КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р. Справа№ 910/14580/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників:

від позивача: Криворог І.О.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Грицик Д.С.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Космо
Плюс"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 01.10.2014р.

у справі №910/14580/14 (суддя
Босий В.П.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "УніКредит

Лізинг"

до 1) Товариства з
обмеженою відповідальністю "Космо
Плюс"

2) Товариства з
обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто"

про стягнення 2 705 124,34
грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "УніКредит Лізинг"
(далі - позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом про солідарне стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Космо Плюс" (далі -
відповідач-1) та Товариства з обмеженою
відповідальністю "Т.Л. Авто" (далі -
відповідач-2) заборгованості за
договором фінансового лізингу
№3355L11/00-LD від 21.12.2011р., укладеним між
позивачем та відповідачем-1, у
загальній сумі 2 237 410,37 грн. (з них: 1 977
065,82 грн. - основний борг, 95 523,68 грн. -
пеня, 22 059,42 грн. - 3% річних, 142 761,45 грн. -
інфляційні втрати).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач-1 неналежним чином
виконував свої грошові зобов'язання
перед позивачем по сплаті лізингових
платежів та поверненню предмету
лізингу, що призвело до виникнення
заборгованості. Позовні вимоги
заявлено солідарно до обох
відповідачів, оскільки між сторонами
було укладено договір поруки №3355L11/00/SUR
від 29.11.2011р., за умовами якого
відповідач-2 поручився за виконання
відповідачем-1 умов договору
фінансового лізингу №3355L11/00-LD від
21.12.2011р.

В процесі судового розгляду позивач
подав заяву про збільшення позовних
вимог, в якій просив суд стягнути з
відповідачів солідарно 2 705 124,34 грн.
заборгованості, з яких 2 329 705,61 грн. -
основний борг, 191 713,76 грн. - пеня, 32 464,21
грн. - 3% річних та 151 240,76 грн. - інфляційні
втрати.

Відповідачі відзиву на позов не надали,
у зв'язку з чим справа розглядалася
місцевим господарським судом на
підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними в ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста
Києва у справі №910/14580/14 від 01.10.2014р.
позов було задоволено повністю,
присуджено до стягнення солідарно з
відповідачів на користь позивача
заборгованість у розмірі 2 329
705,61 грн., пеню у розмірі 191 713,76 грн., 3%
річних у розмірі 32 464,21 грн., інфляційні
у розмірі 151 240,76 грн. та судовий збір у
розмірі 54 102,49 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, відповідач-1 звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва у справі №910/14580/14 від 01.10.2014р. та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
відповідача-1 мотивовані тим, що
місцевим господарським судом було
неповно з'ясовано обставини, які мають
значення для справи, а також невірно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, що призвело до
прийняття неправильного рішення. При
цьому відповідач-1 наголошував на
наступному:

- судом першої інстанції безпідставно
не враховано висновок Київської
торгово-промислової палати про
настання обставин непереборної сили
(форс-мажор) №1703-4/430 від 15.07.2014р.;

- оскільки відповідач-1 з 15.04.2014р. був
позбавлений можливості користуватися
об'єктом лізингу у зв'язку з
форс-мажорними обставинами, до
відповідача-1 не можуть
застосовуватися штрафні санкції;

- відповідач-1 належним чином повідомив
позивача про виникнення форс-мажорних
обставин, надіславши лист №25/1 від
02.06.2014р.;

- поза увагою суду залишився акт звірки
взаєморозрахунків сторін, згідно з
яким розрахунок заборгованості
відповідача-1 відрізняється від
розрахунку позивача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.11.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 01.12.2014р.

28.11.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача-1
надійшло клопотання про витребування у
позивача додаткових доказів, а саме
доказів на підтвердження офіційного
курсу долара США, встановленого ПАТ
«Укрсоцбанк» на дату, що передує
встановленій даті сплати лізингового
платежу згідно з Договором фінансового
лізингу №3355L11/00-LD від 21.12.2011р. за періоди
з 21.12.2011р. по 25.08.2014р.

Колегія суддів вирішила відмовити в
задоволенні вказаного клопотання,
оскільки відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Відповідач-1 не був
позбавлений можливості надати власний
розрахунок заборгованості у разі, якщо
він не згоден з розрахунком, наданим
позивачем. При цьому, колегія суддів
вважає недоречним посилання
відповідача-1 в клопотанні на рішення
Господарського суду міста Києва від
14.10.2014р. у справі №910/15775/14, оскільки
вказане судове рішення на сьогоднішній
день не набрало законної сили та
переглядається в апеляційному порядку.

28.11.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача-1
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника в судове
засідання, призначене на 01.12.2014р.

Колегія суддів вирішила відмовити в
задоволенні вказаного клопотання,
оскільки в порушення вимог ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відповідачем-1 не наведено
обставин, за наявності яких справа не
може бути вирішена у даному судовому
засіданні на підставі наявних у справі
матеріалів. Окрім того, явка
представників сторін не була визнана
судом обов'язковою, а участь у судових
засіданнях відповідно до ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України є правом, а не обов'язком
сторони або учасника судового процесу,
яким сторона (учасник судового процесу)
користується на власний розсуд.
Посилання на необхідність
витребування нових доказів у позивача
є безпідставним, оскільки судом було
відмовлено в задоволенні названого
клопотання.

В судовому засіданні 01.12.2014р.
представник відповідача-2 підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив скасувати рішення
Господарського суду міста Києва у
справі №910/14580/14 від 01.10.2014р. та прийняти
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

В судовому засіданні 01.12.2014р.
представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги
відповідача-1, просив суд в задоволенні
скарги відмовити, оскільки судове
рішення прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Представник відповідача-1 в судове
засідання не з'явився.

Оскільки явка представників сторін в
судові засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення сторін про
місце, дату і час судового розгляду,
колегія суддів визнала за можливе
розглядати справу у відсутність
представника відповідача-1 за наявними
у справі матеріалами.

В судовому засіданні 01.12.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача-2, дослідивши
докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

21.12.2011р. між позивачем, як
лізингодавцем, та відповідачем-1, як
лізингоодержувачем, було укладено
договір фінансового лізингу №3355L11/00-LD
(далі - Договір фінансового лізингу), за
умовами якого (п.1.1, п.п.1.1.1)
лізингодавець приймає на себе
зобов'язання придбати у власність від
продавця, що обраний
лізингоодержувачем, предмет лізингу
відповідно до встановлених
лізингоодержувачем умов придбання та
технічних характеристик
(специфікацій), та передати його у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, визначених цим
договором. Лізингоодержувач
зобов'язується прийняти предмет
лізингу у користування та сплачувати
лізингодавцю лізингові платежі, інші
комісії, які зазначені в додатку
"Тарифи" до цього договору, який є його
невід'ємною частиною, та виконувати
інші обов'язки, передбачені цим
договором та чинним законодавством.
Визначення предмета лізингу, його
технічних характеристик
(специфікацій), вартість предмета
лізингу, графік лізингових платежів,
дата передачі предмета лізингу, а також
інші умови, що мають безпосереднє
відношення до цього договору,
визначаються у додатку(-ах) до цього
договору. У випадку, коли згідно цього
договору у лізинг передається декілька
предметів лізингу, сторони укладають
відповідну кількість додатків до цього
договору, які є в рівній мірі
невід'ємною частиною цього договору
(том справи - 1, аркуші справи - 22-30).

Передача лізингоодержувачу предмета
лізингу та документів (їх копій) до
нього оформлюється підписанням
сторонами акту приймання-передачі
предмета лізингу, впродовж 3-х робочих
днів, починаючи з дати відповідного
повідомлення лізінгоодержувача
лізингодавцем (п.2.3 Договору
фінансового лізингу).

З дати підписання Акту
приймання-передачі лізингоодержувач
має право користуватися предметом
лізингу відповідно до його призначення
та умов використання (п.3.1 Договору
фінансового лізингу).

В розділі 5 Договору фінансового
лізингу сторонами погоджено порядок
сплати лізингових платежів за
договором, згідно з п.п.5.1, 5.2, 5.3.2, 5.6
якого лізингоодержувач зобов'язаний
сплачувати лізингові платежі. Розмір
лізингових платежів, їх складові
частини та дати оплати визначаються у
графіку, що міститься у відповідному
додатку до спірного правочину. Розмір
лізингових платежів та їх складових
частин виражається в іноземній валюті
(долар США, Євро або інша валюта) та
підлягає сплаті у національній валюті
України - гривні за курсом, що
визначений договором. Періодичні
лізингові платежі сплачуються після
передачі предмету лізингу у
користування лізингоодержувачу за
курсом продажу та включають в себе:
відшкодування вартості предмету
лізингу, що розраховується за курсом,
встановленим у відповідному додатку,
та комісію лізингодавця, яка є такою, що
змінюється та розраховується як
різниця між розміром періодичного
лізингового платежу, який зазначений у
стовбці "лізинговий платіж" та
перерахований в гривню, та розміром
відшкодування вартості предмету
лізингу, розрахованого згідно п.5.3.2(а)
цього договору та перерахованого в
гривню, мінімальний розмір комісії
лізингодавця не може бути меншим ніж
одна гривня. Перед підписанням
договору лізингоодержувач
попереджений лізингодавцем про
наявність валютного ризику, тобто,
ймовірність виникнення можливих
збитків у лізингоодержувача внаслідок
несприятливих змін курсів іноземних
валют до національної валюти України.
Підписанням договору лізингоодержувач
підтверджує, що він усвідомлює можливе
настання несприятливих для нього
економічних умов, спричинених
коливанням курсів іноземних валют, і
гарантує виконання взятих зобов'язань
своєчасно та в повному обсязі (п. 5.9
Договору).

Лізингоодержувач відшкодовує
лізингодавцю: всі документально
підтверджені витрати, пов'язані з
оформленням та виконанням цього
договору, договору купівлі-продажу та
страхування включаючи (але не виключно)
реєстраційні (за виключенням платежів,
що згідно умов цього договору несе
лізингодавець; судові витрати,
державне мито, витрати, пов'язані із
зверненням стягнення на предмет
лізингу; податки, що стягуються з
предмету лізингу; будь-який штраф,
пов'язаний з предметом лізингу, який
накладено з вини лізингоодержувача;
витрати лізингодавця щодо відновлення
втачених або вкрадених документів на
предмет лізингу під час користування
лізингоодержувачем предметом лізингу;
інші витрати, понесені лізингодавцем з
вини контрагента (п.6.1 Договору
фінансового лізингу).

Оплата лізингоодержувачем за цим
договором вважається здійсненою в
момент зарахування коштів на рахунок
лізингодавця. Сторони домовились, що
тарифи за цим договором підлягають
перегляду пропорційно збільшенню
індексу інфляції за ініціативою
лізингодавця кожні дванадцять місяців,
починаючи з дати укладення договору
(п.п.7.1, 7.2 Договору фінансового лізингу).

Відповідно до п.15.1 Договору
фінансового лізингу останній є
укладеним та набуває чинності з
моменту його підписання
уповноваженими представниками сторін,
скріплення печатками, нотаріального
посвідчення та діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
по ньому.

З метою забезпечення виконання
відповідачем-2 своїх зобов'язань за
Договором фінансового лізингу, між
позивачем, як лізингодавцем,
відповідачем-1, як лізингоодержувачем,
та відповідачем-2, як поручителем, було
укладено договір поруки №3355L11/00/SUR від
29.11.2012р. (далі - Договір поруки), за
умовами якого (п.1.1) поручитель
зобов'язався як солідарний боржник
безвідклично та безумовно сплатити
лізингодавцю за договором №3355L11/00-LD від
21.12.2011р. фінансового лізингу на першу
вимогу всі необхідні платежі загальною
сумою в гривневому еквіваленті до 2 111
997,08 доларів США, що на день укладання
договору становило 17 297 256,09 грн. та
оплатити всі інші платежі, що належать
до сплати лізингоодержувачем
відповідно до умов договорів
фінансового лізингу, в тій же самій
сумі, валюті та в той же самий час (також
у випадку дострокових платежів), як це
визначено в договорі фінансового
лізингу (том справи - 1, аркуш справи - 35).

На виконання умов Договору фінансового
лізингу позивач передав, а відповідач-1
прийняв предмет лізингу, про що було
складено та підписано акт
прийому-передачі від 22.12.2012р., в якому
зазначено загальну ціну предмета
лізингу у розмірі 1 445 471,46 доларів США
(еквівалентно 11 607 135,82 грн., 1 долар США =
8,03 грн.).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач-1 неналежним чином
виконував свої грошові зобов'язання
перед позивачем, внаслідок чого
виникла заборгованість за Договором
фінансового лізингу у сумі 1 725 985,59 грн.

Позивач звернувся до відповідача-2, як
поручителя, з вимогою вих.№4503 від
19.06.2014р. про сплату заборгованості, але
звернення позивача було залишено без
належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідачів в
добровільному порядку сплатити
заборгованість, окрім вимог про
солідарне стягнення 2 329 705,61 грн.
основного боргу (згідно із заявою про
збільшення розміру позовних вимог),
позивач також просив суд стягнути
солідарно з відповідачів 191 713,76 грн.
пені, 32 464,21 грн. 3% річних та 151 240,76 грн.
інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд
задовольнив позов повністю, визнавши
позовні вимоги нормативно
обґрунтованими та документально
підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх обґрунтованими та такими, що
відповідають фактичним обставинам
справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

За договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі) (ст. 806 Цивільного
кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що на виконання умов
Договору фінансового лізингу позивач
передав, а відповідач-1 прийняв предмет
лізингу, вартість якого склала 1 445 471,46
доларів США, що еквівалентно 11 607 135,82
грн. Вказані обставини підтверджуються
актом прийому-передачі від 22.12.2012р. (том
справи - 1, аркуш справи - 37).

Жодних претензій (зауважень) щодо
предмета лізингу від відповідача-1 не
надходило. Доказів на підтвердження
протилежного суду не надано.

В додатку №3355L11/00 від 21.12.2011р. до
Договору фінансового лізингу
встановлено графік сплати лізингових
платежів та їх розмір за кожний окремий
місяць.

Натомість відповідач-1 не вносив
лізингові платежі в обумовлені
Договором фінансового лізингу розмірі
та строки, що призвело до виникнення
заборгованості.

29.11.2012р. між позивачем та відповідачем-1
було укладено додаткову угоду №1 до
Договору фінансового лізингу, в якій
узгоджено розмір заборгованості
станом на день укладення вказаної
додаткової угоди в розмірі 712 380,81 грн. (в
т.ч. ПДВ - 69 090,08 грн.) та
реструктуризовано сплату даної
заборгованості частинами до 31.12.2012р.

Додатком №3355L11/00 від 29.11.2012р. до
Договору фінансового лізингу було
внесено зміни до графіку лізингових
платежів.

На час винесення місцевим
господарським судом рішення у даній
справі борг відповідача-1 перед
позивачем за Договором фінансового
лізингу становив 2 329 705,61 грн.

В своїй апеляційній скарзі відповідач-1
наголошував на тому, що він з квітня 2014
року був позбавлений можливості
користуватися об'єктом лізингу у
зв'язку з форс-мажорними обставинами.
При цьому, як на доказ існування таких
обставин відповідач-1 посилався на
висновок Київської
торгово-промислової палати №1703-4/430 від
15.07.2014 р. про настання обставин
непереборної сили (форс-мажор). З
урахуванням наведеного, відповідач-1
вважає, що до нього не можуть бути
застосовані штрафні санкції.

З цього приводу судом було встановлено
наступне. В ст. 614 Цивільного кодексу
України передбачено, що особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з п.13.1 Договору фінансового
лізингу на чинність цього договору не
впливають будь-які обмеження або
неможливість користуватися предметом
лізингу внаслідок його часткового або
повного пошкодження, надзвичайних
подій або форс-мажору. В таких випадках
всі зобов'язання лізингоодержувача, в
тому числі платіжні зобов'язання,
залишаються чинними в повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 626-628 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Як вірно зазначив місцевий
господарський суд у своєму рішенні,
згідно з висновком Київської
торгово-промислової палати №1703-4/430 від
15.07.2014р. форс-мажорні обставини мали
місце з квітня 2014 року, тоді як
заборгованість відповідача-1 з
лізингових платежів за Договором
фінансового лізингу виникла з
листопада 2013 року, тобто за півроку до
настання вказаних форс-мажорних
обставин.

Відповідач-1 в апеляційній скарзі
стверджував про те, що він належним
чином повідомив позивача про
виникнення форс-мажорних обставин,
надіславши лист №25/1 від 02.06.2014р.

Відповідно до умов п.13.5 Договору
фінансового лізингу всі повідомлення
та інша інформація за договором
повинні бути вчинені письмово та
надіслані поштою чи телеграмою на
адресу іншої сторони. Будь-яке
повідомлення, направлене за допомогою
факсимільного зв'язку, повинне
супроводжуватись передачею оригіналу
засобами поштового зв'язку.

Натомість вказаний пункт Договору
фінансового лізингу відповідачем-1
виконаний не був. Доказів на
підтвердження протилежного ані
місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано.

Колегією суддів враховано посилання
відповідача-1 на невідповідність курсу
валют, застосованого позивачем при
здійсненні розрахунку суми боргу,
однак при цьому відповідач-1 не
скористався своїм правом на подання
власного розрахунку боргу із
зазначенням того валютного курсу, який
він вважає правильним (достовірним).

Посилання відповідача-1 на Акт звірки
взаєморозрахунків між позивачем та
відповідачем-1 не може бути прийнято
судом до уваги, оскільки названий Акт
підписаний лише відповідачем-1. До того
ж, сума боргу, вказана у Акті звірки, не
підтверджена відповідними
розрахунками, здійсненими в порядку,
встановленому в розділі 5 Договорі
фінансового лізингу та додатків до
нього, із зазначенням застосованого
курсу валют на кожну конкретну дату.

Підсумовуючи вищевикладені обставини
справи в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку про те, що зібраними у
справі матеріалами підтверджено факт
неналежного виконання відповідачем-1
своїх грошових зобов'язань перед
позивачем за Договором фінансового
лізингу.

На час винесення місцевим
господарським судом рішення у даній
справі борг відповідача-1 перед
позивачем за Договором фінансового
лізингу становив 2 329 705,61 грн. Доказів на
підтвердження погашення вказаного
боргу повністю або частково суду не
надано, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає обґрунтованою вимогу позивача
про стягнення 2 329 705,61 грн. основного
боргу.

При цьому необхідно зазначити, що
відповідно до ст. ст. 543, 554 Цивільного
кодексу України у разі солідарного
обов'язку боржників (солідарних
боржників) кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників
разом, так і від будь-кого з них окремо.
У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до відповідача-2, як
поручителя за Договором поруки, з
вимогою про сплату заборгованості,
однак борг погашений не був.

З урахуванням наведених правових норм,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що позивач має право
самостійно обирати боржника та
поручителя, до якого слід звернути
вимогу і в даному випадку вимога
позивача про стягнення з відповідачів
солідарно суми заборгованості за
Договором фінансового лізингу є
правомірними.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

В п.12.3 Договору фінансового лізингу
передбачено, що у випадку несплати
лізингоодержувачем в належний термін
будь-якої суми, яка може бути сплачена
за договором, останній сплачує
лізингодавцю пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, яка діяла протягом періоду
прострочення, за кожен день
прострочення.

Окрім того, згідно зі ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду
було встановлено факт прострочення
виконання відповідачем-1 грошових
зобов'язань перед позивачем за
Договором фінансового лізингу, а
відповідач-2 виступив поручителем за
виконання відповідачем-1 вказаних вище
зобов'язань, нарахування пені,
інфляційних втрат та 3% річних є
обґрунтованим.

За розрахунками суду апеляційної
інстанції, які збігаються з
розрахунками місцевого господарського
суду, з відповідачів підлягає
стягненню солідарно на користь
позивача 191 713,76 грн. пені, 32 464,21 грн. 3%
річних та 151 240,76 грн. інфляційних втрат.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Однак відповідачами не надано суду
належних та допустимих доказів на
спростування висновків місцевого
господарського суду.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи
в їх сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що рішення
Господарського суду міста Києва у
справі №910/14580/14 від 01.10.2014р. прийнято у
відповідності до норм чинного
законодавства, з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, у зв'язку з
чим апеляційна скарга відповідача-1
задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору її подання покладаються на
відповідача-1 (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст.
4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Космо
Плюс" залишити без задоволення, рішення
Господарського суду міста Києва у
справі №910/14580/14 від 01.10.2014р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/14580/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков