м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Квадро Центр»
До Державного підприємства
«Український транспортно-логістичний
Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Державне підприємство
«Український державний центр
залізничних рефрижераторних
перевезень «Укррефтранс»
Про стягнення 2 599,92 грн.
Суддя Ващенко
Представники учасників судового
Від позивача: Довгопол В.Т. представник
за довіреністю № б/н від 14.01.14.
Від відповідача: Дорофеєв Р.А.
представник за довіреністю № УТЛЦ43 від
представник за довіреністю № УТЛЦ45 від
Від третьої особи: Сайчишин А.І.
представник за довіреністю № 7/50 від
представник за довіреністю № 7/4105 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Квадро Центр» (далі -
позивач) звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Державного підприємства «Український
транспортно-логістичний центр» (далі -
відповідач) про стягнення 2 599,92 грн.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 01.10.14. порушено провадження у
розгляду на 16.10.14.
В судовому засіданні 16.10.14.
відповідачем було подано письмовий
відзив на позовну заяву, в якому
Державне підприємство «Український
транспортно-логістичний центр» проти
позову заперечує з підстав, викладених
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.10.14. на підставі ст. 27 ГПК
України було залучено до участі в
розгляді даної справи в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача Державне підприємство
«Український державний центр
залізничних рефрижераторних
перевезень «Укррефтранс», на підставі
ст. 77 ГПК України розгляд справи було
відкладено на 12.11.14.
22.10.14. позивачем через відділ
діловодства суду було подано письмові
пояснення по справі.
Клопотанням, поданим 29.10.14. через відділ
діловодства суду позивач відмовився
від заяви про зміну предмету позову, що
була подана 16.10.14. через відділ
діловодства суду, а тому суд залишив
вказану заяву без розгляду.
В судовому засіданні 12.11.14. позивачем
підтримано подану ним 29.10.14. через
відділ діловодства суду заяву про
зміну предмету позову на підставі ст. 22
ГПК України. Вказану заяву було
прийнято судом до розгляду.
У відповідності до зазначеної заяви
позивач просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 2 599,92 грн.
збитків, вказуючи на те, що в зв'язку з
тим, що відповідачем з рахунку позивача
було списано вказану грошову суму в
якості оплати по Договору № 2126/1183-2012
від 26.12.12. за надання під навантаження
вагонів № 58050949, № 59963140, позивач поніс
збитки внаслідок неналежного
виконання зобов'язання відповідачем у
вигляді забезпечення позивача
непридатними вагонами під
За результатами судового засідання
12.11.14. розгляд справи було відкладено на
27.11.14., про що судом було прийнято
26.11.14. позивачем через відділ
діловодства суду було подано письмові
пояснення по справі.
В судовому засіданні 27.11.14. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено
перерву до 04.12.14.
Крім того, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 28.11.14. на підставі ст. 69
ГПК України було продовжено строк
вирішення спору в даній справі на
04.12.14. третьою особою через відділ
діловодства суду було подано письмові
пояснення по справі.
В судовому засіданні 04.12.14.
представником позивача підтримано
позовні вимоги в повному обсязі, з
врахуванням заяви про зміну предмету
Представники відповідача та третьої
особи в судовому засіданні 04.12.14. проти
позову заперечували.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
В судовому засіданні 04.12.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -
26.12.12. між позивачем (далі - Замовник),
відповідачем (далі - Основний
виконавець) та третьою особою (далі -
Співвиконавець) було укладено Договір
№ 2126/1183-2012 про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних критих вагонах (далі - Договір),
відповідно до умов якого (п. 1.1 з
врахуванням додаткової угоди № 1 до
Договору) Основний виконавець та
Співвиконавець зобов'язались за плату
і за рахунок Замовника виконати або
організувати виконання визначених
Договором послуг, пов'язаних з
організацією перевезень вантажів у
вагонах власності Співвиконавця
(нумерація вагонів починається на « 5»
та критих вагонів, переобладнаних з
рефрижераторних з нумерацією на « 9087»
Строк дії Договору сторонами погоджено
в. п. 9.1 з 01.01.13. по 31.12.13., а в частині
проведення розрахунків за надані
послуги, пов'язані з перевезенням
вантажів - до повного здійснення
розрахунків. Якщо жодна із сторін не
звернулась письмово за один місяць до
закінчення дії Договору з пропозицією
до інших сторін про припинення його
дії, то Договір вважається
пролонгованим на кожний наступний
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що оскільки
відповідачем з рахунку позивача було
списано попередню оплату по Договору в
розмірі 2 599,92 грн. за надання під
навантаження з залізничної станції
Дарниця на залізничну станцію Луцьк
вагонів № 58050949, № 59963140 непридатних у
комерційному відношенні, то позивач
поніс збитки внаслідок неналежного
виконання зобов'язання відповідачем,
які підлягають стягненню на підставі
ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з частиною 7 статті 179
Господарського Кодексу України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

