ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р.
справа №
911/4851/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Яреми В.А., розглянувши
матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Технологічна аграрна
компанія об'єднана», м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Левчука
Дмитра Сергійовича, Київська обл., м.
Бориспіль

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: Хільчук О.П. (довіреність
№13/01 від 10.01.2014)

Чернявський О.В.
(довіреність №10/01 від 07.10.2014)

від відповідача: Левчук Д.С. (особисто)

Крусь Л.В. (довіреність
б/н від 21.11.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.11.2014 Приватне акціонерне товариство
«Технологічна аграрна компанія
об'єднана» (далі-ПАТ «ТАКО»/позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Фізичної особи-підприємця Левчука
Дмитра Сергійовича (далі-ФОП Левчук
Д.С.) про визнання недійсним договору
транспортного перевезення б/н,
укладеного між сторонами 29.08.2013.

Відповідач позов не визнав з підстав,
викладених у відзиві на позовну заяву
та просив суд у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 12.11.2014 порушено провадження
у справі №911/4851/14 та призначено справу
до розгляду на 25.11.2014.

25.11.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від відповідача
надійшло клопотання про залишення
позову без розгляду в порядку п. 2 ч. 1 ст.
81 ГПК України з огляду на розгляд
господарським судом міста Києва справи
№910/21671/14 за первісним позовом ФОП
Левчука Д.С. до ПАТ «ТАКО» про стягнення
264 163,72 грн. та зустрічним позовом ПАТ
«ТАКО» до ФОП Левчука Д.С. про визнання
недійсним договору транспортного
перевезення б/н від 29.08.2013.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України
встановлено, що господарський суд
залишає позов без розгляду, якщо у
провадженні господарського суду або
іншого органу, який діє в межах своєї
компетенції, є справа з господарського
спору між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав.

Водночас, враховуючи, що ухвалою
господарського суду міста Києва від
27.10.2014 у справі №910/21671/14 зустрічний
позов ПАТ «ТАКО» до ФОП Левчука Д.С. про
визнання недійсним договору
транспортного перевезення б/н від
29.08.2013 з доданими до нього документами
повернуто ПАТ «ТАКО» без розгляду, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення клопотання про
залишення позову без розгляду в
порядку п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України. При
цьому, судом враховано ненадання
відповідачем доказів скасування
означеної ухвали господарського суду
міста Києва та/або доказів прийняття
господарським судом міста Києва
зустрічного позову ПАТ «ТАКО» для
розгляду в рамках справи №910/21671/14.

Крім того, 25.11.2014 через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду даної справи.
Зазначене клопотання судом задоволено.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 25.11.2014 розгляд даної справи
було відкладено на 02.12.2014.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 01.12.2014 позовну заяву ТОВ «СП
Агроекс», як третьої особи із
самостійними вимогами на предмет
спору, до ПАТ «ТАКО» та ФОП Левчука Д.С.
про визнання договору недійсним
повернуто без розгляду.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні у ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

29.08.2013 між ФОП Левчуком Д.С., який діє на
підставі свідоцтва про державну
реєстрацію (далі-виконавець) та ПАТ
«ТАКО» в особі генерального директора
Міхніча Є.В., який діє на підставі
статуту (далі-замовник) було укладено
договір транспортного перевезення
(далі-договір), відповідно до якого
замовник доручив, а виконавець
зобов'язався надати замовнику послуги
з транспортного перевезення вантажу -
зерно сої, зерно кукурудзи, мінеральні
добрива та вода транспортом марки
КАМАЗ, ДАФ, кількості 3 машини, на
пальному виконавця.

У відповідності до пунктів 2.1-2.3
сторонами погоджено ціну послуг, яка
залежить від кілометражу, що проходить
автотранспорт виконавця за кожною
товарно-транспортною накладною або
подорожнім листом.

Посилаючись, зокрема, на те, що на
момент підписання договору у Міхніча
Є.В., як генерального директора ПАТ
«ТАКО», були відсутні повноваження на
укладення від імені товариства
значного правочину у розумінні ст. 70
Закону України «Про акціонерні
товариства» з огляду на відсутність
рішення загальних зборів ПАТ «ТАКО»
про вчинення такого правочину, позивач
просить суд визнати договір недійсним
з підстав ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України.

