно приписів ч.1 ст.546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання (ч.1
ст.549 ЦК України).

Статтею 547 Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі. Правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.548 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Враховуючи, що чинним законодавством,
яке регулює правовідносини між
сторонами, не передбачено
відповідальності покупця за
невиконання зобов'язань у вигляді пені,
зважаючи на відсутність між сторонами
правочину щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчиненого у письмовій
формі, вимога позивача про стягнення з
ПП "Миролюбівське" 1053,93грн. пені є
безпідставною та задоволенню не
підлягає.

Щодо заявлених до стягнення на
підставі ст.625 ЦК України 2309,61грн.
інфляційних та 354,24грн. 3% річних, то
приписами частини 2 ст.625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Перевіривши надані позивачем
розрахунки 3% річних та інфляційних, суд
дійшов висновку, що їх нарахування у
заявлених сумах та за визначений
позивачем період здійснено
обґрунтовано та вірно, тому вимоги в
цій частині підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести
належними та допустимими у справі
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність або відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги та
заперечення сторін.

Відповідач доказів сплати
заборгованості за поставлений товар
не надав, доводів позивача не
спростував.

Враховуючи викладене, господарський
суд вважає, що позовні вимоги
обґрунтовані, заявлені відповідно до
вимог чинного законодавства,
підтверджуються належними доказами,
наявними в матеріалах справи та
підлягають задоволенню на суму
14955,06грн., з яких: 12291,21грн. основної
заборгованості, 2309,61рн. інфляційних та
354,24грн. 3% річних.

В частині стягнення 1980,00грн. основного
боргу та 1053,93грн. штрафних санкцій
господарський суд відмовляє.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 2800,00грн. витрат за оплату
послуг адвоката, що виникли внаслідок
порушення відповідачем своїх
зобов'язань, на підставі угоди про
надання правової допомоги від 20.10.2014р.
(а.с.92).

Статтею 44 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що до складу судових
витрат, крім судового збору, входить
зокрема оплата послуг адвоката. В
контексті цієї норми судові витрати за
участь адвоката при розгляді справи
підлягають сплаті лише в тому випадку,
якщо вони сплачені адвокату стороною,
котрій такі послуги надавались, та їх
сплата підтверджується відповідними
фінансовими документами.

Відповідно до частини 3 статті 48
Господарського процесуального кодексу
України витрати, що підлягають сплаті
за послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру". Дія вказаного закону
поширюється тільки на осіб, які є
адвокатами.

Поняття особи, котра є адвокатом,
наводиться в статті 2 Закону України
"Про адвокатуру", котра зазначає, що
адвокатом може бути громадянин
України, який має вищу юридичну освіту,
стаж роботи за спеціальністю юриста
або помічника адвоката не менше двох
років, склав кваліфікаційні іспити,
одержав свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю та
прийняв Присягу адвоката України.

Таким чином, визначальним та достатнім
для відшкодування стороні витрат по
оплаті послуг адвоката є факт
здійснення такої оплати за умовами
відповідного договору, підтверджений
платіжними документами, а також факт
надання послуг саме адвокатом, а не
іншим представником.

Обґрунтовуючи вимогу про
відшкодування витрат по оплаті послуг
адвоката, позивач долучив до
матеріалів справи витяг з угоди від
20.10.2014р. про надання правової допомоги
(а.с.92), витяг з акту здавання-приймання
наданих послуг до угоди від 20.10.2014р. про
надання правової допомоги ПП
"Вінтехпостач" у судовому розгляді
справи за позовом ПП "Вінтехпостач" до
ПП "Миролюбівське" про стягнення
заборгованості за договором поставки в
розмірі 17988,99грн. (а.с.93), копію витягу з
Єдиного реєстру адвокатів України
(а.с.97), копію посвідчення адвоката №95,
виданого 13.01.2011р. гр. Левчук Т.В. (а.с.95),
квитанцію до прибуткового касового
ордеру №11 від 18.11.2014р.р. (а.с.94) та
виписку за особовим рахунком (а.с. 144)
про сплату позивачем адвокату Левчук
Т.В. 2800,00грн. за надання юридичних
послуг.

Відповідно до абзацу 2 пункту 6.5
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", вирішуючи питання про
розподіл судових витрат, господарський
суд має враховувати, що розмір
відшкодування судових витрат, не
пов'язаних зі сплатою судового збору,
не повинен бути неспіврозмірним, тобто
явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Так, у визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що заявлена до стягнення
сума витрат за оплату послуг адвоката є
співрозмірною об'єму наданих послуг.

Згідно ч.5 ст. 49 ГПК України, суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, судовий збір
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

За вказаного, витрати по оплаті послуг
адвоката та судовий збір покладаються
на відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства
"Миролюбівське" (12453, Житомирська обл.,
Житомирськиий р-н., с.Миролюбівка, вул.
Петровського, буд. 1, код 36297695)

на користь Приватного підприємства
"Вінтехпостач" (21100, Вінницька обл., м.
Вінниця, Замостянський р-н.,
вул.Ватутіна, 10-А, код 34848825)

- 12291,21грн. основного боргу;

- 354,24грн. річних;

- 2309,61грн. інфляційних;

- 1518,87грн. судового збору;

- 2327,77грн. витрат на оплату послуг
адвоката.

3. У стягненні 1980,00грн. основного боргу
та 1053,93грн. штрафних санкцій відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 08.12.14

Суддя
Вельмакіна Т.М.

1- до справи

2,3 - сторонам (рек. з пов.)