ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р.
Справа № 914/3793/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Бойко С.М.,

суддів
Марко Р. І., ,

Якімець Г. Г.,

при секретарі Томкевич Н.,

з участю представників:

від позивача - Куць В. В.

від відповідача 1 - не з'явився,

від відповідача 2 - не з'явився,

розглянув апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія",
м. Львів

на рішення господарського суду
Львівської області від 21.11.2013 року,
суддя - Кітаєва С. Б. у справі за №
914/3793/13

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Євротрубпласт", м.
Рубіжне

до відповідача 1: публічного
акціонерного товариства "Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління №1", м. Львів

до відповідача 2: товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія", м.
Львів

про стягнення 338 623 грн.,

В С Т А Н О В И В:

рішенням господарського суду
Львівської області від 21.11.2013р. в справі
№914/3793/13 позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю
"Євротрубпласт" задоволено повністю,
стягнуто солідарно з публічного
акціонерного товариства "Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління №1" та товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія" на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Євротрубпласт" 247901грн. 14 коп.
заборгованості за поставлений товар,
90722 грн. 20 коп. процентів за
користування чужими грошовими коштами
та 6772 грн. 47 коп. витрат по сплаті
судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що
матеріалами справи підтверджується
наявність заборгованості відповідача-1
перед позивачем за отриманий за
договором №11 від 11.01.2011р. товар в
розмірі 24901, 14грн.; зважаючи на
положення п.8.4. договору №11 від 11.01.2011.
відповідач-1 повинен сплатити проценти
за використання чужих грошових коштів
в розмірі 20% річних за весь період
прострочення оплати; відповідно до
договору поруки №11-ПР від 11.01.2011р.
відповідач-2 поручився перед позивачем
за виконання відповідачем-1 обов'язку
щодо оплати вартості товару за
договором №11 від 11.01.2011р. в повному
обсязі. Вказані обставини слугували
підставою для солідарного стягнення з
відповідачів на користь позивача
247901грн. 14коп. заборгованості за
поставлений товар та 90722грн. 20коп.
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

В апеляційній скарзі скаржник
(товариство з обмеженою
відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія")
просить рішення місцевого суду
скасувати частково і прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог про стягнення з нього на
користь позивача заборгованості за
поставлений товар та процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Скаржник зазначає, що суд першої
інстанції при вирішення справи не
врахував, що позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з поручителя
заборгованості після спливу
встановленого ч.4 ст.559 ЦК України
шестимісячного строку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
(товариство з обмеженою
відповідальністю "Євротрубпласт")
проти вимог апеляційної скарги
заперечує, просить рішення
господарського суду Львівської
області від 21.11.2013р. у даній справі
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення з підстав законності
та обґрунтованості оспорюваного
судового акту. Позивач зазначає, що
закінчення строку дії договору не
припиняє обов'язки, які з нього виникли.
Враховуючи те, що на момент звернення
позивача до суду з позовною заявою ні
боржник, ні поручитель не
розрахувались за поставлений товар,
договір поруки є чинним.

Представник відповідача1,2 в судове
засідання не з'явились, причини неявки
не повідомили, хоча належним чином був
повідомлений про час та місце судового
засідання, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення, а тому його неявку суд
розцінює як без поважних причин і
вважає розглянути спір за наявних в
справі доказів про права і обов'язки
сторін.

Представник позивача, в судовому
засіданні, вказав, що беручи до уваги
висновок експертизи № 2014 вимоги
позивача до поручителя ТОВ «Львівська
інвестиційно-будівельна компанія» не
підлягають задоволенню, проте вимоги
до боржника ПАТ «Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління №1» про стягнення 338 623, 34
грн. є обґрунтованими та
підтвердженими належними доказами.

Розглянувши наявні в справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Львівської області слід частково
скасувати, а апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія" -
задоволити.

