КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р. Справа№ 911/3993/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
01.12.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «ВВ Імекс» на рішення
господарського суду Київської області
від 21.10.2014 (повне рішення складено та
підписано 27.10.2014)

у справі № 911/3993/14 (суддя Конюх О.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «ВВ Імекс»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс «Агромарс»

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: фізичної особи -
підприємця Землина Олександра
Степановича

про стягнення 208 052,23 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 21.10.2014 у справі
№911/3993/14 відмовлено в позові товариства
з обмеженою відповідальністю «ВВ
Імекс» до товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс «Агромарс»
про стягнення 208 052,23 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
товариство з обмеженою
відповідальністю «ВВ Імекс»
звернулося до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Київської області
від 21.10.2014 у справі №911/3993/14 скасувати та
прийняти нове рішення суду, яким позов
задовольнити. В своїх доводах позивач
посилався на те, що при прийнятті
рішення судом першої інстанції мало
місце невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалою від 10.11.2014 апеляційним
господарським судом у складі колегії
суддів: головуючий суддя Майданевич
А.Г., судді - Федорчук Р.В., Лобань О.І.,
прийнято до провадження вказану вище
апеляційну скаргу та призначено
розгляд справи №911/3993/14 у судовому
засіданні за участю повноважних
представників сторін.

Представник позивача брав участь в
судовому засіданні та надав свої
пояснення й підтримав доводи, які
викладені в апеляційній скарзі і
просив апеляційну скаргу задовольнити,
а рішення господарського суду
Київської області від 21.10.2014 скасувати
та прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Представник відповідача був присутнім
у судовому засіданні та надав свої
пояснення й заперечив проти доводів,
які викладені позивачем в апеляційній
скарзі та просив апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «ВВ Імекс» залишити
без задоволення.

Представник третьої особи в дане
судове засідання не з'явився.
Враховуючи те, що в матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення всіх учасників судового
процесу про час та місце проведення
судового засідання щодо розгляду
апеляційної скарги, а також приймаючи
до уваги те, що ухвалою про призначення
справи до розгляду сторін було
попереджено, що неявка їх
представників без поважних причин у
судове засідання не є перешкодою для
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів вважає можливим здійснити
перевірку рішення суду першої
інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними
матеріалами справи та без участі
представника третьої особи.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 11.06.2013 між ТОВ «ВВ Імекс»
(перевізник) та ФОП Землиним О.С.
(експедитор) укладено договір №2409/1-Тр
перевезення вантажів автомобільним
транспортом у міжнародному сполученні
від 24.09.2012 (далі - договір), відповідно до
умов якого перевізник згідно укладених
договорів зобов'язується доставляти
вантажі, довірені йому експедитором, в
місце призначення та видавати їх
вказаним вантажоодержувачам.
Зазначені договори будуть
оформлюватись у вигляді заявок, які є
невід'ємною частиною даного договору,
на умовах, визначених цим договором (п.
1.1 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору експедитор
діє за дорученням своїх замовників та
не є власником вантажу.

Згідно п. 2.1 договору експедитор не
пізніше ніж за 24 години до запланованої
дати завантаження надсилає
перевізнику заявку не перевезення.
Після погодження всіх умов
перевезення, сторони підписують
заявку, яка є додатком до даного
договору та його невід'ємною частиною.
Заявка повинна містити інформацію про
наступне: маршрут, адресу
вантажовідправника та
вантажоодержувача, дату та місце
завантаження автомобіля, осіб
відповідальних за завантаження та
розвантаження, опис вантажу, тип
необхідного рухомого складу, вартість
перевезення, додаткові чи особливі
умови визначеного перевезення.
Підписана та засвідчена печатками обох
сторін заявка, передана факсом,
електронною поштою, має юридичну силу.

Відповідно до п. 5.1 договору розмір
оплати послуг перевізника фіксується в
заявці. В розмір оплати не включаються
витрати на транспортування
транспортного засобу до місця
завантаження та після розвантаження.

Разом із рахунком на перевезення
перевізник надсилає експедитору
оригінал CMR, засвідчений одержувачем
вантажу та акт виконаних робіт (п.5.2
договору).

Згідно п. 5.3 договору експедитор
здійснює оплату рахунків перевізника
протягом 10 банківських днів з моменту
отримання документів, зазначених в п. 5.2
договору, якщо інше не визначене в
заявці.

Договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та діє до
31.12.2012 за умови виконання взаємних
зобов'язань за здійсненими
перевезеннями (п. 9.2 договору).

Відповідно до узгодженої заявки на
перевезення від 24.09.2012 №01038, яка є
додатком до договору та завірена копія
якої залучена до матеріалів справи,
експедитор ФОП Землин О.С. доручив
перевізнику ТОВ «ВВ Імекс» здійснити
перевезення вантажу - обладнання для
сушилки вагою 4300 кг, висотою 3,0 м, та
обладнання для сушилки вагою 1600 кг,
висотою 2,85 м. за маршрутом м. Массинг
(Німеччина) - м. Кагарлик, Київська обл.
(Україна).

Дата завантаження - 26.09.2012 року. Митний
перехід - Краковець - Корчова. Митне
оформлення - Київська обласна митниця,
Митний пост Святошин, вул. Мала
Кільцева, 10/1. Адреса пункту
розвантаження - Київська область, м.
Кагарлик, вул. Фрунзе, 95.

Вантажовідправник - Компанія «Стела
Лаксхубер ГмбХ», вантажоотримувач -
згідно CMR.

Загальна вартість перевезення (сума
фрахту) згідно заявки складає 5400 Євро.
Строк оплати - протягом 7-10 банківських
днів після розвантаження автомобіля та
надання факсокопій документів
(рахунок, акт, CMR), розрахунок
здійснюється безготівковим
розрахунком по курсу НБУ на момент
розвантаження автомобіля в
національній валюті України.

На виконання умов заявки, позивачем
вантажними автомобілями DAF державний
реєстраційний номер АА7468НМ з
напівпричепом - АА0690ХР та MAN державний
реєстраційний номер АА6317КН з
напівпричепом - АА9631ХР було здійснено
перевезення вантажу до місця
призначення і видано його
вантажоодержувачу - ТОВ «Комплекс
Агромарс», зазначене підтверджується
відмітками одержувача у двох
міжнародних товарно-транспортних
накладних (CMR), копії яких залучені до
матеріалів справи.

Як вбачається з відповідних відміток,
проставлених в двох міжнародних
товарно-транспортних накладних, вантаж
одержано 08.11.2012 представником
вантажоодержувача Гордоном Г.В.

На підтвердження надання транспортних
послуг позивач склав на надав
експедитору ФОП Землину О.С. акт
наданих послуг від 08.11.2012 №000000195і на
загальну суму 148 202,30 грн., а також
виставив експедитору рахунок від 02.10.2012
№116 на суму 59 480,00 грн.

Проте, акт наданих послуг від 08.11.2012
№000000195і експедитор не підписав та від
оплати послуг відмовився, мотивуючи це
тим, що акт включає в себе вартість
штрафних санкцій без деталізації їх
розрахунку та документального
підтвердження.

У вересні 2014 року товариство з
обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс»
звернулося до господарського суду
Київської області з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс Агромарс»
про стягнення з відповідача
заборгованість за договором
міжнародного перевезення вантажів,
оформленим міжнародними
автомобільними накладними (CMR) в сумі 208
052,23 грн., в тому числі: борг за
перевезення 55 014,54 грн., штраф за
понаднормовий простій автомобілів 117
160,60 грн., пеня в сумі 4 126,09 грн., 3% річних
в сумі 9 368,23 грн. та інфляційні втрати в
сумі 22 382,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що ним, як
замовником, на виконання договору від
24.09.2012 №2409/1-Тр перевезень вантажів
автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні, укладеним
позивачем (перевізником) та фізичною
особою - підприємцем Землиним
Олександром Степановичем
(експедитором) згідно заявки на
перевезення від 24.09.2012 №01038 здійснено
для відповідача (вантажоотримувача)
перевезення вантажів у міжнародному
сполученні, про що свідчать міжнародні
автомобільні накладні (CMR).

Згідно з доводами позивача, грошові
зобов'язання, які позивач має право
вимагати на підставі вказаних CMR,
складаються з боргу за перевезення в
сумі 55 014,54 грн. та штрафу за
понаднормовий простій автомобілів в
сумі 117 160,60 грн.

Позивач твердить, що згідно умов
Конвенції про договір міжнародного
перевезення вантажів від 19.05.1956,
складена міжнародна автомобільна
накладна (CMR) є договором перевезення,
укладеним між позивачем та
відповідачем, і згідно умов Конвенції
одержувач зобов'язаний погасити
боргові зобов'язання, що виникли на
підставі накладної.

При прийнятті оскаржуваного рішення,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги товариства
з обмеженою відповідальністю «ВВ
Імекс» до товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс «Агромарс»
про стягнення 208 052,23 грн. є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог, з
огляду на наступне.

Згідно з статтею 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також, дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки. На перше
місце серед підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків
законодавець ставить договори, як
складний юридичний факт побудований на
основі волевиявлення сторін.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За договором транспортного
експедирування, у відповідності до ст.
929 ЦК України, ч. 1 ст. 316 ГК України та ст.
9 ЗУ «Про транспортно-експедиторську
діяльність», одна сторона (експедитор)
зобов'язується за плату і за рахунок
другої сторони (клієнта) виконати або
організувати виконання визначених
договором послуг, пов'язаних з
перевезенням вантажу.

Частиною 1 статті 307 ГК України
передбачено, що за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Наведена норма кореспондується з
приписами статті 909 Цивільного кодексу
України.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст.
173 ГК України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно з п. 1 ст. 193 ГК України, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Вимоги позивачем обґрунтовані тим, що
на виконання договору від 24.09.2012
№2409/1-Тр перевезень вантажів
автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні, укладеним
позивачем (перевізником) та фізичною
особою - підприємцем Землиним
Олександром Степановичем
(експедитором) згідно заявки на
перевезення від 24.09.2012 №01038 здійснено
для відповідача (вантажоотримувача)
перевезення вантажів у міжнародному
сполученні, про що свідчать міжнародні
автомобільні накладні (CMR), а отже
грошові зобов'язання, які позивач має
право вимагати на підставі вказаних CMR,
складаються з боргу за перевезення в
сумі 55 014,54 грн. та штрафу на суму 117 160,60
грн. і відповідач згідно із ст.ст. 4, 13
Конвенції про договір міжнародного
перевезення вантажів від 19.05.1956 має
нести відповідальність як одержувач
вантажу.

Колегія суддів зазначає, що вказані
обставини вже досліджувалися
господарським судом Київської області
під час розгляду справи №5/103-12/26 за
позовом ТОВ «ВВ Імекс» до відповідачів
ФОП Землина О.С. та ТОВ «Комплекс
Агромарс» про солідарне стягнення
заборгованості в сумі 22 0821,28 грн., і не
потребують додаткового доказування та
встановлення, оскільки в порядку
частини третьої ст.35 ГПК України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду
Київської області від 30.01.2014 у справі
№5/103-12/26, яке набрало законної сили,
встановлено, що вартість послуг з
перевезення згідно з заявкою на
перевезення від 24.09.2012 №01038 становила 55
014,54 грн. та позивачем правомірно
заявлено позов про стягнення
заборгованості за надані послуги з
перевезення вантажів в сумі 55 014,54 грн.

Крім того, судом встановлено, що
позивачем правомірно заявлено позов
про стягнення штрафу в сумі 117 160,60 грн.
за понаднормовий простій транспортних
засобів, оскільки пунктом 4 особливих
умов, погодженої позивачем та ФОП
Землиним О.С. заявки на перевезення від
24.09.2012 №01038 нормативний час на
завантаження/митне оформлення складає
48 годин та митне
оформлення/розвантаження 48 годин.

Згідно п. 3.1.4 договору у випадках
документально підтвердженого
наднормативного простою транспортних
засобів експедитор сплачує
перевізнику з коштів, отриманих від
замовника штраф у розмірі:

- при міжнародних перевезеннях в/з
країн Європи перші дві доби - екв. 100
Євро по курсу НБУ в національній валюті
України на день виставлення рахунку за
кожну розпочату добу простою кожного
автомобіля, починаючи з третьої доби -
екв. 150 Євро по курсу НБУ в національній
валюті України на день виставлення
рахунку за кожну розпочату добу
простою кожного автомобіля, якщо інше
не передбачене заявкою та якщо
експедитор не доведе, що простій мав
місце з вини перевізника;

- при міжнародних перевезеннях в/з
країн СНД та митної території України
перші дві доби - екв. 100 доларів США по
курсу НБУ в національній валюті
України на день виставлення рахунку за
кожну розпочату добу простою кожного
автомобіля, починаючи з третьої доби -
екв. 150 доларів США по курсу НБУ в
національній валюті України на день
виставлення рахунку за кожну розпочату
добу простою кожного автомобіля, якщо
інше не передбачене заявкою та якщо
експедитор не доведе, що простій мав
місце з вини перевізника.

Судом встановлено, що транспортні
засоби з вантажем прибули в зону
митного контролю - митного поста
«Краковець» Львівської митниці 27.09.2012 о
21:12 год. та 21:27 год. відповідно і були
оформлені в митному відношенні та
пропущені на митну територію України
близько 11 год. 29.09.2012. На Київську
обласну митницю вказані вище
транспортні засоби з вантажем прибули
01.10.2012, вибули лише 05.11.2012, а
розвантаження автомобілів відбулось
08.11.2012, тобто з перевищенням погоджених
в заявці строків. 02.10.2012 був вичерпаний
нормативний час на митне
оформлення/розвантаження, який згідно
погодженої заявки складає 2 доби, з
урахуванням чого, понаднормативний
простій автомобілів склав 37 діб.

Також судом здійснено повторний
розрахунок пені за прострочення сплати
коштів за послуги перевезення, і
встановлено, що належним чином
розрахована пеня складає суму 4 103,54 грн.

За таких обставин, рішенням
господарського суду Київської області
від 30.01.2014 у справі №5/103-12/26, стягнуто
стягнуто з експедитора - ФОП Землина
О.С. 55 014,54 грн. основного боргу, 117 160,60
грн. штрафу та 4 103,54 грн. пені та судовий
збір.

Разом із тим, судом відмовлено позивачу
ТОВ «ВВ Імекс» в задоволенні вимог до
відповідача-2 - ТОВ «Комплекс
«Агромарс», оскільки суд дійшов
висновку, що ТОВ «Комплекс Агромарс» не
був стороною договору №2409/1-Тр
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в міжнародному сполученні,
відповідно даний договір не породжує
для ТОВ «Комплекс Агромарс» жодних
прав та обов'язків.

Згідно з доводами скаржника, рішення
суду у справі №5/103-12/26, на виконання
якого 14.02.2014 були видані відповідні
накази, залишилось не виконаним,
оскільки у боржника відсутні грошові
кошти та майно, на яке можна було б
звернути стягнення. За таких обставин,
позивач звернувся до суду з позовом до
ТОВ «Комплекс Агромарс», вважаючи, що
згідно умов ст.ст. 4, 13 Конвенції про
договір міжнародного перевезення
вантажів від 19.05.1956, міжнародні
автомобільні накладні (CMR), складені на
виконання заявки на перевезення від
24.09.2012 №01038, є договором перевезення,
укладеним між позивачем та
відповідачем, а відтак - ТОВ «Комплекс
«Агромарс» зобов'язаний погасити
борги, що виникли на підставі вказаних
CMR. При цьому позовні вимоги
складаються з боргових зобов'язань,
встановлених рішенням господарського
суду №5/103-12/26, а саме 55 014,54 коп.
основного боргу, 117 160,60 коп. штрафу та 4
103,54 грн. пені, а також нарахованих на
суму основного боргу та штрафу згідно
ст. 625 ЦК України інфляційних втрат за
період з грудня 2012 року по серпень 2014
року в сумі 22 382,77 грн., та 3% річних за
період з 24.11.2012 по 16.09.2014 в сумі 9 368,23 грн.

Київський апеляційний господарський
суд погоджується з висновком суду
першої інстанції, що даний позов є
необґрунтованим та не підлягає
задоволенню з огляду на те, що спірні
перевезення виконувались позивачем на
виконання договору №2409/1-Тр перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні від 24.09.2012,
замовником та зобов'язаною особою за
яким є експедитор - ФОП Землин О.С.

