КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2014 р. Справа№ 910/12932/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Новицька В.П., довіреність №
2355 від 15.08.2014 р.,

відповідача: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці

на рішення господарського суду м. Києва
від 18.09.2014 року

у справі №910/12932/14 (суддя - Головатюк Л.Д.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного
відділу м. Чернівці

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кміл"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Чернівці звернувся до господарського
суду м. Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кміл" про
визнання недійсним договору оренди
нежитлових приміщень №3 від 01.10.1992.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 18.09.2014 року у справі №910/12932/14 в
задоволенні позову
Квартирно-експлуатаційного відділу
м. Чернівці - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Чернівці звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
скасувати рішення господарського суду
м. Києва від 18.09.2014 року по справі
№910/12932/14 за позовом
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кміл" про визнання
недійсним договору та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
рішення місцевого господарського суду
прийняте з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
місцевий господарський суд
неправильно застосував і порушив норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач в судове засідання
повноважних представників не направив,
причини неявки суду не повідомив.

Апеляційний господарський суд,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення, встановив
наступне.

01.10.1992 між Чернівецьким гарнізонним
будинком офіцерів (орендодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кміл" (відповідач,
орендар) укладено договір №3 оренди
нежитлових приміщень по пл.
Театральній, 3 в м. Чернівці (далі -
договір оренди).

Відповідно до Розпорядження
Начальника штабу Західного
оперативного командування від 18.01.2005 №6
"Про організацію роботи щодо
розформування 29 гарнізонного Будинку
офіцерів" та Наказу Командувача військ
Західного оперативного командування
від 19.05.05р. №153 "Про заміну
правонаступника 29 гарнізонного
Будинку офіцерів" правонаступником
визнано Чернівецьку
квартирно-експлуатаційну частину
району, згідно директиви Міністра
оборони України від 20.04.2005
переформована у
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці (позивач у справі).

У відповідності до п.1.1 вищевказаного
договору встановлено, що Орендодавець
передає Орендарю в орендне
користування нежитлові приміщення, які
знаходяться в гарнізонному будинку
офіцерів за адресою: м. Чернівці,
площа Театральна, 3, загальною площею
565,7м2.

Згідно п.5.1 договору, встановлено що
договір вступає в силу з моменту його
підписання та діє до 31 грудня 2004 року.

23 грудня 2003 року між орендарем та
орендодавцем укладено додаткову угоду
№1 до договору оренди №3 від 01.10.1992.

Відповідно до п.10.1 встановлено, що
договір діє з 01 лютого 2004 року строком
на 25 років до 01 лютого 2029 року.

Позивач наголошував на тому, що
вищевказаний договір є недійсним, у
зв'язку з тим що його укладено з
порушення законодавства. Зокрема,
позивач зазначив наступне.

На момент укладення Договору оренди
діяв Закон України від 10.04.1992, №2269-ХІІ
"Про оренду державного та комунального
майна" та "Методика оцінки вартості
об'єктів приватизації та оренди",
затверджена Постановою Kабінету
Міністрів України від 02.09.1992, №522.

Пунктом 2 Методики визначено, що ця
Методика встановлює порядок і спосіб
оцінки майна, що приватизується або
передається в оренду, за відновною
вартістю з урахуванням зносу та складу
цього майна. Вона використовується для
визначення початкової (аукціонної)
ціни державного підприємства, розміру
статутного фонду господарського
товариства, що створюється у процесі
приватизації, а також для визначення
ціни майна державного підприємства або
окремих інвентарних об'єктів при
викупі та передачі його в оренду.

Відповідно до п.6 вказаної Методики,
Оцінку вартості об'єктів приватизації
та оренди здійснює: при оренді
державного майна - комісія, створена
орендодавцем.

Пунктом 1.7. Договору визначено, що при
зміні ставок орендної плати на
законодавчому рівні, змінюється оплата
по діючому Договору.

Постановами Kабінету Міністрів України
від 18.05.1998 №699, від 19.01.2000 №75, від 27.12.2006
№1846 внесено зміни до "Методики
розрахунку і порядку використання
плата за оренду майна державних
підприємств та організацій", в т.ч. п.2
викладено в редакції:

№699 - "У разі коли орендодавцем
цілісного майнового комплексу
структурного підрозділу (філії, цеху,
дільниці) державного підприємства, а
також нерухомого майна (будинку,
споруди, приміщення) є державне
підприємство, організація, розмір
орендної плати погоджується з органом,
уповноваженим управляти майном
підприємства, та органом, визначеним в
абзаці другому (ФДМУ або його
регіональні відділення) і третьому
етапі 5 Закону України "Про оренду
державного та комунальною майна".

№75 - "У разі коли орендодавцем
цілісного майнового комплексу
структурного підрозділу (філії, цеху,
дільниці) державного підприємства, а
також нерухомою майна (будинку,
споруди, приміщення) є державне
підприємство, організація, розмір
орендної плати погоджується з органом,
визначеним в абзаці другому (ФДМУ та
його регіональні відділення ) статті 5
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна", (до 11.05.2000 -
введення в дію Постанови КМУ №778 "Про
затвердження Порядку надання дозволу
військовим частинам Збройних Сил на
передачу закріпленого за ними рухомого
та нерухомого манна в оренду").

Також, Постановою Kабінету Міністрів
України від 18.05.1998 №699 застосовані
Орендні ставки за використання
нерухомого державного майна (у
відсотках до вартості нерухомого
майна, визначеної експертним шляхом), а
Постановами №75 від 19.01.2000 та №1846 від
27.12.2006 змінено ставки орендної плати.

Однак при укладанні Додаткової угоди
№1 від 23.12.2003, якою фактично укладено
договір в новій редакції та продовжено
його дію, не було враховано вимоги
чинного законодавства, а саме: не
проведено оцінку Майна, зміни орендних
ставок, погодження розрахунків з
органом приватизації.

Таким чином, на думку позивача,
вищевикладені норми законодавства
вказують на те, що даний договір оренди
суперечить нормам чинного
законодавства, у зв'язку з чим він
повинен бути визнаним судом недійсним.

Проте суд не погоджується з
твердженням позивача, що при укладанні
додаткової угоди № 1 від 23.12.2003
сторонами угоди не була проведена
експертна оцінка спірної нерухомості,
що на думку позивача є підставою для
розірвання договору, оскільки дане
посилання не відповідає дійсності і
спростовується паспортом-сертифікатом
об'єкта експертної оцінки нерухомості
станом на 01.01.2003, яка є додатком до
додаткової угоди № 1.

Вищезазначене свідчить про те, що на
день укладення додаткова угода
повністю відповідала і відповідає
вимогам Закону України "Про
господарську діяльність у Збройний
Силах України" №1076-ХІУ від 21.09.1999 і
ніяким чином не порушувала умови
Методики оцінки і чинного
законодавства діючого на момент
укладання спірної угоди, як
наголошував позивач. Копія
паспорту-сертифікату об'єкта
експертної оцінки спірної нерухомості
і додаткової угоди від 23.12.2003 додані
відповідачем до матеріалів справи.

01.12.2011 між Орендодавцем і Орендарем
була укладена додаткова угода № 2 до
договору № 3 оренди нежитлових
приміщень. За умовами п.1.3. цієї
додаткової угоди "Орендна плата
визначається на підставі "Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна"
затвердженого постановою № 786 Kабінету
Міністрів України від 04.10.1995 (зі
змінами) і становить без ПДВ за базовий
місяць (серпень 2011 року) 19,490,95 грн. До
додаткової угоди долучено розрахунок
орендної плати і паспорт-сертифікат
об'єкта експертної оцінки спірної
нерухомості. Копія додаткової угоди № 2
з додатками додані відповідачем до
матеріалів справи.

Таким чином, посилання позивача на те,
що при укладанні додаткової угоди № 1
від 23.12.2003 сторонами угоди не була
проведена експертна оцінка спірної
нерухомості відповідно до Методики
розрахунку не відповідає дійсності і
спростовується паспортом-сертифікатом
об'єкта експертної оцінки
(нерухомості), зробленої станом на
01.01.2003, яка є додатком до цієї
додаткової угоди, копію якого додано до
матеріалів справи.

Крім того, за приписами ст. 778 ЦК України
наймач може поліпшити річ, яка є
предметом договору найму, лише за
згодою наймодавця. Якщо поліпшення
можуть бути відокремлені від речі без
її пошкодження, наймач має право на їх
вилучення.

Якщо поліпшення речі зроблено за
згодою наймодавця, наймач має право на
відшкодування вартості необхідних
витрат або на зарахування їх вартості в
рахунок плати за користування річчю.

Якщо в результаті поліпшення,
зробленого за згодою наймодавця,
створена нова річ, наймач стає її
співвласником. Частка наймача у праві
власності відповідає вартості його
витрат на поліпшення речі, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Якщо наймач без згоди наймодавця
зробив поліпшення, які не можна
відокремити без шкоди для речі, він не
має права на відшкодування їх вартості.

03.03.2004 по грудень 2005 року відповідно до
договорів з підрядними організаціями
відповідач за погодженням з
Орендодавцем провів
будівельно-монтажні роботи по
поліпшенню якості орендованого майна
на загальну суму 1 344 228,60 грн., які
позивач не бажає зараховувати ні в
рахунок орендної, чи іншої плати, що не
відповідає умовам ст. 778 ЦК України і
вимогам ст. ст. 283-291 ГК України, що
фактично і є предметом цього спору. До
направлених позивачу листів був
наданий аудиторський висновок № 5 від
15.02.2006 зроблений приватним
підприємством аудиторською фірмою
"Аудит-Фінансист" по поліпшенню якості
орендованого майна на загальну суму 1 344
228,60 грн., які були залишені позивачем
без відповіді. Копія листів до позивача
за №№ 67 і 71 та аудиторського висновку
містяться в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивачем не надано суду жодного
належного доказу, який би вказував, що
спірний договір № 3 та додаткові угоди
до нього укладені з порушенням вимог
чинного законодавства. Зазначене
свідчить про відсутність будь-яких
підстав, передбачених ст. ст. 651-652 ЦК
України і ст. 188 ГК України для
розірвання чи зміни спірного договору
оренди, права та зобов'язання за яким
виконується сторонами заключної угоди
вже протягом 22 років, а тому суд
відмовляє позивачу у задоволенні
позовних вимог КЕВ м. Чернівці.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що правочин може
бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Загальні
підстави і наслідки недійсності
правочинів (господарських договорів)
встановлені статтями 215, 216 ЦК України,
статтями 207, 208 ГК України. Правила,
встановлені цими нормами, повинні
застосовуватися господарськими судами
в усіх випадках, коли правочин вчинений
з порушенням загальних вимог частин
першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК
України і не підпадає під дію інших
норм, які встановлюють підстави та
наслідки недійсності правочинів,
зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК
України, абзацу другого частини шостої
статті 29 Закону України "Про
приватизацію державного майна",
частини другої статті 20 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7-1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Стаття 181 Господарського кодексу
України передбачає, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Проект договору
може бути запропонований будь-якою з
сторін. У разі якщо проект договору
викладено як єдиний документ, він
надається другій стороні у двох
примірниках. Сторона, яка одержала
проект договору, у разі згоди з його
умовами оформляє договір відповідно до
вимог частини першої цієї статті і
повертає один примірник договору
другій стороні або надсилає відповідь
на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору.

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо
всіх або окремих умов, зазначених у
протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у письмовій
формі (протоколом узгодження
розбіжностей, листами, телеграмами,
телетайпограмами тощо).

Таким чином, існування договору оренди
№ 3 від 01.10.1992 у формі єдиного документа
та додаткових угод до нього, які є
невід'ємними частинами даного
договору, відсутність будь-якого
протоколу розбіжностей до даного
договору свідчать про досягнення
сторонами згоди щодо всіх істотних
умов договору, а отже підстав для
визнання договору недійсним немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного
кодексу України правочин, для якого
законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує їхню
волю до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частинами 1, 2 статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладене учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції, може бути на вимогу однієї
із сторін, або відповідного органу
державної влади визнане судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У листі Верховного Суду України від
24.11.2008 "Про практику розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зазначено, що
відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути
пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів. Якщо під час судового
розгляду встановлено відсутність у
позивача права на задоволення позову
про визнання оспорюваного правочину
недійсним, суд має відмовити в
задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.236 Цивільного кодексу
України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Відповідно до ч.1
ст.15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України
зазначено, що способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України
загальними засадами цивільного
законодавства, в тому числі є:

- свобода договору;

- справедливість, добросовісність та
розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пункт 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України визначає, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу
України договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом. Якщо
сторони домовилися укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому цієї форми,
навіть якщо законом ця форма для даного
виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Позивач не надав суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання договору оренди № 3 від
01.10.1992 недійсним відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Позивачем не доведено наявність тих
обставин, на підставі яких ґрунтуються
його позовні вимоги.

На підставі викладеного та з
урахуванням встановлених обставин
справи, суд дійшов висновку про те, що
позовні вимоги
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці є необґрунтованими, а тому
задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Беручи до уваги наведене, судова
колегія дійшла висновку, що рішення
господарського суду м. Києва від 18.09.2014
року у справі №910/12932/14 прийнято з
повним і достовірним встановленням
всіх фактичних обставин, які мають
значення для вирішення даного спору, а
також з дотриманням норм матеріального
і процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва
від 18.09.2014 року у справі №910/12932/14
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці - без задоволення.

Головуючий суддя
В.В. Андрієнко

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Шапран