П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м. КиївСудова палата у
господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючогосуддів:Барбари В.П., Берднік
І.С., Гуля В.С., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,
Колесника П.І., Потильчака О.І.,
Шицького І.Б., - за участю представників:

фізичної особи-підприємця

ОСОБА_9 - ОСОБА_10,

Новопетрівської сільської ради

Вишгородського району

Київської області - Старенького
Р.М.,

Морозова М.В.,

Кучерявого І.А., -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за заявою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9 про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
18 червня 2014 року у справі

№ 911/2845/13 за позовом Новопетрівської
сільської ради Вишгородського району
Київської області до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9, третя особа -
товариство з обмеженою
відповідальністю "Імператив авто", про
розірвання договору оренди земельної
ділянки,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Новопетрівська
сільська рада Вишгородського району
Київської області (далі -
Новопетрівська сільрада) звернулася до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_9

далі - ФОП ОСОБА_9) із позовом, в якому з
урахуванням уточнень просила
розірвати договір оренди земельної
ділянки

далі - договір оренди), укладений між
позивачем і відповідачем

20 грудня 2005 року.

В обґрунтування позовних вимог
Новопетрівська сільрада зазначила, що
ФОП ОСОБА_9 у порушення умов договору
оренди не використовує спірну земельну
ділянку за цільовим призначенням,
зокрема не здійснює на ній будівельних
робіт, і незаконно вніс як засновник
право на оренду цієї земельної ділянки
до статутного капіталу товариства з
обмеженою відповідальністю "Імператив
авто" (далі - ТОВ "Імператив авто").

Ухвалою господарського суду Київської
області від 20 серпня

2013 року до участі у справі як третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача залучено ТОВ "Імператив
авто".

Рішенням господарського суду
Київської області від 3 вересня 2013 року,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 26 листопада 2013
року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 18 червня 2014 року постанову
Київського апеляційного
господарського суду

від 26 листопада 2013 року та рішення
господарського суду Київської області
від 3 вересня 2013 року скасовано;
прийнято нове рішення, яким позов
задоволено; договір оренди розірвано.

У заяві про перегляд постанови Вищого
господарського суду України від 18
червня 2014 року з підстав, передбачених
пунктом 1 статті 11116 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), ФОП ОСОБА_9, посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції положень статей
141, 143, 144 Земельного кодексу України
(далі - ЗК України), статті 32 Закону
України "Про оренду землі" (далі - ЗУ "Про
оренду землі") при вирішенні
аналогічних судових справ, просить
скасувати цю постанову Вищого
господарського суду України, а рішення
господарського суду Київської області
від 3 вересня 2013 року та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 26 листопада 2013
року залишити в силі.

На обґрунтування неоднаковості
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права ФОП

ОСОБА_9 долучив до поданої заяви копії
постанов Вищого господарського суду
України від 11 лютого 2010 року у справі

№ 2-29/3489.1-2009(2-22/8924-2008), від 20 травня 2013
року у справі

№ 5011-57/8174-2012, від 11 лютого 2013 року у
справі № 5020-929/2012 та від 3 вересня 2014
року у справі № 911/642/14.

Допускаючи ухвалою від 26 вересня 2014
року справу

№ 911/2845/13 для перегляду Верховним Судом
України постанови Вищого
господарського суду України від 18
червня 2014 року, Вищий господарський суд
України дійшов висновку про неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції норм матеріального права у
подібних правовідносинах, що
вбачається із наданих заявником копій
постанов суду касаційної інстанції у
справах № 5020-929/2012,

№ 911/642/14.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
наведені у заяві доводи, Судова палата
у господарських справах Верховного
Суду України вважає, що заява підлягає
частковому задоволенню.

У справі, яка розглядається, судом
встановлено, що 20 грудня

2005 року між Новопетрівською сільрадою
(орендодавець) і ФОП

ОСОБА_9 (орендар) укладено договір
оренди строком на 25 років, за умовами
якого орендодавець передав в оренду,
тобто строкове платне користування
земельну ділянку площею 0,2512 га,
кадастровий номер 32:218:860:01:02:056:0002,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (пункти
1.1, 1.3).

Пунктом 1.2 договору оренди встановлено
цільове призначення земельної ділянки
- під розміщення СТО, кафе-магазину.

Згідно з пунктом 11.3 дія договору оренди
припиняється достроково шляхом його
розірвання за: взаємною згодою сторін;
за рішенням суду на вимогу однієї із
сторін внаслідок невиконання другою
стороною обов'язків, передбачених
договором, і внаслідок випадкового
знищення, пошкодження орендованої
земельної ділянки, яке істотно
перешкоджає її використанню, а також з
інших підстав, визначених законом.

Договір оренди зареєстровано в реєстрі
за № 16821 приватним нотаріусом
Вишгородського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_14 і зареєстрований у
Вишгородському районному відділі № 11
Київської регіональної філії
державного підприємства "Центр
державного земельного кадастру", про що
в книзі записів державної реєстрації
договорів оренди зроблено запис від 13
вересня 2006 року № 31.

20 лютого 2013 року виконавчим комітетом
Новопетрівської сільради проведено
перевірку дотримання вимог земельного
законодавства щодо цільового
використання земельної ділянки,
наданої у користування на правах
оренди ФОП ОСОБА_9 на підставі договору
оренди, в результаті якої було
встановлено, що на зазначеній
земельній ділянці немає жодних
забудов, а будівництво СТО та

кафе-магазину не ведеться. З огляду на
викладене виконавчий комітет
Новопетрівської сільради дійшов
висновку, що орендована відповідачем
земельна ділянка використовується не
за цільовим призначенням. Результати
перевірки наведено в акті перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 20 лютого 2013 року № 1.

5 березня 2013 року Новопетрівською
сільрадою було прийнято рішення № 456-20-6
про розірвання договору оренди,
оскільки за висновком Новопетрівської
сільради ФОП ОСОБА_9 використовує не за
цільовим призначенням орендовану
земельну ділянку площею 0,2512 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на той
час як на зазначеній земельній ділянці
будівельні роботи не розпочато.

На виконання цього рішення 26 березня 2013
року Новопетрівською сільрадою було
надіслано ФОП ОСОБА_9 для підписання
договір про розірвання договору оренди
від 20 грудня

2005 року.

Оскільки відповідач із пропозицією
позивача не погодився, Новопетрівська
сільрада звернулася до суду із
зазначеним позовом.

Скасувавши рішення судів попередніх
інстанцій, Вищий господарський суд
України дійшов висновку про наявність
підстав для задоволення позову про
розірвання договору оренди з огляду на
те, що спірна земельна ділянка не
використовується відповідачем за
цільовим призначенням відповідно до
умов договору оренди, оскільки
будівництво об'єктів не розпочато, що
за приписами статті 32 ЗУ "Про оренду
землі" є підставою для дострокового
розірвання договору на вимогу однієї
із сторін.

У постановах суду касаційної
інстанції, на які посилається заявник у
поданій заяві, за подібних обставин
справи та однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин Вищий
господарський суд України дійшов
протилежного правового висновку про
те, що відповідно до приписів статті 32
ЗУ "Про оренду землі" підставою для
розірвання договору оренди землі є
саме факт використання землі не за
цільовим призначенням, встановленим
умовами договору, а не невиконання умов
договору оренди щодо використання
земельної ділянки для забудови.

Усуваючи розбіжності у застосуванні
судом норм матеріального права в цій
частині, Судова палата у господарських
справах Верховного Суду України
виходить із наступного.

Частиною 1 статті 2 ЗУ "Про оренду землі"
встановлено, що відносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються ЗК України,
Цивільним кодексом України (далі - ЦК
України), цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

За приписами статей 525, 526, 629 ЦК України
та статті 193 Господарського кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами, а зобов'язання
мають виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
зазначених кодексів, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до розділу 10 договору
оренди орендодавець має право вимагати
від орендаря цільового використання
орендованої земельної ділянки,
дотримання екологічної безпеки
землекористування, державних
стандартів, норм і правил, проектних
рішень, місцевих правил забудови
населених пунктів; виступати з
ініціативою щодо внесення змін до
договору або його розірвання у разі
погіршення стану об'єкта оренди
внаслідок його неналежного
використання або невиконання умов
договору.

За умовами частини 2 статті 651 ЦК
України договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Відповідно до статті 32 ЗУ "Про оренду
землі" на вимогу однієї із сторін
договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24 і 25
цього Закону та умовами договору, у
разі випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди, яке істотно
перешкоджає передбаченому договором
використанню земельної ділянки, а
також на підставах, визначених ЗК
України та іншими законами України.

За змістом частини 1 статті 24 ЗУ "Про
оренду землі" орендодавець має право,
зокрема, вимагати від орендаря
використання земельної ділянки за
цільовим призначенням згідно з
договором оренди.

Відповідно до частини 1 статті 25 ЗУ "Про
оренду землі" орендар має право
господарювати на землі з дотриманням
умов договору оренди землі.

Статтею 143 ЗК України передбачено, що
підставою примусового припинення
права користування земельною ділянкою
є, зокрема, використання земельної
ділянки не за цільовим призначенням.

Таким чином, із наведених норм діючого
законодавства та умов договору оренди
випливає, що підставою для розірвання
договору оренди земельної ділянки є
саме використання орендарем землі не
за цільовим призначенням, а не той факт,
що будівельні роботи не було розпочато.

Разом із тим умовами договору оренди
спірної земельної ділянки, укладеного
строком на 25 років, сторонами не було
визначено строку, з якого мало
розпочатися будівництво, та не
узгоджено строку здачі об'єктів СТО та
кафе-магазину в експлуатацію.

Після укладення зазначеного договору
ФОП ОСОБА_9 вжито заходів, спрямованих
на виконання умов договору оренди в
частині здійснення забудови земельної
ділянки.

Згідно зі встановленими судами
попередніх інстанцій обставинами
позивачем не надано суду доказів саме
нецільового використання відповідачем
спірної земельної ділянки.

Вищий господарський суд України,
ухвалюючи рішення про розірвання
договору оренди земельної ділянки,
укладеного між Новопетрівською
сільрадою та ФОП ОСОБА_9 20 грудня

2005 року, не звернув уваги на зазначені
вимоги закону та встановлені судом
обставини справи.

Оскільки суд касаційної інстанції при
вирішенні цієї справи неправильно
застосував норми матеріального права,
що суперечить висновкам цього ж суду в
інших судових рішеннях у подібних
правовідносинах, зокрема у справах №
5020-929/2012, № 911/642/14, заява ФОП ОСОБА_9
підлягає частковому задоволенню, а
постанова Вищого господарського суду
України від 18 червня 2014 року -
скасуванню з передачею справи на новий
касаційний розгляд.

Керуючись статтями 11116 , 11123 , 11124 , 11125 ГПК
України, Судова палата у господарських
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_9
задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду
України від 18 червня 2014 року у справі №
911/2845/13 скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України.

Головуючий
В.П. Барбара

судді:
І.С.
Берднік

В.С. Гуль

А.А. Ємець

Т.Є.
Жайворонок

П.І. Колесник

О.І. Потильчак

І.Б. Шицький