ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2014 р.
Справа № 910/21005/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва при секретарі
судового засідання Д.Зубкович
розглянув справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Планта Групп», м.
Київ;

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Габен», м. Львів;

про: стягнення 34 056 грн. 97 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: Малиневський П.П. -
представник на підставі довіреності №
1/10-ПГ від 01.10.2014 року;

відповідача: не з'явився.

Обставини розгляду справи. 14.10.2014 року
до Господарського суду Львівської
області надійшла справа № 910/21005/14, яка
згідно з ухвалою Господарського суду
міста Києва від 06.10.2014 року у
відповідності з вимогами ст. 17
Господарського процесуального кодексу
України направляється за
територіальною підсудністю.

Ухвалою суду від 16.10.2014 року порушено
прийнято до розгляду позовну заяву та
порушено провадження у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Планта Групп» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Габен» про
стягнення суми 34 056 грн. 97 коп. Розгляд
справи призначено на 04.11.2014 року.

У судовому засіданні 04.11.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, подав клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи. Відповідач явки представника у
судове засідання не забезпечив, заяв,
клопотань не подавав, про час і місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України суд
вважає, що справу може бути розглянуто
за наявними в ній матеріалами, яких
достатньо для вирішення спору по суті.

У судовому засіданні 04.11.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представник
позивача відмовився.

Представнику позивача, що брав участь у
судовому засіданні, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
його прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Суть спору. Спір між сторонами виник у
зв'язку з невиконанням відповідачем
своїх зобов'язань. Товариство з
обмеженою відповідальністю «Планта
Групп» (надалі по тексту рішення -
позивач, постачальник) звернулося до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Габен»
(надалі по тексту рішення - відповідач,
дилер) про розірвання дилерського
договору та стягнення 34 056 грн. 97 коп., з
яких 25 000 грн. 00 коп. сума основного
боргу, 978 грн. 08 коп. 3 % річних, 3 150 грн. 81
коп. інфляційних втрат, 4 928 грн. 08 коп.
пені.

Між позивачем та відповідачем було
укладено дилерський договір,
відповідно до якого постачальник
передає продукт дилеру, а дилер
отримує, оплачує та реалізує його
користувачам або іншим особам від його
імені. Однак, договірні зобов'язання
дилером виконані не в повному обсязі,
що стало підставою для вирішення спору
в судовому порядку.

Відповідач, повідомлений про порушення
провадження та час і місце розгляду
справи належним чином, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення, явки
представника у судове засідання не
забезпечив, відзиву на позовну заяву не
подав, доказів погашення чи
спростування боргу не представив.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. 28.03.2013 року між
позивачем та відповідачем було
укладено дилерський договір № 1-074-01
(надалі по тексту рішення -договір),
згідно з п. 2.1 якого постачальник
передає продукт дилеру, а дилер
отримує, оплачує та реалізує його
користувачам або іншим особам від його
імені. Договором встановлено права та
обов'язки сторін, зокрема, постачальник
зобов'язаний постачати продукт, який
пройшов усі необхідні випробування та
має необхідні дозвільні документи (п.
4.8). Серед обов'язків дилера виокремлено
своєчасно та в повному обсязі
оплачувати отриманий продукт (п. 3.6
договору).

Відповідно до п. 6.4 договору дилер або
уповноважена ним особа в момент
отримання продукту надає
постачальнику довіреність на
отримання товарно-матеріальних
цінностей та підписує видаткову
накладну постачальника. датою поставки
продукту є дата його отримання дилером
або належним чином уповноваженою ним
особою. Факт приймання-передачі
продукції засвідчується сторонами
шляхом підписання видаткової
накладної, в якій зазначається
кількість та вартість продукту.

На виконання умов договору згідно з
видатковою накладною № 495 від 27.05.2013
року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Планта Групп»
поставило покупцю на підставі договору
поставки № 1-074-01 від 28.03.2013 року товар
на суму 84 136 грн. 28 коп. Вказаний товар
прийнятий представником покупця за
довіреністю Березовським Є.Я.,
довіреність на якого долучена до
позовної заяви. У свою чергу покупцем
отриманий товар оплачено частково.

