ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р.
Справа № 905/3031/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя
Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі судового засідання
Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу ПАТ
"Банк Кредит Дніпро" (вх. №4033 Х/1-42) на
ухвалу господарського суду Донецької
області від 05.05.14 у справі № 905/3031/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТРАНСМЕТКО", м.
Донецьк,

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "БАЛТИКА", м. Донецьк,

про стягнення 14260990,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Донецької
області від 05 травня 2014 року (суддя
Мальцев М.Ю.) задоволено заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТРАНСМЕТКО", м.
Донецьк про вжиття заходів до
забезпечення позову. Вжити заходи
забезпечення позову шляхом -
накладення арешту на майно.

ПАТ "Банк Кредит Дніпро" з вказаною
ухвалою не погодився, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить її скасувати.

Розпорядженням голови Вищого
господарського суду України №28-р від
02.09.2014 року визначено, що розгляд
господарських справ, які підлягають
перегляду в апеляційному порядку
Донецьким апеляційним господарським
судом, здійснюється Харківським
апеляційним господарським судом.

09 грудня 2014 року ПАТ "Банк Кредит
Дніпро" надало суду заяву (вх.№11970, 12030).

У судове засідання, яке відбулось 10
грудня 2014 року представники сторін не
з'явились.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка сторін не була
визнана обов'язковою, а також те, що їх
неявка не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за можливе розглянути
апеляційну скаргу за їх відсутності за
наявними матеріалами у справі.

Перевіривши матеріали справи, колегія
суддів встановила наступні обставини
справи.

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТРАНСМЕТКО»,
звернувся до господарського суду
Донецької області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «БАЛТИКА», м. Донецьк
про стягнення 14260990,00 грн.

05.05.2014р. позивач надав заяву про вжиття
заходів до забезпечення позову № 03/1093
від 30.04.2014р., якою просив суд
забезпечити позов шляхом накладення
арешту на належне ТОВ «БАЛТИКА» майно
та встановити заборону ТОВ «БАЛТИКА»
та іншим особам відчужувати,
передавати в заставу, іпотеку або
розпоряджатися будь-яким іншим чином
належним ТОВ «БАЛТИКА» ( , п/р 301 в ПАТ «БАНК КРЕДИТ
ДНЕПР», МФО 305749) майном.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 05 травня 2014 року
вищезазначену заяву було задоволено,
вжиті заходи забезпечення позову
шляхом

- накладення арешту на майно, а саме:

а) вбудоване примівщення на першому та
другому поверхах в житловому будинку №
7 по пр-ту Київський у м. Донецьку ;

б) гр. приміщень №№ 46,47-48,49,50,51,54
(нежитлові приміщення комерційного
призначення) в м. Києві, вул. Білоруська,
буд.32;

- встановлення заборони ТОВ «БАЛТИКА»
та іншим особам відчужувати,
передавати в заставу, іпотеку або
розпоряджатися будь-яким іншим чином
майном, а саме:

а) вбудованим примівщенням на першому
та другому поверхах в житлового
будинку № 7 по пр-ту Київський у м.
Донецьку ;

б) нежитловими приміщеннями
комерційного призначення в м. Києві по
вул. Білоруська, буд.32;

що належать Товариству з обмеженою
відповідальністю «БАЛТИКА»
(83121,м.Донецьк, пр-т.Київський, 7, п/р
301 в ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНЕПР», МФО
305749, ).

Не погоджуючись з даною правовою
позицією суду першої інстанції ПАТ
"Банк Кредит Дніпро" вказує на
порушення судом норм процесуального
законодавства, не встановлення
співмірності заходів до забезпечення
позову з заявленими вимогами.