Так, між експедитором ФОП Землиним О.С.
та замовником ТОВ «Комплекс Агромарс»
18.09.2012 укладено договір №1809/1-Ст/12-1470 на
надання транспортно-експедиційних
послуг по організації міжнародних
вантажних перевезень (копія залучена
до матеріалів справи), згідно якого
експедитор зобов'язався від свого
імені за дорученням замовника та за
винагороду надавати замовнику
транспортно-експедиційні послуги, при
цьому експедитор зобов'язаний укласти
договір з перевізником вантажу, а
вартість організації перевезення
включала в себе як кошти, що
передаються замовником експедитору
для відшкодування третім особам,
залученим до виконання договору,
витрат, пов'язаних з перевезенням
вантажів, так і винагороду експедитору.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» експедитори для виконання
доручень клієнтів можуть укладати
договори з перевізниками, портами,
авіапідприємствами, судноплавними
компаніями тощо, які є резидентами або
нерезидентами України.

Саме на виконання даної норми закону та
умов договору №1809/1-Ст/12-1470 на надання
транспортно-експедиційних послуг по
організації міжнародних вантажних
перевезень від 18.09.2012 експедитором ФОП
Землиним О.С. було укладено з позивачем
як перевізником договір №2409/1-Тр від
24.09.2012 та оформлено заявку на
перевезення від 24.09.2012 №01038, на
виконання яких позивачем було
здійснено спірні перевезення.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням господарського суду
Київської області від 30.01.2014 у справі
№5/103-12/26 встановлено, що по даним
борговим зобов'язанням, заявленим
позивачем також у справі №911/3993/14,
відповідальною особою є експедитор ФОП
Землин О.С. згідно умов укладеного між
позивачем як перевізником та ФОП
Землиним О.С. як експедитором договору
№2409/1-Тр перевезення вантажів
автомобільним транспортом у
міжнародному сполученні від 24.09.2012.

Вказаним рішенням, на виконання якого
видано накази від 14.02.2014, на користь
позивача ТОВ «ВВ Імекс» стягнуто з
експедитора - ФОП Землина О.С. 55 014,54 грн.
основного боргу, 117 160,60 грн. штрафу, 4
103,54 грн. пені та судовий збір.

Отже, позивачем реалізовано своє право
на судовий захист у спірних відносинах.
У випадку невиконання рішення суду у
справі №5/103-12/26 позивач як стягувач
вправі оскаржувати дії чи
бездіяльність державного виконавця
або заявляти про зміну способу та
порядку виконання рішення, однак не
вправі заявляти новий позов про
стягнення того самого боргу з іншої
особи. Також позивач не позбавлений
права в порядку ст. 625 ЦК України
судовому порядку стягувати з боржника -
ФОП Землина О.С. інфляційні втрати та 3%
річних за весь період до повного
погашення заборгованості (постанова
Верховного Суду України від 23.01.2012 у
справі №37/64).

Таким чином, Київський апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позовні вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю «ВВ Імекс» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс «Агромарс»
про стягнення 208 052,23 грн. є
безпідставними та необґрунтованими,
тому в задоволенні позову слід
відмовити.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Нормами статті 43 ГПК України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Товариством з обмеженою
відповідальністю «ВВ Імекс» не
доведено правомірність вимог
апеляційної скарги про скасування
рішення місцевого господарського суду
від 21.10.2014 про відмову в позові.

Щодо інших доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не бере їх до уваги,
оскільки прийшла висновку про їх
необґрунтованість. Інших належних
доказів на підтвердження своїх доводів
та заперечень викладених в поданій
апеляційній скарзі, скаржником не було
надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду Київської області
від 21.10.2014 прийнято після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, та
відповідністю висновків, викладених в
рішенні суду обставинам справи, а також
у зв'язку із правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, і є таким що відповідає нормам
закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача
законних та обґрунтованих висновків
суду першої інстанції не спростовують,
рішення господарського суду Київської
області від 21.10.2014 слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс»
- без задоволення.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «ВВ Імекс»
на рішення господарського суду
Київської області від 21.10.2014 у справі
№911/3993/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Київської області від 21.10.2014 у справі
№911/3993/14 залишити без змін.

3. Справу №911/3993/14 повернути до
господарського суду Київської області.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
О.І. Лобань

Р.В. Федорчук