За частиною 1 статті 626 цього Кодексу,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою Договір є
договором транспортного
експедирування.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 ЦК України, за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Розмір плати експедиторові
встановлюється договором
транспортного експедирування, якщо
інше не встановлено законом. Якщо
розмір плати не встановлений, клієнт
повинен виплатити експедитору розумну
плату (ч. 1 ст. 931 ЦК України).

Згідно з п. 2.2.5, п. 2.2.7 Договору Замовник
зобов'язаний здійснювати попередню
оплату за послуги, пов'язані з
організацією перевезень вантажів, що
замовлені замовником, шляхом
перерахування коштів у сумах, що
відповідають обсягу замовлених послуг,
шляхом перерахування коштів у сумах, що
відповідають обсягу замовлених послуг
(з урахуванням режиму роботи
банківських установ, але не менше ніж
середньодобове нарахування протягом 3
діб, що склалося за поточний місяць) на
поточний рахунок із спеціальним
режимом використання (розподільчий
рахунок) Основного виконавця № 4 в
ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк»
та забезпечувати своєчасне
надходження коштів на зазначений
рахунок; проводити оплату за надані
послуги, пов'язані з організацією
перевезень вантажів, та інші додаткові
послуги, пов'язані з перевезенням
вантажів, які замовлені Змовником.

Відповідно до п. 3.2 Договору, оплата
послуг здійснюється сторонами у
національній валюті України, на умовах
попередньої оплати.

Загальна вартість Договору
складається із суми наданих послуг,
пов'язаних з організацією перевезень
вантажів, вартість яких визначається
сторонами відповідно до п. 3.4.1 Договору
(п. 3.1 Договору).

Положеннями п. 3.4.1 Договору
встановлено, що загальна ціна Договору
визначається сторонами в Протоколі
погодження договірної ціни.

Додатком № 2 до Договору сторонами було
погоджено Протокол погодження
договірної ціни № 1 від 26.12.12.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем була подана заявка № 1299 від
2013 року на подачу порожніх вагонів на
20.08.13. на станцію Луцьк. Станцією
призначення навантажених вагонів
вказано Чимкент.

У відповідності до залізничної
накладної № 32868523 та відомостей до неї,
15.08.13. від станції Дарниця на станцію
Луцьк було направлено порожні вагони:
№ 58050949, № 58029331, № 58017492, № 59963140, які
прибули на станцію призначення Луцьк
18.08.13. у відповідності до календарного
штемпеля прибуття.

Позивач наголошує на тому, що порожні
вагони № 58050949, № 59963140 були непридатні в
комерційному відношенні, оскільки
містили на собі надписи «графіті» і не
могли слідувати за межі України.

На підставі зазначеного позивач
відмовився від прийняття вказаних
вагонів та склав акт загальної форми
ГУ-23 від 18.08.13.

Відповідно до п. 2.2.16 Договору Замовник
зобов'язаний приймати вагони, які
подані за його заявкою відмова
Замовника від прийняття вагонів
допускається лише у випадках, якщо
виключається можливість використання
Замовником вагонів під перевезення
вантажу внаслідок їх технічної або
комерційної непридатності.

Замовник має право відмовитися від
прийняття вагонів у випадках, якщо
виключається можливість використання
Замовником вагонів під перевезення
вантажу внаслідок їх технічної або
комерційної непридатності, або таких,
що надані без заявки Замовника.
Непридатність вагонів у комерційному
та/або технічному відношенні
оформляється одним із повідомлень
форми ВУ-23М, ВУ-25М та/або актами форма
ГУ-23, оформленими згідно зі Статутом
залізниць України та Правилами
перевезень вантажів.

