КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2014 р. Справа№ 910/15881/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання:
Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,ЕНЕРГОПРОМСЕРВІС"

на рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014р.

у справі № 910/15881/14 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,ЕНЕРГОПРОМСЕРВІС"

до Публічного акціонерного товариства
,,Старокиївський банк"

про стягнення 208 925,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю ,,ЕНЕРГОПРОМСЕРВІС"
(далі - позивач) звернулося в
господарський суд міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства ,,Старокиївський банк" (далі
- відповідач) про стягнення 208 925,57 грн.
за неналежне виконання договору №1715
про розрахунково - касове
обслуговування рахунків в
національній та іноземній валютах від
15.05.2001р., з яких: 158 925,57 грн. сума з
рахунку позивача, 50 000,00 грн. сума
моральної шкоди.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 01.10.2014р. у справі № 910/15881/14
в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції послався на запровадження в
банку тимчасової адміністрації та
дійшов висновку, що відповідно до
Закону України ,,Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
стягнення коштів заборонено. Також суд
зазначив, що в позовній заяві в частині
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди в сумі 50 000,00
грн. позивачем не зазначено, в чому
полягає ця шкода, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
подав апеляційну скаргу, у якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014р. у справі № 910/15881/14
скасувати і прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити. Зокрема,
скаржник зазначає про те, що при
винесенні оскаржуваного рішення суд
першої інстанції неповно з'ясував
обставини справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права. Так, скаржник
зазначає, що у даному випадку Закон
України ,,Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб" не підлягає
застосуванню, а завдана моральна шкода
має бути відшкодована відповідачем в
розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014р. у
справі № 910/15881/14 апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,ЕНЕРГОПРОМСЕРВІС"
на рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014р. прийнято до
провадження та призначено розгляд
скарги на 25.11.2014р.

Відзиву на апеляційну скаргу не
надходило.

В судовому засіданні 25.11.2014р.
представник позивача підтримав доводи
апеляційної скарги, представник
відповідача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце розгляду скарги повідомлений
своєчасно та належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення № 777.

Представник позивача не заперечував
проти розгляду скарги за відсутності
представника відповідача.

Колегія суддів, враховуючи належне
повідомлення представника
відповідача, вважає за можливе
розглянути справу за наявними
матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні у справі
докази, заслухавши пояснення
представника позивача, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила таке.

15.05.2001р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю ,,ЕНЕГОПРОМСЕРВІС"
(далі - позивач, клієнт) та Акціонерним
банком ,,Старокиївський банк",
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство ,,Старокиївський
банк" (далі - відповідач, банк) укладено
договір № 1715 ,,Про розрахунково-касове
обслуговування рахунків в
національній та іноземній валютах"
(далі - договір, а.с. 16-18).).

Відповідно до п. 1.1 договору для
зберігання грошових коштів та
здійснення всіх видів
розрахунково-касових операцій банк
відкриває клієнту рахунок в
національній та іноземній валютах й
здійснює розрахунково-касове
обслуговування клієнта в порядку,
передбаченому діючим законодавством
України.

Згідно з приписами пунктів 2.1.1 - 2.1.4 банк
взяв на себе зобов'язання
забезпечувати збереження ввірених
йому грошових коштів клієнта,
своєчасно та вірно проводити
розрахункові операції за дорученням
клієнта у відповідності до діючих
нормативних актів про безготівкові
розрахунки, здійснювати прийом
готівки відповідно до діючих
нормативних актів, видавати клієнту
готівкові кошти з поточного рахунку в
національній та іноземній валютах на
цілі передбачені законодавством.

Відповідно до п. 3.1.1 - 3.1.4 договору
клієнт має право самостійно
розпоряджатися в установленому
порядку коштами, що перебувають на його
рахунку, давати банку доручення по
розрахунковому обслуговуванню
поточного рахунку, отримувати
готівкові кошти з поточного рахунку в
національній або іноземній валюті для
використання їх на цілі, передбачені
законодавством.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на ті обставини, що
відповідач, в порушення умов договору
та норм чинного законодавства, з
15.04.2014р. по день подання даного позову
не сплачує направлені первинні
платежі, які необхідні для сплати
податків до бюджету та діяльності
підприємства, а також виплати
заробітної плати працівникам. Вихідний
залишок грошових коштів станом на день
подання позову становить 158 925,57
грн., що підтверджується довідкою та
випискою по особовому рахунку
позивача. Зокрема, як стверджує
позивач, відповідачем не було
проведено платіжні доручення, які були
надані позивачем. Платіжні доручення
були акцептовані відповідачем, але не
були проведені, а саме:

- платіжне доручення № 551 від 21.05.2014р. на
54 000,00 грн. - призначення - податок на
додану вартість за квітень 2014р.
отримувач - УДКСУ у Шевченківському
районі;

- платіжне доручення № 558 від 25.06.2014р. на
18 162,00 грн. - призначення - податок на
додану вартість за травень 2014р. -
отримувач - УДКСУ у Шевченківському
районі;

- платіжне доручення № 559 від 25.06.2014р. на
9 600,00 грн. - призначення - податок з
доходів найманих працівників за
травень 2014р. - отримувач - УДКСУ у
Шевченківському районі;

- платіжне доручення № 374 від 15.05.2014р. на
10 000, 00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ ,,Сфералайн";

- платіжне доручення № 374 від 15.05.2014р. на
10 000,00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ ,,Сфералайн";

- платіжне доручення № 374 від 19.05.2014р. на
10 000,00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ ,,Сфералайн";

- платіжне доручення № 553 від 11.06.2014р. на
35 000.00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ ,,Сфералайн". Всього на
146 762, 00 грн.

Вищезазначені платежі не були
проведені відповідачем та знаходяться
в статусі ,,в проводке". Залишок по
клієнт - банку складає 12 163,57 грн., що
підтверджується випискою з банку за
особовим рахунком №15.

Позивач зазначає, що сума у розмірі 54
000,00 грн., яка була необхідна для сплати
ПДВ, була оплачена позивачем до
державного бюджету України з іншого
рахунку та з іншого банку, а тому
вищевказані платіжні доручення
підлягають анулюванню, оскільки вони
не були проведені відповідачем,
податки були сплачені позивачем з
іншого рахунку, а сума 158 925,57 підлягає
поверненню відповідачем.

В зв'язку з невиконанням платіжних
доручень позивач звертався до
відповідача листом № 152 від 06.05.2014р. з
проханням повідомити причини
невиконання зазначених документів.
Проте, жодної відповіді відповідачем
не надано.

Також позивач зазначає, що через
порушення відповідачем вимог договору
в частині перерахунку коштів йому
завдано моральну шкоду та збитки, які
спричинені через затримку платежу
матеріали та комплектуючі в ціні
зросли на 30%.; відбувся зрив термінів
виконання замовниками зобов'язань зі
своїми суміжниками/контрагентами, що
за укладеними договорами призведе до
штрафних санкцій, які повинен буде
відшкодовувати позивач, а також не було
отримано прибуток за можливе виконання
робіт, що призвело до зриву оплати
праці працівникам позивача.

За твердженням позивача,
неправомірними діями відповідача йому
завдано суттєвих немайнових втрат,
спричинених моральними та фізичними
стражданнями, які позначили негативні
зміни в його житті, зокрема, з боку
нервового та психологічного стану мали
місце відчуття страху, негативні
переживання та спогади. З огляду на
наведене, позивач просить суд стягнути
з відповідача також 50 000,00 грн.
моральної шкоди.

Суд першої інстанції не знайшов
правових підстав для задоволення
позовних вимог у даній справі,
посилаючись, на приписи ст. 36 Закону
України ,,Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб" та недоведення
позивачем факту завдання моральної
шкоди.

Колегія суддів вважає вірним такий
висновок суду першої інстанції з
огляду на таке.

Згідно ч. 5 ст. 341 ГК України установи
банків забезпечують розрахунки
відповідно до законодавства та вимог
клієнта, на умовах договору на
розрахункове обслуговування.

Положеннями ст. 1066 ЦК України
передбачено, що за договором
банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
коштами. Банк не має права визначати та
контролювати напрями використання
грошових коштів клієнта та
встановлювати інші, не передбачені
договором або законом, обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами на власний розсуд.

Пунктом 1.37 ст.1 Закону України ,,Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" визначено, що розрахунково -
касове обслуговування - послуги, що
надаються банком клієнту на підставі
відповідного договору, укладеного між
ними, які пов'язані із переказом коштів
з рахунка (на рахунок) цього клієнта,
видачею йому коштів у готівковій формі,
а також здійсненням інших операцій,
передбачених договорами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України
банк зобов'язаний вчиняти для клієнта
операції, які передбачені для рахунків
даного виду законом, банківськими
правилами та звичаями ділового
обороту, якщо інше не встановлено
договором банківського рахунка. Банк
зобов'язаний за розпорядженням клієнта
видати або перерахувати з його рахунка
грошові кошти в день надходження до
банку відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629
Цивільного кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами, а зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем до установи банку подавались
платіжні доручення № 551 від 21.05.2014р., №
558 від 25.06.2014р., № 559 від 25.06.2014р., № 374 від
15.05.2014р., № 374 від 15.05.2014р., № 374 від
19.05.2014р., № 553 від 11.06.2014р., які останнім
проведені не були.

Згідно з приписами ст. 1074 ЦК України
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Рішенням виконавчої дирекції фонду
гарантування вкладів фізичних осіб № 50
від 17.06.2014р., винесеного на підставі
постанови Правління НБУ від 17.06.2014р. №
365 ,,Про віднесення ПАТ ,,Старокиївський
банк" до категорії неплатоспроможних",
вирішено розпочати з 18.06.2014р. процедуру
виведення ПАТ ,,Старокиївський банк" з
ринку шляхом запровадження в ньому
тимчасової адміністрації", яка
запроваджується строком на три місяці
з 18.06.2014р. по 18.09.2014р. та призначено
уповноваженою особою Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію в ПАТ
,,Старокиївський банк" Пантіну Л.О.

11.09.2014р. постановою Правління НБУ № 563
,,Про відкликання банківської ліцензії
та ліквідацію ПАТ ,,Старокиївський
банк" відкликано банківську ліцензію в
ПАТ ,,Старокиївський банк".

Виконавча дирекція Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб прийняла рішення
від 17.09.2014р. № 92 ,,Про початок процедури
ліквідації Публічного акціонерного
товариства ,,Старокиївський банк" та
призначення уповноваженої особи Фонду
на ліквідацію банку".

Таким чином, на момент звернення
позивача з позовом до суду у
відповідача запроваджена тимчасова
адміністрація, а на момент вирішення
спору - відкликано банківську ліцензію
та розпочато процедуру ліквідації.

Спеціальним законом, що регулює
відносини, які виникають у зв'язку з
виведенням неплатоспроможних банків з
ринку та ліквідації банків, є Закон
України ,,Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб", який є
пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

З позовної заяви вбачається, що позивач
заявив майнові вимоги до банку про
стягнення грошових коштів. Проте,
позивачем не доведено, що у банку з
договору банківського рахунку виникли
грошові зобов'язання в сумі 158 925,57 грн.

Крім того, відповідно до п.1 ч.5 ст. 36
Закону України ,,Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону
обмеження, встановлене пунктом 1
частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, як вірно зазначив суд першої
інстанції, згідно з п. 4 ч.1 ст. 2 Закону
термін ,,вкладник" вживається у значені
,,фізична особа (крім фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності),
яка уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката", тобто юридичні особи,
якою є позивач, не підпадають під
визначення поняття ,,вкладник" у
розумінні даного Закону, та на позивача
не поширюється виняток з обмеження
встановленого пунктом 1 частини 5
статті 36 Закону.

З огляду на викладене позовні вимоги в
частині стягнення 158 925,57 грн. не
підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 50 000,00
грн. моральної шкоди колегія суддів
зазначає таке.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995р. № 4 (п. 3 постанови)
зазначено, що під немайновою шкодою,
заподіяною юридичній особі, слід
розуміти втрати немайнового характеру,
що настали у зв'язку з приниженням її
ділової репутації, посяганням на
фірмове найменування, товарний знак,
виробничу марку, розголошенням
комерційної таємниці, а також
вчиненням дій, спрямованих на зниження
престижу чи підрив довіри до її
діяльності.

Згідно з п. 5 Постанови при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди з'ясуванню
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача, вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, як в позовній заяві так і в
апеляційній скарзі відсутні будь - які
докази на підтвердження завдання
позивачу моральної шкоди, зокрема, не
зазначено, в чому полягає ця шкода, та
незрозуміло, яким чином вона
обрахована.

За таких обставин, позовні вимоги в
частині стягнення 50 000,00 грн. моральної
шкоди є необґрунтованими, а тому
задоволенню не підлягають.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги позивач вказує на те, що у даному
випадку Закон України ,,Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" не
підлягає застосуванню і кошти мають
бути стягнуті, а в подальшому позивач
повинен звернутись до ліквідаційної
комісії з рішенням суду для прийняття
його в кредитори банку у відповідності
до вимог названого Закону.

Вказані доводи є необґрунтованими,
оскільки позивач не позбавлений
можливості захистити свої майнові
права в порядку, передбаченому главою 72
ЦК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що підстави для скасування або зміни
рішення, які передбачені ст. 104 ГПК
України, відсутні. Рішення
господарського суду міста Києва від
01.10.2014р. у справі № 910/15881/14 слід залишити
без змін з урахуванням мотивувальної
частини даної постанови. У зв'язку з цим
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста
Києва від 01.10.2014р. у справі
№ 910/15881/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
,,ЕНЕРГОПРОМСЕРВІС" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
Г.А. Жук

А.О. Мальченко

Повний текст складено та підписано
28.11.2014р.