Відповідачем також наголошується, що
судом першої інстанції неправомірно
здійснено заборону вчинення дій щодо
майна, яке не стосується предмета
спору, не встановлено наявності зв'язку
між конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги, а
саме накладення арешту на нерухоме
майно у спорі про стягнення
заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, зважаючи на
наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексузаходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
процесуального кодексу Українипозов
забезпечується: накладанням арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачу; забороною відповідачеві
вчиняти певні дії; забороною іншим
особам вчиняти дії, що стосуються
предмета спору; зупиненням стягнення
на підставі виконавчого документа або
іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку.
Види забезпечення позову повинні бути
співвідносними із заявленими
позивачем вимогами.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року №16 «Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову» передбачено, що
особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення
позову позивач посилається на те, що
дії відповідача щодо неповернення
фінансової допомоги за договорами про
надання поворотної фінансової
допомоги, свідчать про ігнорування
відповідачем умов укладених договорів
та викликає у позивача занепокоєння,
оскільки, попри усі заходи щодо мирного
врегулювання спору, відповідачем
можуть вчинятися будь-які дії, що
можуть утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

У відповідності до ч. 6 ст. 67
Господарського процесуального кодексу
України види забезпечення позову
повинні бути співвідносними із
заявленими позивачем вимогами.

Згідно із ч. 7 ст. 67 Господарського
процесуального кодексу України види
забезпечення позову можуть
використовуватися господарським судом
лише в межах предмета позову та не
повинні порушувати прав інших
акціонерів (учасників) господарського
товариства.

Не допускається забезпечення позову
заходами, не передбаченими цим
Кодексом (ч. 8 ст. 67 Господарського
процесуального кодексу України).

В постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року №16 «Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову» визначено, що
особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.У
вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним
заходом до забезпечення позову і
предметом позовної вимоги, зокрема, чи
спроможний такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в
разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або
невиконання рішення господарського
суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

В той же час, з огляду на оскаржувану
ухвалу, позивачем в якості доказів
вчинення відповідачем дій, спрямованих
на ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду зазначено розміщення
11.04.2014р. на сайті www.rai.com оголошення про
продаж комерційної нерухомості в м.
Донецьку (вбудоване приміщення на
першому та другому поверхах в
житловому будинку № 7 по пр.Київському)
та в м. Києві (гр.приміщень №№ 46,47-48, 49,50,
51, 54 (нежитлові приміщеня комерційного
призначення) в буд. 32 по вул.
Білоруській) а також розміщення 21.04.2014р
на сайті www.dom.inforico.com.ua оголошення майже
аналогічного змісту.

Згідно п. 2.5 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості.

Як встановлено апеляційним
господарським судом, зі змісту
оскаржуваної ухвали не вбачається, що
роздруківка оголошення з мережі
Інтернет про продаж відповідачем
нежитлових приміщень, містить
відомості про те, ким саме розміщено
зазначене оголошення та доказів
розміщення оголошення саме
відповідачем.

Отже, вказаний доказ не відповідає
ознакам належності та допустимості,
оскільки належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Доказ визнається
допустимим, якщо він отриманий у
процесуально встановленому порядку.
Достовірність доказів - це
відповідність дійсності фактичних
даних, які отримані з законних джерел.
Достовірність є відповідністю
інформації, отримуваної із доказу,
дійсності.

Харківський апеляційний господарський
суд, надавши оцінку доводам позивача та
доказам, які викладені в оскаржуваній
ухвалі, дійшов висновків про те, що
позивач не довів за допомогою належних
і допустимих доказів наявність у
відповідачів реальних намірів
відчужити спірне нерухоме майно,
зокрема, здійснення відповідачем
підготовчих дій, спрямованих на
реалізацію нерухомого майна, що в
майбутньому може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду по
даній справі.

Крім того, колегією суддів апеляційної
інстанції, наголошується, що вжиття
судом відповідних заходів до
забезпечення позову повинно
здійснюватись з урахуванням
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника.

Так адекватність заходу до
забезпечення позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії (п. 3
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року №16 «Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову»).

Проте, при вжитті заходів до
забезпечення позову необхідно
враховувати наявність зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги, а
також те, що у позовному провадженні
піддані арешту кошти слід обмежувати
розміром суми позову та можливих
судових витрат.

Матеріали справи свідчать, що
предметом позову є вимоги позивача про
стягнення з відповідача на його
користь суми у розмірі 14260990,00грн

В той же час, вартість арештованого
майна, відповідно до умов договору
іпотеки №300611-І/1 від 30.06.2011 року та
договору іпотеки №300611-І/2 від 30.06.2011
року складає 33 847 785,00 грн.

За таких обставин судом апеляційної
інстанції наголошується на значному
перевищенні вартості арештованого
майна над ціною позову.

Крім того, судовою колегією
звертається увага, що у вирішенні
питання про забезпечення позову
господарський суд має здійснити оцінку
обґрунтованості доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу.

В той же час, суд першої інстанції
наклавши арешт на майно відповідача, а
саме вбудоване приміщення на першому
та другому поверхах в житловому
будинку № 7 по пр-ту Київський у м.
Донецьку , гр. приміщень №№ 46,47-48,49,50,51,54
(нежитлові приміщення комерційного
призначення) в м. Києві, вул. Білоруська,
буд.32 не дослідив факт перебування
даного майна в якості предмета іпотеки
за договором іпотеки №300611-І/1 від 30.06.2011
року та договором іпотеки №300611-І/2 від
30.06.2011 року, що в свою чергу виступають
заходом забезпечення зобов'язання
відповідачем за кредитними договорами.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку"
визначено, що іпотекою є вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
"Про іпотеку" у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Так судом першої інстанції не було
звернуто увагу, що дане майно може
виступити предметом стягнення ПАТ
«Банк Кредит Дніпро» в разі
неналежного виконання ТОВ «Балтика»
умов кредитного договору.

А таким чином господарський суд
Донецької області в момент накладення
арешту на вищезазначені об'єкти
нерухомості не виявив можливість
порушення законних інтересів осіб, що
не є учасниками даного судового
процесу- ПАТ «Банк Кредит Дніпро»,
реалізацією заходу забезпечення
позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів наголошує, що при задоволенні
заяви позивача про забезпечення
позову, судом першої інстанції в повній
мірі не було досліджено наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
заходу до забезпечення позову, крім
того не досліджено критерії
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову, а також не
враховано запобігання порушення у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу, що в свою чергу
підкреслює протиправне задоволення
Господарським судом Донецької області
даної заяви.

В той же час, судовою колегією
піддається критиці твердження
апелянта про не встановлення судом
першої інстанції наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги, а
саме накладення арешту на нерухоме
майно у спорі про стягнення
заборгованості.

Судовою колегією апеляційної
інстанції акцентується, що у вирішенні
питання про забезпечення позову,
господарський суд має враховувати
наявність зв'язку між конкретним
заходом забезпечення позову і
предметом позовної вимоги, зокрема, чи
спроможний такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в
разі задоволення позову.

Таким чином законодавством не обмежено
вибір заходу до забезпечення позову в
залежності виключно від суті позовної
вимоги, а передбачено лише
забезпечення ним фактичного виконання
судового рішення в разі задоволення
позову.

За таких обставин, накладення судом
арешту, як заходу до забезпечення
позову, на нерухоме майно, враховуючи
предмет спору, який полягає в стягненні
коштів, є правомірним.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів вважає, що при винесенні ухвали
Господарський суд Донецької області не
забезпечив дотримання вимог чинного
законодавства та не дав належну
правову оцінку наявним у матеріалах
справи доказам, через що, апеляційна
скарга - підлягає задоволенню,
оскаржувана ухвала скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні заяви позивача про
застосування вказаних ним заходів до
забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, ст.
105, 106 Господарського процесуального
кодексу України колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Банк Кредит
Дніпро" задовольнити

Ухвалу Господарського суду Донецької
області від 05.05.14 у справі № 905/3031/14
скасувати.

Відмовити Товариству з обмеженою
відповідальністю "ТРАНСМЕТКО" в
задоволенні заяви про вжиття заходів
до забезпечення позову.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено 11
грудня 2014 року

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Россолов В.В.

Суддя
Тихий П.В.