В додатку № 6 до Правил користування
вагонами і контейнерами, затвердженими
наказом Міністерства транспорту
України від 25.02.99. № 113 міститься форма
Акту ГУ-23, що є актом загальної форми.
Зокрема, у зазначеному додатку вказано,
що акт підписують особи, які беруть
участь у засвідченні обставин, що стали
підставою для складання акта, але не
менше ніж дві особи.

З наданого позивачем ату загальної
форми ГУ-23 вбачається, що він складений
на станції Луцьк Львівської залізниці
та містить відомості про те, що вагони
№ 58050949, № 59963140 містять напис графіті,
що виключає їх слідування за межі
України. Акт від 18.08.13. є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог чинного законодавства
суб'єктами. Разом з тим, акт містить
підписи невстановлених осіб, які брали
участь у засвідченні обставин, що стали
підставою для складання акту, без
зазначення їх посад.

При цьому, позивач не вказує які
нормативно-правові акти містять пряму
заборону на використання вагонів з
написом графіті для перевезень за межі
України та наслідки використання таких
вагонів для міжнародних перевезень.

Крім того, відповідно до п. 3 Правил
складання актів (стаття 129 Статуту),
акти загальної форми складаються для
засвідчення обставин, що виникли в
процесі перевезення вантажу, багажу та
вантажобагажу і можуть бути підставою
для матеріальної відповідальності:
утрати документів, прикладених
відправником до накладної; затримки
вагонів на станції призначення в
очікуванні подачі під вивантаження
(перевантаження) з причин, що залежать
від одержувача, власника залізничної
під'їзної колії, порту, підприємства;
неочищення вагонів від залишків
вантажу та сміття після вивантаження
засобами одержувача; неочищення
зовнішньої поверхні цистерн та
бункерних напіввагонів після наливу і
зливу; подачі залізницею неочищених
вагонів під завантаження засобами
відправника, порту, пристані;
відсутності пломб,
запірно-пломбувальних пристроїв (далі -
ЗПП) на вагоні (контейнері), якщо в
перевізних документах є відмітка про
пломби (ЗПП), пошкодження пломб (ЗПП) або
заміни їх, а також виявлення в процесі
перевезення або на станції призначення
пломб (ЗПП) на вагонах (контейнерах) з
нечіткими відбитками; пошкодження або
втрата наданих залізницею перевізних
пристосувань; відмови вантажовласника
від підписання: облікової картки
виконання плану перевезень вантажів,
накопичувальної картки, відомості
плати за користування вагонами
(контейнерами); самовільного зайняття
залізницею вагонів і контейнерів, що
належать підприємствам, організаціям,
установам або орендовані ними;
затримки вагонів (контейнерів),
пов'язаної з митним оформленням
вантажу, а також затримки через
недодання чи неналежне оформлення
відправником документів, необхідних
для виконання митних, санітарних та
інших правил; в інших випадках для
засвідчення обставин, які можуть бути
підставою для матеріальної
відповідальності, якщо при цьому не
потрібне складання комерційного акта.
Акт загальної форми підписується
особами, які беруть участь у
засвідченні обставин, що стали
підставою для складання акта, але не
менше як двома особами.

Далі, норми чинного законодавства
України не містять визначення такого
поняття, як «придатність рухомого
складу для перевезення вантажу в
комерційному відношенні», разом з тим,
з системного аналізу норм можливо
дійти висновку про те, що такою
придатністю є технічний і фізичний
стан рухомого складу.

При цьому, доведення належними
засобами доказування певних обставин
по справі, ГПК України покладається
саме на особу, яка на ці обставини
посилається (аналогічної позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постанові № 30/5009/2733/11 від
02.04.12.), однак, доказів технічної і
фізичної несправності вагонів № 58050949,
№ 59963140 позивачем не надано.

Додатково, судом враховано положення п.
31 Статуту залізниць України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 457 від 06.04.98. (далі -
Статут залізниць України) відповідно
до яких, залізниця зобов'язана подавати
під завантаження справні, придатні для
перевезення відповідного вантажу,
очищені від залишків вантажу, сміття,
реквізиту, а у необхідних випадках -
продезінфіковані вагони та контейнери.
Придатність рухомого складу для
перевезення вантажу в комерційному
відношенні визначається: вагонів -
відправником, якщо завантаження
здійснюється його засобами, або
залізницею, якщо завантаження
здійснюється засобами залізниці.

