КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р. Справа№ 910/14589/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Київський річковий порт»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 02.10.2014

у справі № 910/14589/14 (суддя Ващенко
Т.М.)

за позовом Державного підприємства
водних шляхів «Укрводшлях»

до Публічного акціонерного
товариства «Київський річковий порт»

про стягнення 24 483, 08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство водних шляхів
«Укрводшлях» (далі, позивач) звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Київський річковий порт»
(далі, відповідач) про стягнення 24 483, 08
грн. заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказує на те, що відповідно до
підписаного між сторонами акту
позивачем було надано відповідачу
послуг на суму 20 721,80 грн. При цьому,
оскільки відповідач не оплатив надані
послуги, позивач листом звернувся до
відповідача з вимогою щодо сплати
грошових коштів. Враховуючи те, що
вимога позивача залишилась без
задоволення, вказане зумовило
звернення останнього з даним позовом
до суду.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 02.10.2014 у справі №
910/14589/14 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення із Публічного
акціонерного товариства «Київський
річковий порт» на користь Державного
підприємства водних шляхів
«Укрводшлях» 20 721 грн. 80 коп. основного
боргу, 275 грн. 91 коп. 3% річних, 2 350 грн. 74
коп. збитків від інфляції, 1 742 грн. 32
коп. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині в позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, відповідно до
якої просить рішення Господарського
суду міста Києва від 02.10.2014 у справі №
910/14589/14 скасувати повністю і припинити
провадження у справі.

Апеляційна скарга відповідача
мотивована тим, що судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для вирішення справи, а рішення суду
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Так, у апеляційній скарзі відповідач
стверджує, що позивачем до позовної
заяви не було додано договору,
викладеного у письмовій формі, а
відтак, порушено вимоги статті 208
Цивільного кодексу України. Також,
скаржник наголосив, що рішення було
прийняте без участі відповідача.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу у
справі № 910/14589/14 передано на розгляд
судової колегії Київського
апеляційного господарського суду у
складі головуючого судді Михальської
Ю.Б., суддів: Отрюха Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.11.2014
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 02.12.2014.

02.12.2014 від представника позивача через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду надійшов відзив на
апеляційну скаргу, у якому останній
просив залишити рішення
Господарського суду міста Києва від
02.10.2014 у справі № 910/14589/14 без змін, а
апеляційну скаргу відповідача без
задоволення.

Представники сторін у судове
засідання, призначене на 02.12.2014, не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили.

Враховуючи те, що у матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення сторін про дату, час і
місце проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, а саме
повідомлення про вручення поштових
відправлень позивачу та відповідачу,
колегія суддів вважає можливим
здійснити перевірку рішення суду
першої інстанції в апеляційному
порядку за наявними матеріалами справи
та без участі представників сторін, що
не перешкоджає судовому розгляду
справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
відзив на неї, перевіривши матеріали
справи, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія суддів зазначає
про відсутність підстав для скасування
судового рішення з огляду на наступне.

Як підтверджується матеріалами справи,
22.04.2013 відповідач звернувся до позивача
листом № 34 із замовленням на
лоцманську карту Дніпродзержинського
водосховища та на коректуру
лоцманських карт.

На підставі листа № 34 від 22.04.2013 між
сторонами було підписано та скріплено
печатками акт № б/н 23.07.2013, відповідно
до якого. позивачем була проведена
коректура навігаційних річкових карт
для відповідача, а саме: Київського
водосховища у кількості 1 шт.,
Канівського водосховища у кількості 5
шт., Кременчуцького водосховища у
кількості 1 шт., Дніпровського
водосховища у кількості 1 шт.,
Каховського водосховища у кількості 1
шт., Нижнього Дніпра у кількості 1 шт. на
загальну суму 20 721,80 грн. з ПДВ.

15.01.2014 позивач звернувся до відповідача
з претензією № Пр/10-07/03 з вимогою
сплатити заборгованість за актом від
23.07.2013. Вказана заборгованість
відповідачем сплачена не була.

Відповідач, заперечуючи проти позову, у
апеляційній скарзі зазначив, що згідно
статті 208 Цивільного кодексу України
правочини між юридичними особами
належить вчиняти у письмовій формі,
однак, такого правочину між сторонами
укладено не було, а відтак рішення суду
про часткове задоволення позовних
вимог підлягає скасуванню.

Вказані доводи апелянта є
безпідставними та необгрунтованими з
огляду на наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки;
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 2 статті 205 Цивільного
кодексу України правочин, для якого
законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує їхню
волю до настання відповідних правових
наслідків.

У відповідності до частини 1 статті 639
Цивільного кодексу України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Дійсно, за загальним правилом
відповідно до статті 208 Цивільного
кодексу України правочини між
юридичними особами належить вчиняти у
письмовій формі.

Водночас, відповідно до статті 207
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Також, згідно з частиною 1 статті 181
Господарського кодексу України
допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Згідно вимог статті 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 Цивільного
кодексу України договір є укладеним з
моменту одержання особою, яка
направила пропозицію укласти договір,
відповіді про прийняття цієї
пропозиції.

Частиною 2 статті 640 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо відповідно
до акта цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

У свою чергу, відповідно до статті 641
Цивільного кодексу України пропозицію
укласти договір (оферту) може зробити
кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити
істотні умови договору і виражати
намір особи, яка її зробила, вважати
себе зобов'язаною у разі її прийняття.
Реклама або інші пропозиції,
адресовані невизначеному колу осіб, є
запрошенням робити пропозиції укласти
договір, якщо інше не вказано у рекламі
або інших пропозиціях.

Відповідно до статті 642 Цивільного
кодексу України відповідь особи, якій
адресована пропозиція укласти договір,
про її прийняття (акцепт) повинна бути
повною і безумовною. Якщо особа, яка
одержала пропозицію укласти договір, у
межах строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у пропозиції
умов договору (відвантажила товари,
надала послуги, виконала роботи,
сплатила відповідну суму грошей тощо),
яка засвідчує її бажання укласти
договір, ця дія є прийняттям
пропозиції, якщо інше не вказане в
пропозиції укласти договір або не
встановлено законом.

Як уже зазначалося вище, між сторонами
було підписано та скріплено печатками
акт № б/н 23.07.2013 (далі, Акт).

Даний Акт містить найменування наданих
послуг, їх ціну, а відтак колегія
суддів, погоджуючись із висновками
суду першої інстанції, приходить до
висновку, що між сторонами мало місце
укладення правочину на надання послуг
у спрощений спосіб.

Згідно статті 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Як встановлено статтею 903 Цивільного
кодексу України, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Таким чином, оскільки сторонами не було
обумовлено строків поставки товару, до
спірних правовідносин мають
застосовуватись положення частини 2
статті 530 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи,
15.01.2014 позивач звернувся до відповідача
з претензією № Пр/10-07/03, яка була
направлена відповідачу 16.01.2014, з
вимогою сплатити заборгованість за
актом від 23.07.2013.

Таким чином, з огляду на вимоги статті
530 Цивільного кодексу України,
відповідач мав оплатити надані послуги
протягом семи днів від дати отримання
претензії.

Відповідно до статті 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Зазначена норма кореспондується зі
статтею 193 Господарського кодексу
України, якою встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Не допускається одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка з
мотиву, що зобов'язання другої сторони
за іншим договором не було виконано
належним чином.

З огляду на вищевикладене, враховуючи
доведеність позивачем невиконання
відповідачем свого обов'язку щодо
оплати наданих йому послуг, колегія
суддів погоджується із висновками суду
першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог Державного
підприємства водних шляхів
«Укрводшлях» в частині стягнення з
відповідача 20 721,80 грн. основного боргу.

Також, позивач просив суд стягнути з
відповідача на свою користь 597,81 грн. - 3%
річних та 2 486,62 грн. - збитків від
інфляції.

Стосовно цієї частини позовних вимог
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За приписами статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи доведеність порушення
відповідачем свого зобов'язання щодо
оплати наданих йому позивачем послуг,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
прострочення відповідачем по
виконанню свого обов'язку зі сплати
грошових коштів за надані послуги
настало з 28.01.2014., а не з 23.07.2013., як це
визначалось позивачем та, відповідно,
перевіривши здійснений Господарським
судом міста Києва перерахунок 3 % річних
та інфляційних нарахувань,
погоджується з висновком суду першої
інстанції про обґрунтованість
позовних вимог Державного
підприємства водних шляхів
«Укрводшлях» про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Київський річковий порт» 275,91 грн.
3 % річних та 2 350,74 грн. інфляційних
нарахувань. Безпідставно позивачем
нараховано 3% річних в розмірі 321,90 грн.
та збитки від інфляції в розмірі 135,88
грн., внаслідок чого суд першої
інстанції правомірно відмовив у
задоволенні позову в цій частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача 677,57 грн. пені, колегія
суддів зазначає, що останні не
підлягають задоволенню з огляду на те,
між сторонами було укладено правочин
на надання послуг у спрощений спосіб
та, як наслідок, сторонами не
передбачена відповідальність у
вигляді пені в разі порушення умов
правочину в частині оплати наданих
послуг, а відтак, позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
суми пені в розмірі 677,57 грн. є
безпідставними.

Отже, факт наявності заборгованості
відповідача перед позивачем належним
чином доведений, документально
підтверджений, у зв'язку з чим колегія
суддів вважає висновки Господарського
суду міста Києва щодо стягнення з
відповідача визначеної грошової суми
обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості
відповідачем не здійснено, доказів
перерахування коштів на користь
позивача суду не надано, документів,
які б підтверджували безпідставність
нарахування заборгованості, а також
матеріалів, які б спростовували
твердження позивача, суду також не
надано.

Посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права та розгляд справи без участі
представника відповідача колегією
суддів до уваги не приймаються,
оскільки, як вбачається із матеріалів
справи, відповідач у передбаченому
законом порядку повідомлявся судом
першої інстанції про дату, час та місце
розгляду справи, що підтверджується
наявними у матеріалах справи
повідомленнями про вручення поштових
відправлень (том 1, а.с. 4, 44). Крім того,
розгляд справи відкладався для надання
можливості відповідачу реалізувати
свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень. Однак, відповідач
у судові засідання не з'являвся, вимоги
ухвал суду не виконував, письмового
відзиву на позов та контррозрахунку
ціни позову не надав, заяв чи клопотань
не подав і не надіслав, про поважні
причини неявки суд не повідомив.

Згідно статті 22 Господарського
процесуального кодексу України
сторони зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це їх право, а не обов'язок,
справа може розглядатися без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Отже, неявка відповідача у судове
засідання не може бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки
відповідачем у апеляційній скарзі не
наведено будь-яких доказів, які б
спростовували наведені у рішенні суду
обставини та які відповідач міг надати
суду, якщо б з'явився у судове
засідання.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення
скаржника, викладені у апеляційній
скарзі, не приймаються колегією суддів
до уваги, оскільки не підтверджуються
матеріалами справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає рішення суду у даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
«Київський річковий порт» є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Київський
річковий порт» на рішення
Господарського суду міста Києва від
02.10.2014 у справі № 910/14589/14 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 02.10.2014 у справі №
910/14589/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/14589/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко