КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р. Справа№ 910/14244/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

за участю представників сторін:

Від позивача: представник не з'явився

Від відповідача- 1: представник не
з'явився.

Від відповідача -2: представник Маранди
В.О. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фудмаркет",

на рішення Господарського суду м.
Києва від 06.08.2014 року

у справі №910/14244/14 (суддя Смирнова
Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фудмаркет"

до 1. Публічного акціонерного
товариства "Омега Банк"

2. Публічного акціонерного
товариства "Дельта Банк"

про визнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Фудмаркет"
звернулось до Господарського суду м.
Києва з позовом до 1. Публічного
акціонерного товариства "Омега Банк", 2.
Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк" про визнання недійсним
договору купівлі-продажу прав вимоги №
1 від 18.06.2013, укладеного між Публічним
акціонерним товариством "Омега Банк" та
Публічним акціонерним товариством
"Дельта Банк".

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що за спірним
правочином відповідачем-1 відступлено
на користь відповідача-2 право вимоги
за кредитним договором № 19К-Н від
21.01.2011. Оскільки у відповідності до ч. 3
ст. 512 Цивільного кодексу України
кредитор у зобов'язанні не може бути
замінений, якщо це встановлено
договором або законом, а положеннями
кредитного договору № 19К-Н від 21.01.2011,
за твердженням позивача, встановлено
неможливість заміни кредитора у даному
зобов'язанні, то договір
купівлі-продажу прав вимоги № 1 від
18.06.2013 є таким, що суперечить нормам
законодавства.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 06.08.2014 року у справі № 910/14244/14 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт, посилається на ті самі
підстави, що й у позовній заяві.

Відповідач-2 подав відзив на апеляційну
скаргу, в якому проти її вимог
заперечує та просить суд залишити її
без задоволення.

Відповідачем-1 не використано наданого
йому законом права на участь його
представника у судовому засіданні суду
апеляційної інстанції. Причин неявки
суду не повідомлено. Матеріали справи
містять докази належного повідомлення
відповідача-1 про час та місце судового
засідання, а саме поштове повідомлення
№ 09167998.

Позивач до суду апеляційної інстанції
неодноразово не з'являвся, однак
неодноразово подавав клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
неможливістю явки його представника.

Розглянувши останнє клопотання про
відкладення розгляду справи, судова
колегія прийшла до висновку про
відмову у його задоволенні, зважаючи на
те, що позивач не позбавлений права
направити іншого представника у судове
засідання, як це передбачено ст. 28 ГПК
України.

У пункті 3.9.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 року N 18 зазначено, що
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку про можливість
розгляду справи за відсутності
представника позивача, який надавав
суду апеляційної інстанції пояснення
по суті спорі, та представника
відповідача-1, за наявними в матеріалах
справи доказами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги
та відзиву, дослідивши зібрані у справі
докази, заслухавши пояснення
представника відповідача-2, судова
колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.01.2011 року між Публічним акціонерним
товариством "Сведбанк" (найменування
якого було змінено на Публічне
акціонерне товариство "Омега Банк")
(банк) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фудмаркет"
(позичальник) було укладено кредитний
договір № 19К-Н, за умовами якого банк
надає позичальнику грошові кошти у
вигляді кредитної лінії, що не
поновлюється, у розмірі, на строк та на
умовах, передбачених у цьому договорі,
а позичальник зобов'язується повернути
кошти, одержані в рахунок кредитної
лінії, сплатити проценти за
користування кредитною лінією та
виконати свої зобов'язання у повному
обсязі у строки, передбачені цим
Договором.

Матеріали справи свідчать про те, що
18.06.2013 між Публічним акціонерним
товариством "Омега Банк" (продавець;
первісний кредитор) та Публічним
акціонерним товариством "Дельта Банк"
(покупець; новий кредитор) укладено
договір купівлі-продажу прав вимоги №
1, за умовами якого Публічне акціонерне
товариство "Омега Банк" продав
(відступив), а Публічне акціонерне
товариство "Дельта Банк" купив права
вимоги (як існуючі, так і майбутні)
продавця у якості кредитора до
позичальників за кредитними
договорами, в тому числі за Кредитним
договором № 19К-Н від 21.01.2011, також всі
права вимоги продавця до осіб, які
надали забезпечення, включаючи
будь-які та всі права вимоги та засоби
захисту прав, які доступні продавцю,
щодо виконання позичальниками та/або
особами, які надали забезпечення
будь-яких своїх обов'язків за
кредитними договорами та договорами
забезпечення.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається У випадках, встановлених
цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як вбачається із позовної заяви та
апеляційної скарги, позивач просить
суд визнати договір купівлі-продажу
прав вимоги № 1 від 18.06.2013 року
недійсним у зв'язку з тим, що
положеннями Кредитного договору №19К-Н
від 21.01.2011 року встановлено
неможливість заміни кредитора у даному
зобов'язанні, а тому спірний договір
суперечить положенням ч. 3 ст. 512
Цивільного кодексу України, що є
підставою для визнання такого договору
недійсним.

За приписами 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України передбачено,
що правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.

Відповідно 3 ст. 512 ЦК України кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Дослідивши Кредитний договір №19К-Н від
21.01.2011 року, судовою колегією
встановлено, що він не містить
застережень стосовно неможливості
заміни кредитора у зобов'язанні, що
виникають із даного договору.

Натомість, у п. 9.4 Кредитного договору
сторони передбачили, що банк має право
повністю або частково відступити свої
права та зобов'язання по цьому
договору, а також по угодам, пов'язаним
із забезпеченням повернення кредиту, а
також обміняти або продати борг по
цьому Договору третій особі без згоди
позичальника.

Враховуючи встановлені вище обставини,
судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позовні вимоги про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
прав вимоги № 1 від 18.06.2013 року
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Апелянтом належними та допустимими
доказами не спростовані встановлені
вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова
колегія вважає, що місцевим
господарським судом повно і всебічно
з'ясовані всі обставини справи та
надано їм належну правову оцінку,
рішення місцевого господарського суду,
яким у позові відмовлено, відповідає
чинному законодавству та матеріалам
справи; колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фудмаркет"
на рішення Господарського суду м. Києва
від 06.08.2014 року залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва
від 06.08.2014 року у справі № 910/14244/14 - без
змін.

3. Матеріали справи № 910/14244/14 повернути
до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
Н.М. Коршун

Судді
С.О. Алданова

С.Я. Дикунська