Крім того, суд відзначає, що накладна -
основний перевізний документ
встановленої форми, оформлений
відповідно до цього Статуту та Правил і
наданий залізниці відправником разом з
вантажем. Накладна є обов'язковою
двосторонньою письмовою формою угоди
на перевезення вантажу, яка
укладається між відправником та
залізницею на користь третьої сторони -
одержувача. Накладна одночасно є
договором на заставу вантажу для
забезпечення гарантії внесення
належної провізної плати та інших
платежів за перевезення. Накладна
супроводжує вантаж на всьому шляху
перевезення до станції призначення (ст.
6 Статуту залізниць України).

Позивач вказує на те, що 31.08.13. з
переліку перевізних документів по
перевезенням позивачем за Договором №
2126/1183-2012 від 26.12.12., він дізнався про
стягнення відповідачем з наявної на
підкоді позивача № 9219748 попередньої
оплати в якості провізної плати за
подачу вагонів № 58050949, 59963140 з
залізничної станції Дарниця на
залізничну станцію Луцьк у розмірі 1299,96
грн. за кожний з вказаних вагонів, разом
за два вагони 2599,92 грн.

Стягнення вказаних грошових коштів
позивач кваліфікує як завдання йому
збитків відповідачем, на підставі чого,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Квадро Центр»
відповідачу було направлено претензію
№ 04/5.1/653 від 12.06.14., на яку відповідач
відповів відмовою в задоволенні вимог
претензії.

Відповідно до п. 3.4.5 Договору протягом
надання послуг Основний виконавець
відображає в особовому рахунку
використання Замовником коштів для
оплати послуг, пов'язаних з
організацією перевезень вантажів, що
замовлені Замовником та щодобово надає
в електронному вигляді переліки
перевізних документів.

Згідно з п. 3.4.6 Договору акти наданих
послуг оформлюються сторонами
щомісяця, не пізніше останнього дня
звітного місяця.

Замовник протягом п'яти робочих днів з
дня отримання акту наданих послуг
зобов'язаний надіслати основному
виконавцю підписаний акт або підписати
акт із зауваженнями. У випадку
підписання акту наданих послуг із
зауваженнями між Замовником та
основним виконавцем здійснюється
перевірка наданих послуг за
результатами перевірки проводиться
коригування, яке відображається в акті
наданих послуг наступного місяця (п. 3.4.8
Договору).

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що між позивачем і
відповідачем підписано та скріплено
печатками без зауважень: Перелік
перевізних документів по перевезенням
замовника ТОВ «Квадро Центр» за
договором № 2126/1183-2012 від 26.12.12. з 02.08.13. по
31.08.13., акт наданих послуг № 8 від 31.08.13.
за період з 01 по 31 серпня 2013 року з
розшифровкою наданих послуг по
підкодам до акту наданих послуг № 8 від
31.08.13. за Договором.

Вказане підтверджує належне надання
відповідачем позивачу послуг
транспортного експедирування за
Договором за серпень 2013 року та
прийняття без зауважень вказаних
послуг позивачем.

З огляду на викладене вище, суд дійшов
висновку про відсутність протиправної
поведінки відповідача, на яку
посилається позивач, обґрунтовуючи
необхідність стягнення збитків.

Приписами ст. 22 ЦК України встановлено,
що особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Як вбачається зі змісту ст. 224
Господарського кодексу України, під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ особи, що
обмежує його інтереси, як учасника
певних відносин і проявляється у
витратах, зроблених особою, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
особою доходів, які б вона одержала при
умові правомірної поведінки особи.

За змістом ст. 623 Цивільного кодексу
України вбачається, що відшкодування
збитків може бути покладено на
відповідача лише при наявності
передбачених законом умов, сукупність
яких створює склад правопорушення, яке
є підставою для цивільної
відповідальності.

У відповідності з нормами цивільного
законодавства притягнення до
цивільно-правової відповідальності
можливе лише за певних, передбачених
законом умов, сукупність яких формують
склад правопорушення, що є підставою
цивільно-правової відповідальності,
при цьому складовими правопорушення,
необхідними для відповідальності у
вигляді відшкодування збитків, є
суб'єкт та об'єкт правопорушення, а
також суб'єктивна та об'єктивна
сторони.