Як вбачається з матеріалів справи
11.01.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Євротрубпласт" (постачальник) та
Відкритим акціонерним товариством
"Львівське спеціалізоване
будівельно-монтажне управління №1" (
правонаступником якого є відповідач-1)
укладено договір №11 відповідно до п.1.1
якого постачальник зобов'язується
поставити, а покупець зобов'язується
прийняти і оплатити труби
поліетиленові, комплектуючі та
обладнання, а також супутні товари
партіями в кількості, асортименті та за
цінами, узгодженими сторонами в
рахунках-фактурах або специфікаціях
(додатках) до цього договору чи
визначеними в порядку передбаченому
цим договором.

Термін дії договору поставки №11 від
11.01.2011р. встановлено в п.13.1, відповідно
до якого договір вступає в силу з
моменту підписання і діє до 31.12.2011р., а в
частині здійснення розрахунків за
поставлений товар - до повного
виконання.

Покупець направляє постачальнику
письмове замовлення з зазначенням
асортименту та кількості партії
товару. В замовленні також вказується
кінцевий пункт доставки, крім випадків,
передбачених п.4.3 даного договору.
Замовлення покупця є пропозицією
(офертою) до поставки партії товару
(щодо асортименту та кількості партії
товару) та його згодою (акцептом) з
цінами постачальника, що діяли на
момент замовлення товару (п.4.1.1
договору).

Пунктом 4.1.2 укладеного договору
встановлено, що постачальник протягом
нормально-необхідного часу направляє
покупцю по факсу рахунок-фактуру з
зазначенням вартості вказаного у
замовленні товару, строку його
постачання та оплати. Рахунок-фактура є
підтвердженням (акцептом)
постачальника замовлення покупця.

Достатнім підтвердженням всіх умов
поставки, зазначених в
товаро-супровідних документах, буде
також приймання покупцем продукції в
порядку, передбаченому п.4.4 даного
договору, незалежно від наявності
замовлення або підтвердження покупцем
умов поставки, зазначених в
рахунку-фактурі ( п.4.1.3. договору).

Пунктом 4.4. вказаного договору
встановлено, що поставка партії
продукції повинна супроводжуватись
передачею покупцю накладної
постачальника та/або акта
здавання-приймання вантажу до
перевезення, підписання кожного з яких
представником покупця або
експедитором (у випадку доставки
товару перевізником) буде свідчити про
отримання покупцем товару.

Датою поставки товару та датою
переходу права власності на товар
вважається дата накладної
постачальника, що передається покупцю
(п.4.6 договору).

Відповідно до п.5.1 договору оплата
товару покупцем здійснюється шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника не
пізніше 45 календарних днів з моменту
передачі товару, якщо інший порядок
розрахунків не визначений в
рахунку-фактурі або в Специфікації, в
порядку передбаченому даним договором.

Як вбачається із матеріалів справи, за
період з 04 лютого по 15 листопада 2011р.
позивачем на виконання умов договору
на підставі довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей за
видатковими накладними №ЕТПЛВ0402/001 від
04.02.2011р., №ЕТПЛВ0402/002 від 04.02.2011р.,
№ЕТПЛВ1502/002 від 15.02.2011р., №ЕТПЛВ1502/003 від
15.02.2011р., №ЕТПЛВ0203/002 від 02.03.2011р.,
№ЕТПЛВ1103/002 від 11.03.2011р., №ЕТПЛВ1703/002 від
17.03.2011р., №ЕТПЛВ1803/004 від 18.03.2011р.,
№ЕТПЛВ1803/001 від 18.03.2011р., №ЕТПЛВ0404/001 від
04.04.2011р., №ЕТПЛВ0404/006 від 04.04.2011р.,
№ЕТПЛВ1605/014 від 16.05.2011р., №ЕТПЛВ1605/015 від
16.05.2011р., №ЕТПЛВ3105/006 від 31.05.2011р.,
№ЕТПЛВ0706/014 від 07.06.2011р., №ЕТПЛВ1008/003 від
10.08.2011р., №ЕТПЛВ3008/012 від 30.08.2011р.,
№ЕТПЛВ3008/013 від 30.08.2011р., №ЕТПЛВ0909/001 від
09.09.2011р., №ЕТПЛВ0909/002 від 09.09.2011р.,
№ЕТПЛВ0909/003 від 09.09.2011р., №ЕТПЛВ0909/001 від
09.09.2011р., №ЕТПЛВ0610/008 від 06.10.2011р.,
№ЕТПЛВ0610/009 від 06.10.2011р., №ЕТПЛВ0610/010 від
06.10.2011р., №ЕТПЛВ1310/031 від 13.10.2011р.,
№ЕТПЛВ1710/018 від 17.10.2011р., №ЕТПЛВ2010/021 від
20.10.2011р., №ЕТПЛВ2010/022 від 20.10.2011р.,
№ЕТПЛВ2610/008 від 26.10.2011р., №ЕТПЛВ2610/025 від
26.10.2011р., №ЕТПЛВ2610/026 від 26.10.2011р.,
№ЕТПЛВ2710/004 від 27.10.2011р., №ЕТПЛВ0111/022 від
01.11.2011р., №ЕТПЛВ0211/001 від 02.11.2011р.,
№ЕТПЛВ0211/002 від 02.11.2011р., №ЕТПЛВ0211/012 від
02.11.2011р., №ЕТПЛВ1511/020 від 15.11.2011р. було
поставлено товар на загальну суму
1524256грн. 03коп. Однак, відповідач - 1 своїх
зобов'язань за договором належним
чином, в передбачений п.5.1. договору
строк в повному обсязі не виконав, за
отриманий товар розрахувався частково
в розмірі 1276354грн. 89коп. Таким чином, як
встановлено судом першої інстанції,
станом на час звернення з позовом до
суду заборгованість відповідача-1 за
отриманий товар становить 247901грн. 14коп.
та визнається відповідачем-1 в повному
обсязі.

Відповідно до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
умов щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно до ст.712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

В силу ст.692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Станом на день вирішення спору, доказів
сплати суми боргу в розмірі 247901грн.
14коп. суду не подано.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(ст.610 ЦК України). Боржник вважається
таким, що прострочив виконання
зобов'язання, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У відповідності до ст.509 ЦК України
(ст.173 ГК України) зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші,
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки, зокрема з договорів
та інших правочинів.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких , які йому не
суперечать ( ст.174 ГК України).

Згідно ст.175 ГК України майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбаченому законом та
договором.

Згідно з ч.3 ст.198 ГК України , відсотки
за грошовими зобов'язаннями учасників
господарських відносин застосовуються
у випадках, розмірах та порядку
визначених законом або договором.

Відповідно до ч.3 ст.692 ЦК України, у разі
прострочення оплати товару продавець
має право вимагати оплати товару та
сплати процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Як зазначено в ч.5 ст. 694 ЦК України, в
разі якщо покупець прострочив оплату
товару, на прострочену суму
нараховують проценти відповідно до
ст.536 цього кодексу від дня, коли товар
мав бути оплачений, до дня його
фактичної оплати.

Частиною 2 ст.536 ЦК України передбачено,
що розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 8.4 договору поставки сторони
погодили, що у випадку порушення
покупцем термінів оплати поставленого
йому товару, покупець згідно вимог ч.3
ст.692 та ч.5 ст.694 ЦК України зобов'язаний
сплатити проценти за використання
чужих коштів в розмірі 20 % річних за
весь період прострочення оплати.

Загальний розмір процентів за
користування чужими коштами
відповідно до поданого суду
розрахунку, який був перевірений та
знаходиться в матеріалах справи(т.1, а.с.
19-21), становить 90722грн. 20 коп. та
відповідачем-1 не заперечується.

Відтак, виходячи з вищенаведеного
колегія суддів, дійшла висновку про
задоволення позовних вимог до
публічного акціонерного товариства
"Львівське спеціалізоване
будівельно-монтажне управління №1" та
стягнення заборгованості за
поставлений товар в розмірі 247901грн.
14коп. та 90722грн. 20коп. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Щодо позовних вимог до товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія" про
стягнення з нього суми боргу як
солідарного боржника, то суд вважає, що
відсутні правові підстави для їх
задоволення, а відповідно підлягає
частковому скасуванні в цій частині
рішення суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

11.01.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Євротрубпласт" (кредитор) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія"
(поручитель) укладено договір поруки
№11-ПР, відповідно до п.1.1 якого
поручитель поручається перед
кредитором за виконання обов'язку
Відкритим акціонерним товариством
"Львівське спеціалізоване
будівельно-монтажне управління-№1"
(боржник), щодо оплати товару за
договором №11 від 11.01.2011р. Порукою
забезпечується виконання зобов'язань
боржника в повному обсязі (п.1.2 договору
поруки №11-ПР від 11.01.2011р.).

У відповідності до вимог ст.101 ГПК
України додаткові докази приймаються
судом, якщо заявник обґрунтував
неможливість подання їх суду першої
інстанції з причин що не залежали від
нього. Судом встановлено, що
відповідач-2 не був присутнім під час
розгляду справи в суді першої
інстанції(т.2, а.с.25-26, повідомлення суду
повернуто поштовим відділенням за
закінченням терміну зберігання), а отже
і не міг надати докази, які би
спростовували відсутність його
волевиявлення на укладення спірного
договору. З ініціативи відповідача-2 по
справі призначалася
судово-почеркознавча та
судово-технічна експертизи.

Згідно висновку за № 2014
криміналістичної експертизи з
дослідження підписів за матеріалами
господарської справи № 914/3793/13, підпис
від імені Марченко М. І., розташований в
графі: «Поручитель ТОВ «Львівська
інвестиційно-будівельна кампанія»,
після слова «Директор» на лицевій
стороні другого аркуша договору поруки
№ 11-ПР від 11 січня 2011 року - виконаний не
Марченко Марією Іванівною, а іншою
особою.

У відповідності з вимогами ст.30 ГПК
України посадова особа Марченко М.І.,
директор відповідача-1, яка на вимогу
апеляційного суду дала пояснення з
приводу наявного договору поруки, в
якому заперечила його укладення та
належності її підпису на ньому.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Даний висновок за № 2014
криміналістичної експертизи з
дослідження підписів узгоджується із
встановленими обставинами по справі на
підставі оцінки судом доказів:
пояснень представника відповідача-1,
який заперечив укладення спірного
договору поруки та відображення його в
будь-яких бухгалтерських документах
підприємства, пояснень посадової
особи-директора Марченко М.І., яка
заперечила волевиявлення відповідача-1
на його укладення та підписання нею
цього договору як уповноваженої особи
(згідно наказу відповідача-1 від 28.09. 2009
року є директором
підприємства(а.с.75,т.2)).

Підстави недійсності правочину,
передбачені, зокрема, ст.215 ЦК України.
За приписами цієї статті підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Окрім того, згідно з ч.1 ст.207 ГК України
судом може бути визнане недійсним
повністю або частково господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Згідно з п. 2,ч.2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Отже, підпис особи, уповноваженої на
вчинення правочину установчими
документами юридичної особи,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, а також
печатка, в силу вимог п.2, ч. 2 ст.207 ЦК
України є обов'язковими реквізитами
договору та підтверджують
повноваження особи на укладення угоди.

Відповідно до ст.241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Сторонами не надано належних доказів,
які б свідчили про наступне схвалення
товариством з обмеженою
відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія"
договору поруки.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що даний договір
суперечить вимогам ч.ч. 1, 3 ст. 92, п.2, ч. 2
ст. 207 ЦК України.

Відповідно до ст. 83 ГПК України,
господарський суд приймаючи рішення,
має право визнати недійсним повністю
чи у певній частині пов'язаний з
предметом спору договір, який
суперечить законодавству, відтак у
суду наявні підстави для визнання
цього договору недійсним на підставі
ст. 203, ст.215 ЦК України та ч.ч. 1, 3 ст. 92,
п.2, ч. 2 ст. 207 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Щодо даних висновку за № 2014
криміналістичної експертизи з
дослідження друкарських форм за
матеріалами господарської справи №
914/3793/13 відтиск круглої печатки від
іменні ТОВ «Львівська
інвестиційно-будівельна компанія»,
який знаходиться в графі «Поручитель»
розділу « 6. Місцезнаходження і
реквізити сторін» договору поруки №
11-ПР, в особі директора Стрільця Ігоря
Анатолійовича, з однієї сторони, та ТОВ
«Львівська інвестиційно-будівельна
компанія», в особі директора Марченко
Марії Іванівни, з іншої сторони,
нанесений рельєфною еластичною
(гумовою, фотополімерною) друкарською
формою - круглою печаткою ТОВ
«Львівська інвестиційно-будівельна
компанія», то даний доказ не може бути
підставою дійсності укладення
спірного договору, оскільки до
обов'язкових реквізитів належить
підпис уповноваженої особи, як
вираження волі на укладення правочину
і дане волевиявлення у відповідності
до вимог п.2 ст.207 ЦК України
скріплюється печаткою. Оскільки
апеляційним судом встановлено
відсутність волевиявлення
відповідача-1 на укладення спірного
договору поруки за відсутності підпису
уповноваженої особи- директора
Марченко М.І., то наявність печатки не
свідчить про дійсність договору
поруки.

Отже, виходячи з вище наведеного,
колегія суддів визнає договір поруки
№11-ПР від 11.01.2011р. недійсним, а відтак
відмовляє у позові товариства з
обмеженою відповідальністю
"Євротрубпласт" до товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія" про
стягнення суми боргу як солідарного
боржника.

Відповідно до ст. 49 ГПК України стороні,
на користь якої відбулося рішення,
господарський суд відшкодовує мито за
рахунок другої сторони і в тому разі,
коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Відповідно до ст. 105 ГПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги апеляційний господарський суд
приймає постанову. У постанові мають
бути зазначені новий розподіл судових
витрат у разі скасування чи зміни
рішення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України суми,
які підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються, при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія" -
задоволити.

2. Визнати недійсним договір
поруки від №11-ПР від 11.01.2011р,
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Євротрубпласт" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Львівська
інвестиційно-будівельна компанія".

3. Рішення господарського суду
Львівської області від 21.11.2013р. у справі
№914/3793/13 скасувати в частині стягнення
з товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівська
інвестиційно-будівельна компанія» як
солідарного боржника.

4. Відмовити в позові товариства з
обмеженою відповідальністю
"Євротрубпласт" до товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівська
інвестиційно-будівельна компанія» про
стягнення 247901грн. 14 коп. заборгованості
за поставлений товар, 90722 грн. 20 коп.
процентів за користування чужими
грошовими коштами та 6772 грн. 47 коп.
витрат по сплаті судового збору як з
солідарного боржника.

5. В решті рішення господарського
суду Львівської області залишити без
змін. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління №1", м. Львів, вул.Конюшинна,
14 ( ідентифікаційний код 03335511) 247901грн.
14коп. заборгованості в розмірі суми
основного боргу, 90722 грн. 20коп.
процентів за користування чужими
грошовими коштами та 6772грн. 47коп.
витрат по сплаті судового збору.

6. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління №1", м. Львів, вул.Конюшинна,
14 ( ідентифікаційний код 03335511) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівська
інвестиційно-будівельна компанія» 3386,
24 грн. судового збору за апеляційне
провадження.

7. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління №1", м. Львів, вул.Конюшинна,
14 ( ідентифікаційний код 03335511) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівська
інвестиційно-будівельна компанія» 2275,50
грн. за проведення судової
почеркознавчої експертизи та
судово-технічної експертизи.

8. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

9. Матеріали справи направити на
адресу місцевого господарського

суду.

Повний текст постанови
виготовлений 01.12.2014 р.

Головуючий суддя
Бойко С. М.

Суддя
Марко Р. І.

Суддя
Якімець Г. Г.