Крім того, в обґрунтування заявленої
позовної вимоги позивач посилався,
окрім введення відповідачем позивача в
оману щодо обсягу своїх повноважень та
правоздатності на укладення договорів,
з огляду на відсутність в останнього
свідоцтва про державну реєстрацію, ще й
на те, що умовами спірного договору не
визначено такі істотні умови, як: ціна
договору, пункт призначення за
договором, одержувач вантажу, обсяг
перевезення, а також інші умови,
необхідні для надання транспортних
засобів і передання вантажу для
перевезення.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що підписання
позивачем акта передачі-приймання
робіт за спірним договором на суму 252
684,70 грн., товарно-транспортних
накладних за період з 10.10.2013 по 11.12.2013
про отримання вантажу, перевезеного
відповідачем, а також здійснення
часткових розрахунків за договором,
свідчить як про наступне схвалення
позивачем, як юридичною особою, такого
правочину, так і визначеність
сторонами усіх умов, необхідних для
здійснення господарських операцій за
спірним договором.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив, що
заявлена позовна вимога задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Приписами статей 202, 215 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до п. 2.1 постанови
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013 №11, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для дійсності правочину,
зокрема, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Так, статтею 70 Закону України «Про
акціонерні товариства», покладеною в
основу обґрунтування заявленої вимоги,
унормовано, що рішення про вчинення
значного правочину, якщо ринкова
вартість майна або послуг, що є його
предметом, становить від 10 до 25
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
акціонерного товариства, приймається
наглядовою радою.

Статутом акціонерного товариства
можуть бути визначені додаткові
критерії для віднесення правочину до
значного правочину.

У разі неприйняття наглядовою радою
рішення про вчинення значного
правочину питання про вчинення такого
правочину може виноситися на розгляд
загальних зборів.

Якщо ринкова вартість майна або послуг,
що є предметом значного правочину,
перевищує 25 відсотків вартості активів
за даними останньої річної фінансової
звітності акціонерного товариства,
рішення про вчинення такого правочину
приймається загальними зборами за
поданням наглядової ради.

Рішення про вчинення значного
правочину, якщо ринкова вартість майна
або послуг, що є предметом такого
правочину, перевищує 25 відсотків, але
менша ніж 50 відсотків вартості активів
за даними останньої річної фінансової
звітності акціонерного товариства,
приймається простою більшістю голосів
акціонерів, які зареєструвалися для
участі у загальних зборах та є
власниками голосуючих з цього питання
акцій.

Рішення про вчинення значного
правочину, якщо ринкова вартість майна,
робіт або послуг, що є предметом такого
правочину, становить 50 і більше
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
акціонерного товариства, приймається
більш як 50 відсотками голосів
акціонерів від їх загальної кількості.

Якщо на дату проведення загальних
зборів неможливо визначити, які значні
правочини вчинятимуться акціонерним
товариством у ході поточної
господарської діяльності, загальні
збори можуть прийняти рішення про
попереднє схвалення значних
правочинів, які можуть вчинятися
товариством протягом не більш як
одного року з дати прийняття такого
рішення, із зазначенням характеру
правочинів та їх граничної сукупної
вартості. При цьому залежно від
граничної сукупної вартості таких
правочинів повинні застосовуватися
відповідні положення частини другої
цієї статті.

Водночас, згідно статей 33, 32 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами, зокрема, письмовими і
речовими доказами, висновками судових
експертів.

Разом з тим, доказів на підтвердження
того, що вартість послуг, які є
предметом спірного договору становить
від 10 до 25 відсотків/перевищує 25
відсотків/становить 50 і більше
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
ПАТ «ТАКО», суду не надано, що свідчить
про необґрунтованість посилань
позивача на віднесення спірного
договору до значного правочину,
вчинення якого, в силу вимог 70 Закону
України «Про акціонерні товариства»,
відбувається за рішенням наглядової
ради або загальних зборів.