Суб'єктом цивільного правопорушення є
боржник, а об'єктом правопорушення
зобов'язальні правовідносини
кредитора та боржника, між тим
суб'єктивну сторону становить вина
боржника, а об'єктивну протиправна
поведінка боржника (невиконання або
неналежне виконання обов'язку),
наявність збитків у майновій сфері
кредитора, причинний зв'язок між
протиправною поведінкою боржника та
збитками, при цьому розмір збитків має
довести кредитор, а відсутність хоча б
одного з вищевказаних елементів
звільняє боржника від
відповідальності.

Таким чином, для застосування такої
міри відповідальності потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення, а саме:
протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками і вини.
За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи
бездіяльність заподіювача є причиною,
а збитки, які виникли у потерпілої
особи - безумовним наслідком такої
протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України при
здійсненні касаційного перегляду
судових рішень у справах про
відшкодування збитків (постанова
Верховного Суду України у справі №
42/266-6/492 від 30.05.2006 р.).

У даній справі фактично, позивач
кваліфікує як збитки, а саме, як
витрати, зроблені управненою стороною
та як втрату її майна, списану
попередню оплату по Договору в розмірі
2 599,92 грн. за надання під навантаження з
залізничної станції Дарниця на
залізничну станцію Луцьк вагонів №
58050949, № 59963140, що не є збитками, в тому
числі витратами, зробленими управненою
стороною та втрату її майна, у
розумінні ст. 22 ЦК України та свідчить
про обрання невірного способу захисту,
адже між сторонами виникли
зобов'язальні правовідносини на
підставі укладеного між ними Договору
і дії сторін щодо невиконання певних
обов'язків не є прямими збитками.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що у відповідності до
накладної № 39000732 від 20.08.13. та відомості
вагонів до неї, вагони № 59963140, № 58050949
було направлено 20.08.13. від станції Луцьк
на станцію Свалява у відповідності до
календарного штемпеля станції
відправлення.

Тобто, вказані вагони були в подальшому
використані позивачем для здійснення
своєї господарської діяльності.

Таким чином, позивачем не доведено
протиправної поведінки відповідача,
наявності завданих збитків, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою
відповідача та збитками.

З огляду на викладене позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Аналогічні
положення містяться у ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст.20 Господарського кодексу
України визначено основні способи
захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм
та принцип диспозитивності у
господарському судочинстві, позивач
має право вільно обирати способи
захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
із сторін повинна довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Обов'язок доведення покладається
законом на позивача.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного
вбачається, що до господарського суду
вправі звернутися кожна особа, яка
вважає, що її право чи охоронюваний
законом інтерес порушено чи
оспорюється.

Разом з тим, звертаючись до
господарського суду, позивач вказує у
позовній заяві предмет та підстави
позову, тобто, самостійно визначає, яке
його право, на його суб'єктивну думку, є
порушеним, та в який спосіб належить
здійснити судовий захист порушеного
права.

Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність
порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає,
що під порушенням права слід розуміти
такий стан суб'єктивного права, при
якому воно зазнавало протиправного
впливу з боку правопорушника,
внаслідок якого суб'єктивне право
уповноваженої особи зазнало зменшення
або ліквідації як такого. Порушення
права пов'язане з позбавленням його
носія можливості здійснити,
реалізувати своє право повністю або
частково.

Проте, обставини, на які посилається
позивач, не свідчать про наявність у
нього порушеного суб'єктивного права з
боку відповідача.

Враховуючи все викладене вище в
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Щодо клопотання відповідача про
застосування строку позовної давності
суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
зазначити, що оскільки за своєю
правовою природою Договір № 2126/1183-2012
від 26.12.12. є договором транспортного
експедирування, а не договором про
перевезення вантажу, як на те вказує
відповідач.

Позовна давність - це встановлений
законом строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу
(ст.256 ЦК України).

Згідно ст.261 ЦК України перебіг
загальної або спеціальної позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов; за загальним правилом,
воно виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

У цивільному праві застосовують два
види строків позовної давності: а)
загальні; б) спеціальні.

Загальні строки позовної давності
поширюються на всі цивільні
правовідносини. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки (ст.257 ЦК України).

На вимоги щодо стягнення
заборгованості за договором про
надання послуг транспортного
експедирування поширюються загальні
строки позовної давності тривалістю у
три роки.

На підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 10.12.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко