ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2014 р.Справа № 922/2744/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "НВО "Ю Бі Сі - Промо",
м. Харків до UBC "Logistyka Sp.zo.o.", Poland про
стягнення коштів в розмірі 6256369,97 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Зенкін С.В., дов.
№ 707 від 19.08.2013 року.

Представник відповідача - Рощупкін Є.О.,
дов. від 14.10.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "НВО "Ю Бі Сі - Промо",
м. Харків, звернувся до господарського
суду з позовом до відповідача - UBC "Logistyka
Sp.zo.o.", м. Мірков, Польща, в якому просить
суд стягнути з відповідача на свою
користь суму боргу за отриманий товар в
розмірі 386252,92 євро (еквівалент 6256369,97
грн.), яка виникла внаслідок порушення
відповідачем умов Контракту № 04/2013/PL
від 10.01.2013р., укладеного між сторонами.
Також позивач просить суд стягнути з
відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 07.07.2014
року прийнято вказану позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її до розгляду у
відкритому судовому засіданні на
11.08.2014р. об 11:00 год. Визначено як
достатній строк розгляду даного спору
до 03.07.2015р.

Ухвалами господарського суду від
11.08.2014р., 22.08.2014р., 19.09.2014р. розгляд справи
відкладався.

У призначеному судовому засіданні
24.11.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні. Додаткових доказів по
справі не надав.

Представник відповідача у судовому
засіданні 24.11.2014р. проти задоволення
позову не заперечував, до
господарського суду надав відзив на
позов (вх. № 32498), в якому підтвердив
отримання товару на загальну суму 386252,92
Євро та зазначив про неможливість на
даний час сплатити зазначену суму
заборгованості. Поданий відповідачем
відзив на позов долучено судом до
матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.11.2014р. сторони
наголосили на тому, що ними надані всі
необхідні для розгляду справи докази
та вважають за можливе розглянути
справу по суті в даному судовому
засіданні.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно ст. 75
ГПК України розглядає справу за
наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Як свідчать матеріали справи, між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "НВО "Ю Бі Сі - Промо",
м. Харків (позивач, постачальник) та UBC
"Logistyka Sp.zo.o.", м. Мірков, Польща
(відповідач, покупець) був укладений
Контракт № 04/2013/PL від 10.01.2013р., за
умовами якого позивач зобов'язався
поставити та передати у власність
відповідача продукцію. Асортимент,
кількість, ціна та вар тість якої
зазначається в специфікаціях до
договору (товар), а відповідач прийняти
та оплатити товар, зазначений в
специфікаціях.

Сторонами погоджено, а п.3.1. Контракту №
04/2013/PL від 10.01.2013р., передбачено, що валю
тою Контракту і валютою платежа є ЕВРО.

Як зазначив позивач, в квітні 2014р. між
позивачем і відповідачем було укладено
декілька специфікацій на поставку
товару на умовах СРТ Прибенік,
Словаччина, інших умовах узгоджених в
специфікаціях, відповідно до наданого
позивачем переліку, згідно з якими було
поставлено відповідачу товар за
специфікаціями № 23- №45 до контракту на
загальну суму 386252,90 Євро.

Підтвердженням поставки товару по
кожній специфікації є вантажно-митна
декларація (Форма МД-2), міжнародна
товарно-транспортна накладна (CMR) з
відміткою відповідача про одержання
това ру, електронне повідомлення про
фактичне вивезення товарів, печатка,
проставлена відповідачем на
зазначеній товарно-транспортній
накладній. Факт отримання товару також
підтверджується відповідачем у
судовому засіданні та наданому до
матеріалів справи відзиві на позов.

Таким чином, позивач виконав свої
зобов'язання щодо по ставки товару
відповідачу належним чином та в
повному обсязі.

Згідно з додатковою угодою від 20.01.2014р.
до Контракту № 04/2013/PL від 10.01.2013р.
сторони узгодили (п.3.5. Контракту), що
оплата товару, поставленого згідно
відповідної специфікації оплачу ються
відповідачем протягом 50 календарних
днів від дати оформлення декларації на
екс порт.

Однак, в порушення умов Контракту №
04/2013/PL від 10.01.2013р., відповідач не
розрахувався за отриманий від позивача
товар та не надав суду доказів на
підтвердження сплати заборгованості в
сумі 386252,90 Євро, що становить 100% від
вартості поставленого товару , згідно
специфікацій №№ 23-45 до Контракту. Дана
сума заборгованості еквівалентна
6256369,97 грн.

Факт несплати відповідачем зазначеної
суми заборгованості і став підставою
для звернення позивача з відповідним
позовом до господарського суду
Харківської області.

Відповідно до п. 9.2. Контракту № 04/20ІЗ/PL
від 10.01.2013р. передбачено, у разі якщо
суперечки та розбіжності не
врегульовані сторонами за допомогою
переговорів, то такі спори мають бути
передані на розгляд до господарського
суду Харківської області (м. Харків,
Україна) із застосуванням матеріаль
ного та процесуального права України.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

Статтею ст. 38 Закону України "Про
зовнішньоекономічну діяльність"
встановлено, що спори, які виникають
між суб'єктами зовнішньоекономічної
діяльності, іноземними суб'єктами
господарської діяльності у процесі
такої діяльності можуть розглядатися
судами України, а також за згодою
сторін спору Міжнародним комерційним
арбітражним судом та морською
арбітражною комісією при
Торгово-промисловій палаті України та
іншими органами вирішення спору, якщо
це не суперечить чинним законам
України або передбачено міжнародними
договорами України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України
чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.
Укладення міжнародних договорів, які
суперечать Конституції України,
можливе лише після внесення
відповідних змін до Конституції
України.

Дія міжнародних договорів України на
території України регулюється ст. 19
Закону України "Про міжнародні
договори України" від 29.06.2004р. № 1906-IV,
згідно якої чинні міжнародні договори
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства
і застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства. Якщо міжнародним
договором України, який набрав
чинності в установленому порядку,
встановлено інші правила, ніж ті, що
передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору.

Відповідно до п. 9 роз'яснень президії
Вищого господарського суду України
від 31.05.2002р. № 04-5/608 "Про деякі
питання практики розгляду справ за
участю іноземних підприємств та
організацій" Конвенція ООН про
договори міжнародної купівлі-продажу
товарів від 11.04.1980р. (Відень, 1980)
застосовується у вирішенні спорів за
договорами купівлі-продажу,
укладеними сторонами, які знаходяться
у різних державах, незалежно від
посилання на зазначену конвенцію у
договорі за наявності однієї із таких
умов, а саме: сторони договору
перебувають у державах, кожна з яких є
учасницею конвенції; згідно з
колізійними нормами міжнародного
приватного права застосовується
матеріальне право держави учасниці
конвенції. Так, Україна та Узбекистан є
учасниками вказаної Конвенції.

Правовідношення, пов'язані з усіма
видами зовнішньоекономічної
діяльності в Україні, регулюються
положеннями Закону України "Про
зовнішньоекономічну діяльність" від
16.04.1995р. № 959-ХІІ.

Так, відповідно до ст. 6 Закону України
"Про зовнішньоекономічну діяльність"
суб'єкти, які є сторонами
зовнішньоекономічного договору
(контракту), мають бути здатними до
укладання договору (контракту)
відповідно до цього та інших законів
України та/або закону місця укладання
договору (контракту).
Зовнішньоекономічний договір
(контракт) складається відповідно до
цього та інших законів України з
урахуванням міжнародних договорів
України. Суб'єкти зовнішньоекономічної
діяльності при складанні тексту
зовнішньоекономічного договору
(контракту) мають право
використовувати відомі міжнародні
звичаї, рекомендації, правила
міжнародних органів та організацій,
якщо це не заборонено прямо та у
виключній формі цим та іншими законами
України.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3, 7 ст. 4 ГПК
України господарський суд вирішує
господарські спори на підставі
Конституції України, цього кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо в міжнародних
договорах України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, встановлені інші
правила, ніж ті, що передбачені
законодавством України, то
застосовуються правила міжнародного
договору. Забороняється відмова у
розгляді справи з мотивів неповноти,
неясності, суперечливості чи
відсутності законодавства, яке регулює
спірні відносини.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179
Господарського кодексу України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України, частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України, одним
із способів захисту права є примусове
виконання обов'язку в натурі
(присудження до виконання обов'язку в
натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Аналогічні вимоги містяться у ст. 53
Конвенція ООН про договори
міжнародної купівлі-продажу товарів
від 11.04.1980р., відповідно до якої
покупець зобов'язаний сплатити
вартість товару і прийняти поставку
товару згідно з вимогами договору та
цієї Конвенції.

Згідно статті 1 Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів ця Конвенція
застосовується до будь-якого договору
автомобільного перевезення вантажів
транспортними засобами за винагороду,
коли зазначені в договорі місце
прийняття вантажу для перевезення і
місце, передбачене для доставки,
знаходяться у двох різних країнах, з
яких принаймні одна є договірною
країною, незважаючи на місце
проживання і громадянство сторін. Для
цілей цієї Конвенції (надалі Конвенція)
"транспортний засіб" означає
автомобілі, автопоїзди, причепи і
напівпричепи як це визначено в статті 4
Конвенції про дорожній рух від 19
вересня 1949 року.

В силу дії частини 1 статті 306
Господарського кодексу України
перевезенням вантажів у цьому Кодексі
визнається господарська діяльність,
пов'язана з переміщенням продукції
виробничо-технічного призначення та
виробів народного споживання
залізницями, автомобільними дорогами,
водними та повітряними шляхами, а також
транспортування продукції
трубопроводами.

Відповідно до ч. І ст. 307 ГК України, за
договором перевезення вантажу одна
сторона зобов'язується доставити
ввірений їй другою вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі, а вантажовідправник
зобов'язується сплатити за перевезення
встановлену плату.

Згідно ч. І ст. 929 ЦК України за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Так, відповідно до матеріалів справи,
позивач поставив та передав у
власність відповідача товар на
загальну суму 386252,90 Євро, що
підтверджується вантажно-митною
декларація (Форма МД-2) по кожній
специфікації, міжнародною
товарно-транспортною накладна (CMR) з
відміткою відповідача про одержання
това ру, підписом та печаткою,
проставлена відповідачем на
зазначених товарно-транспортних
накладних. Також факт отримання товару
підтверджується відповідачем у
судовому засіданні та наданому до
матеріалів справи відзиві на позов.

Проте, всупереч вимогам Контракту від
10.01.2013р. відповідач свої зобов"язання
щодо своєчасної оплати за отриманий
товар не виконав та не надав суду
доказів на підтвердження оплати суми
боргу в розмірі 386252,90 Євро.

Отже, враховуючи вищевикладене,
відповідач визнається судом таким, що
прострочив виконання зобов'язання з
оплати за отриманий товару за
Контрактом від 10.01.2013р.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони користуються рівними
процесуальними правами. Сторони мають
право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526
Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198
Господарського кодексу України,
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк
відповідно до умов і порядку
укладеного між сторонами договору та
згідно з вимогами закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, приймаючи до уваги
викладені обставини, та враховуючи те,
що відповідач визнав суму боргу, суд
визнає вимогу позивача щодо стягнення
з відповідача 386252,90 Євро (яка
еквівалентна 6256369,97 грн.),
заборгованості за Контрактом № 04/20ІЗ/PL
від 10.01.2013р. належно обґрунтованою,
доведеною матеріалами справи та такою,
що підлягає задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати в даній справі покладаються на
відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 9, 55 Конституції України; ст.ст. 2, 11, 16,
509, 525, 526, 530, 598, 612, 625, 627, 628, 629, 692, 712, 929
Цивільного кодексу України; ст. ст. 173,
174, 179, 193, 198, 306, 307 Господарського
кодексу України; ст. ст. 1, 3, 4, 7, 12, 22, 32, 33,
34, 43, 49, 65, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Стягнути з UBC "Logistyka Sp.zo.o." (PL , м.
Мірков, Польща) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче об'єднання "Ю БІ СІ -
ПРОМО" (Україна, 61157, м. Харків, вул.
Селянська, 110, ) суму
заборгованості за Контрактом від
10.01.2013р. в розмірі 386252,90 Євро
(еквівалент 6256369,97 грн.), судовий збір в
розмірі 73080,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 27.11.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2744/14