Крім того, статтею 92 ЦК України
унормовано, що юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

У відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

У відповідності до ст. 241 ЦК України,
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» передбачено, що наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т.ін.). Наведене стосується
й тих випадків, коли правочин вчинений
не представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Так, реалізовуючи свою згоду на
укладений Міхнічем Є.В. від імені ПАТ
«ТАКО» договір, позивачем, як
замовником, вчинено дії на виконання
умов цього договору, а саме: підписано
акт передачі-приймання робіт за
спірним договором від 30.12.2013 на суму 252
684,70 грн., товарно-транспортні накладні
за період з 10.10.2013 по 11.12.2013 як
замовником, вантажовідправником та
вантажоодержувачем, а також сплачено 68
684,70 грн. за договором. Копії зазначених
документів містяться в матеріалах
справи.

Що ж до посилань позивача на
недійсність договору з огляду на
невизначеність таких істотних умов, як:
ціна договору, пункт призначення за
договором, одержувач вантажу, обсяг
перевезення, а також інших умов надання
транспортних засобів і передання
вантажу для перевезення слід зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч.ч. 1, 2 ст. 307, ч. 2
п. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Договір перевезення вантажу
укладається в письмовій формі.
Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента тощо)
відповідно до вимог законодавства.
Перевізники зобов'язані забезпечувати
вантажовідправників бланками
перевізних документів згідно з
правилами здійснення відповідних
перевезень.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За приписом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору; істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди; договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.
Дана норма кореспондує з приписами ст.
180 ГК України.

Так, судом встановлено, що пунктами 2.1-2.3
договору сторонами визначено ціну
послуг за договором, яка залежить від
кілометражу, що проходить
автотранспорт виконавця за кожною
товарно-транспортною накладною або
подорожнім листом, п. 1.2 передбачено
територію надання послуг - Житомирська,
Київська, Черкаська та Вінницька
області, а також визначено, що маршрути
визначаються в товарно-транспортних
накладних або подорожніх листах, що
спростовує посилання позивача на
відсутність у спірному правочині
означених умов.

Крім того, у відповідності до наданих
суду товарно-транспортних накладних за
період з 10.10.2013 по 11.12.2013, у зазначених
документах, які підписані сторонами на
виконання взятих на себе зобов'язань за
спірним договором, визначено
автомобілі, що здійснюють перевезення,
відомості про вантаж, пункти
навантаження та розвантаження, а також
найменування перевізника
(відповідача), замовника,
вантажовідправника та
вантажоодержувача (позивача), що
спростовує посилання останнього на
невизначеність між сторонами умов,
необхідних для здійснення перевезення
вантажу.

Покладені ж в основу обґрунтування
позову посилання позивача на
відсутність у відповідача повноважень
на підписання спірного договору з
огляду на відсутність в останнього
свідоцтва про державну реєстрацію
оцінюються судом критично, оскільки в
силу ст. 50 ЦК України фізична особа
здійснює своє право на підприємницьку
діяльність за умови її державної
реєстрації в порядку, встановленому
законом, у той час, як у відповідності
до Спеціального витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців №19597119, 01.08.2013
була здійснена державна реєстрація
Левчука Д.С., як фізичної особи -
підприємця. При цьому, дата внесення до
Єдиного державного реєстру запису про
проведення державної реєстрації
фізичної особи - підприємця, згідно ст.
43 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців», є датою державної
реєстрації фізичної особи - підприємця.

За таких обставин, беручи до уваги
наведені нормативні приписи,
враховуючи необґрунтованість
позивачем наявності підстав для
застосування вимог ст. 70 Закону України
«Про акціонерні товариства» при
укладенні спірного правочину, вчинення
позивачем дій по схваленню такого
правочину, а також досягнення
сторонами згоди з усіх істотних умов
договору, суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні вимоги позивача
про визнання договору недійсним з
підстав ч. 2 ст. 203 ЦК України з огляду на
її нормативну необґрунтованість та
доказову непідтвердженість.

Витрати про сплаті судового збору, у
відповідності до ст. 49 ГПК України, у
разі відмови у задоволенні позову,
покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 32-34, 41, 66, 69
Господарського процесуального кодексу
України, ст. ст. 98, 202, 203, 215, 232 Цивільного
кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 05.12.2014.

Суддя

В.А. Ярема