З метою досудового врегулювання спору
позивач звертався до відповідача з
претензією № 34 від 15.07.2014 року з вимогою
погасити заборгованість у розмірі 32 444
грн. 65 коп. (з урахуванням штрафних
санкцій), копія якої з доказами
надіслання знаходяться в матеріалах
справи. Належної відповіді на
пред'явлену претензію позивач не
отримав, однак станом на 31.07.2014 року
сторони підписали акт звірки
взаєморозрахунків, відповідно до якого
заборгованість по договору № 1-074-01
становила 25 000 грн.

Дані факти матеріалами справи
підтверджується, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
суд вважає позовні вимоги підставними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення частково з
огляду на наступне.

Як встановлено судом вище, 28.03.2013 року
сторони уклали дилерський договір №
1-074-01, який є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків між
сторонами.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 7
наведеної статті не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом.

Матеріалами справи підтверджено
належне виконання постачальником умов
договору, про що свідчить належним
чином оформлена видаткова накладна, та
прийняття поставленого товару
представником відповідача
Березовським Є.Я. на підставі
довіреності № 102 від 07.05.2013 року, копії
яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У статті 610 Цивільного кодексу України
зазначається, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Частиною 1 статті
612 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Як зазначено у договорі (п. 5.1), ціни на
продукт визначені сторонами у додатку
№ 1 до договору. Сторонами такого
додатку не подано в матеріали справи.
Оплата за продукт здійснюється на
підставі рахунків постачальника, що
виставлені у національні валюті
України, шляхом перерахування
відповідної суми грошових коштів на
банківський рахунок постачальника не
пізніше 3 банківських днів з дати
виставлення рахунку (п. 5.2 договору).
Однак, поряд з цим, відповідно до п. 6.4
договору факт приймання-передачі
продукції засвідчується сторонами
шляхом підписання видаткової
накладної, в якій зазначається
кількість та вартість продукту.

Як зазначив Вищий господарський суд
України в оглядовому листі від 29.04.2013 №
01-06/767/2013, дії сторін (передача продавцем
товару покупцю за видатковими
накладними, прийняття товару покупцем)
свідчать про виникнення між ними
правовідносин поставки. Згідно з
частиною другою статті 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Відповідно до частини
першої статті 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Як зазначалося вище, сторони обумовили,
що оплата здійснюється протягом 3
банківських днів з моменту з дати
виставлення рахунку. У матеріалах
справи відсутні докази виставлення
позивачем та отримання відповідачем
рахунків на оплату, однак, отримання
товару 27.05.2013 року, дійсність
видаткової накладної та довіреності на
представника покупця сторонами не
оспорюється, не спростовується і
відповідно отриманий покупцем без
зауважень товар підлягає оплаті. Суд
також зазначає, що оскільки договором
сторони передбачили строк оплати
інший, ніж встановлено законом (ст. 692
Цивільного кодексу України), позивач
правомірно визначає момент виникнення
прострочення: не з наступного дня після
поставки, а через три дні.

Так, отримавши товар згідно з
видатковою накладною 27.05.2013 року,
протягом трьох банківських днів (до
31.05.2013 року включно) покупець
зобов'язаний був оплатити отриманий
товар. З урахуванням наведеного з 31.05.2013
року покупець вважається таким, що
прострочив виконання грошового
зобов'язання.

Не заперечується представникам сторін
також часткове погашення
заборгованості відповідачем і залишок
заборгованості станом на момент
звернення з позовом до суду та
прийняття рішення судом у розмірі 25 000
грн.

Враховуючи неспростовність
матеріалами справи наведених
позивачем у позовній заяві фактів,
виходячи із нормативних положень,
наведених вище, суд приходить до
висновку про порушення права позивача
на отримання вчасно грошових коштів за
належне виконання умов договору

Крім суми основного боргу, позивач
просить стягнути з відповідача 978 грн. 08
коп. 3 % річних, 3 150 грн. 81 коп.
інфляційних втрат, 4 928 грн. 08 коп. пені.
Вирішуючи позовну вимогу в цій частині,
суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові ( п. 4.1, п. 4.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14 Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань).

Враховуючи прострочення виконання
грошового зобов'язання відповідачем та
наведені положення, позивач правомірно
нарахував 3% річних за прострочення
виконання грошових зобов'язань в
порядку ст. 625 Цивільного кодексу
України, розмір яких у відповідності до
перерахунку становить 978 грн. 08 коп., як
зазначено позивачем.

Стосовно стягнення інфляційних втрат,
суд зазначає, що відповідно до абз. 3 п.
3.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14 Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений названою Державною службою,
за період прострочення починаючи з
місяця, наступного за місяцем, у якому
мав бути здійснений платіж, і за
будь-який місяць (місяці), у якому (яких)
мала місце інфляція. При цьому в
розрахунок мають включатися й періоди
часу, в які індекс інфляції становив
менше одиниці (тобто мала місце
дефляція).

Відповідно до наведених положень,
інфляційні втрати нараховуються за
період червень 2013 року-вересень 2014 року
і становлять 3 150 грн. 00 коп.

Пеня, за визначенням частини третьої
статті 549 ЦК України, - це вид неустойки,
що забезпечує виконання грошового
зобов'язання і обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.

Щодо пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232 ГК України.
Даним приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Необхідно також мати на
увазі, що умова договору про сплату
пені за кожний день прострочення
виконання зобов'язання не може
розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

У договорі (п. 7.6) сторони визначили, що у
разі порушення дилером строків оплати
продукту постачальник має право
вимагати від дилера сплати пені в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діяла в період такого
прострочення, від простроченої суми
заборгованості за кожний день
прострочення.

Відповідно, іншого, ніж шестимісячного
періоду нарахування пені, сторони у
договорі не встановили. Проте, як
вбачається із поданого розрахунку,
позивач розрахував розмір пені за
період з 31.05.2013 року по 18.09.2014 року, що не
відповідає наведеним вище вимогам
законодавства.

Відповідно до здійсненого судом
перерахунку стягненню підлягає пеня за
період з 31.05.2013 року по 01.12.2013 року у
розмірі 1 695 грн. 21 коп.

Іншою позовною вимогою, з якою
звертався позивач, є розірвання
дилерського договору № 1-074-01,
укладеного між сторонами 28.03.2013 року. З
приводу заявленої вимоги суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 8 договору сторони
визначили, що договір набуває чинності
з моменту підписання сторонами та
скріплення печатками сторін та діє до
31.12.2013 року, але в будь-якому разі до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань. Будь-яка зі сторін має
право в односторонньому порядку
розірвати договір, належним чином
повідомивши іншу сторону не пізніше,
ніж за 1 календарний місяць до
запланованої дати розірвання.

Обгрунтовуючи заявлену позовну вимогу,
позивач посилається на положення ст. 651
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Як зазначає позивач, сума
заборгованості (25 000 грн.) є для позивача
істотною, а період прострочення
складає вже більше, ніж 475 днів, що дає
йому підстави скористатися наведеним
вище правом та розірвати дилерський
договір.

Однак, позивачем не подано доказів на
виконання порядку повідомлення іншої
сторони про розірвання договору,
передбаченого п. 8.2 договору. Крім
цього, у відповідності до п. 8 договору
його дія закінчилась ще 31.12.2013 року,
тобто станом на момент прийняття
рішення дилерський договір не діє.
Відтак, суд вважає позовну вимогу про
розірвання договору необґрунтованою,
безпідставною, а відповідно і такою, що
не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Габен» (79012,
Львівська обл., місто Львів, вул.
Бой-Желенського, будинок 10, квартира 12,
) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю «Планта
Групп» (01042, м.Київ, вул. Філатова,
будинок 10-А, офіс 2/16, ) 25
000 грн. 00 коп. основного боргу, 1 695 грн. 21
коп. пені, 978 грн. 08 коп. 3 % річних, 1 350 грн.
інфляційних втрат і 1 552 грн. 95 коп. у
рахунок відшкодування сплаченого
судового збору.

Відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення 3 232 грн. 87 коп. пені та
00 грн. 81 коп. інфляційних втрат.

У задоволенні позовної вимоги про
розірвання дилерського договору №
1-074-01 від 28.03.2013 року відмовити.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та підписане
10.11.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.