ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р.Справа № 916/2926/14
Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гладишевої Т.Я.,

суддів Савицького Я.Ф., Лисенко В.А.

(склад судової колегії змінено
відповідно до розпорядження № 2639 від
28.10.2014 року)

при секретарі судового засідання
Будному О.В.

за участю представників сторін в
судовому засіданні від 26.11.2014 року:

від позивача "Адміністрація морських
портів України" в особі Одеської філії
ДП"Адміністрація морських портів
України: Васильєва Н.М., за довіреністю;

від позивача Міністерство
інфраструктури України: Орєшкова Н.В.,
за довіреністю;

від відповідача: Колодяжний Д.П., за
довіреністю;

від третьої особи: ДП "Одеський
морський торговельний порт": Клочкова
І.С., за довіреністю;

від третьої особи: Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області: Єлісєєва
А.В., за довіреністю;

від прокуратури: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Одеської
філії Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Одеського
морського порту)

по справі № 916/2926/14

на рішення господарського суду
Одеської області від 06.10.2014 року

за позовом: Чорноморського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері Одеської області в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України в особі
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі відокремленого
підрозділу - Одеська філія Державного
підприємства "Адміністрація морських
портів України" (адміністрація
Одеського морського порту)

до відповідача: Дочірнього
підприємства "ГПК Україна" компанії
"ГПК Гамбург Порт Консалтинг ГмбХ"

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області

Державне підприємство
"Одеський морський торговельний порт"

про стягнення заборгованості у розмірі
12723893,36 грн.

В судовому засіданні 26.11.2014 року згідно
ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частини постанови

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014р. Чорноморський прокурор з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері Одеської області
звернувся до господарського суду
Одеської області в інтересах держави в
особі Міністерства інфраструктури
України в особі Державного
підприємства «Адміністрація морських
портів України» в особі
відокремленого підрозділу - Одеська
філія Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Одеського
морського порту) з позовом до
Дочірнього підприємства «ГПК Україна»
компанії «ГПК Гамбург Порт Консалтинг
ГмбХ» (з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог) про
стягнення заборгованості у сумі 12723893,36
грн., що є платою за сервітут на причал
№ 2 ДП "Адміністрація морських портів
України".

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
послався на приписи ст. ст. 3, 11, 15, 16, 395,
401, 402, 509, 525, 526, 530, 626, 649 ЦК України та ст.
ст. 1, 13, 15, 18, 23 Закону України «Про
морські порти України», вказуючи при
цьому, що відповідач після закінчення
строку дії договору про встановлення
сервітуту від 08.07.2013 № КД-18510 не
повернув об'єкт сервітуту - причал № 2
та, за відсутності нового чинного
договору, продовжив його фактичне
використання з метою виконання
комплексу робіт і послуг, у зв'язку з
чим виникла заборгованість зі сплати
за сервітут у розмірі 12723893,36 грн. за
період з 01.01.2014 року по 31.07.2014 року.

Ухвалою господарського суду від 01.09.2014
року залучено до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області та
Державне підприємство „Одеський
морський торговельний порт".

Рішенням господарського суду Одеської
області від 06.10.2014р. по справі № 916/2926/14
(суддя Шаратов Ю.А.) відмовлено у
задоволенні позову у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтовано посиланням на статтю 402 ЦК
України, у відповідності до якої
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду, та мотивовано тим, що
відсутня жодна з правових підстав,
передбачених статтею 402 ЦК України, для
встановлення сервітуту відповідача на
причал № 2, зокрема, у зв'язку із
відсутністю:

- прямої норми закону, яка б
встановлювала сервітут відповідача на
причал № 2;

- заповіту, який би передбачав
встановлення такого сервітуту;

- договору, на підставі якого такий
сервітут був би встановлений, оскільки
строк дії договору сервітуту,
укладеного між відповідачем та ДП
«АМПУ», сплинув 31.12.2013 р., а зобов'язання
ДП «АМПУ», передбачені договором як
відкладальні обставини для набуття
чинності зустрічним зобов'язанням
відповідача здійснювати плату за
сервітут (зокрема, зобов'язання
забезпечити державну реєстрацію права
сервітуту), виконані не були;

- рішення суду про встановлення
сервітуту відповідача на причал № 2.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов до висновку
щодо необґрунтованості позовних вимог
про стягнення з відповідача на користь
ДП «АМПУ» в особі Одеської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Одеського
морського порту) заборгованості з
оплати за сервітут на причал № 2.

Не погоджуючись із рішенням місцевого
господарського суду, Одеська філія
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Одеського
морського порту) звернулась до
Одеського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржуване рішення
від 06.10.2014 року та постановити нове,
яким задовольнити позов
Чорноморського прокурора з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері Одеської області та стягнути з ДП
«ГПК Україна» компанії «ГПК Гамбург
Порт Консалтинг ГмбХ» на користь ДП
«Адміністрація морських портів
України» в особі Одеської філії ДП
«Адміністрація морських портів
України» суму заборгованості у
розмірі 12723893,36 грн.

Скаржник вважає, що при прийнятті
рішення місцевим господарським судом
були неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи, порушені
норми матеріального права, а висновки,
викладені у ньому, не відповідають
дійсним обставинам. Скаржник
стверджує, що господарським судом
безпідставно не враховано доводи
прокурора та позивачів про те, що на
підставі Акту візуального огляду
технічного стану причалу № 2 Одеського
порту відповідач прийняв об'єкт
сервітуту, а після закінчення строку
дії договору відповідач не повернув
об'єкт сервітуту. Серед своїх доводів
скаржник також наводить наступні: -
порт не згоден з висновком суду про не
розповсюдження відносин сервітуту між
сторонами у 2014 році; - не відповідаючим
обставинам справи є висновок суду
першої інстанції про те, що договір про
встановлення сервітуту від 24.04.2014 року
№ 669-П-ОДФ-14, предметом якого є надання
відповідачу сервітуту на причал № 2 ОФ
ДП «АМПУ» в період з 01.01.2014 року по 30.06.2014
року, не набрав чинності. Окрім
наведених доводів порт також зазначає,
що законодавством не передбачено
жодних підстав для безоплатного
використання державного майна, що є
порушенням прав та інтересів ДП
«Адміністрація морських портів
України» та тягне за собою наслідки
ненадходження грошей до Державного
бюджету України (у вигляді відрахувань
та податків).

У відзиві на апеляційну скаргу, що
надійшов 11.11.2014 року, відповідач просив
суд апеляційної інстанції залишити
рішення господарського суду від 06.10.2014
року по справі № 916/2926/14 без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення,
зазначивши при цьому про законність,
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду та відповідність висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до листа прокуратури
Одеської області від 05.11.2014 року №
(16)07/2/1-2012 вих-14, який доданий ДП
«Одеський морський торговельний порт»
до клопотання від 17.11.2014 року,
виконуючий обов'язки начальника
управління прокуратури області
повідомив директора ДП «Одеський
морський торговельний порт», що за
результатами вивчення рішення
господарського суду Одеської області
від 06.10.2014 року та матеріалів справи №
916/2926/14 не вбачає підстав для
апеляційного оскарження.

Прокурор та сторони належним чином
повідомлені про дату, час та місце
проведення судового засідання, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення поштового відправлення.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, повноту
встановлення обставин справи та
відповідність ним висновків суду,
заслухавши пояснення представників
сторін та третіх осіб, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено господарським судом,
відповідно до Закону України "Про
морські порти України", розпорядження
Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р.
№ 133-р "Про погодження пропозиції щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту", наказу
Міністерства інфраструктури від
19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту та утворення
державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" було проведено реорганізацію
державних підприємств морського
транспорту, шляхом виділу стратегічних
об'єктів портової інфраструктури,
іншого майна, прав та обов'язків
стосовно них згідно розподільчих
балансів, та утворено, внаслідок
виділу, державне підприємство
"Адміністрація морських портів
України".

Пунктом 3 Наказу Міністерства
інфраструктури від 19.03.2013р. №163
встановлено, що Адміністрація морських
портів України є правонаступником
державних підприємств морського
транспорту, зазначених у п. 1 цього
наказу, у частині майна, прав та
обов'язків відповідно до розподільчих
балансів. Пунктом 7 предписано після
проведення державної реєстрації
Адміністрації морських портів України
головам Комісій передати, а голові
Адміністрації морських портів України
прийняти на баланс майно, права та
обов'язки державних підприємств
морського транспорту, що
реорганізуються, згідно із
затвердженими Міністерством
розподільчими балансами та актами
приймання-передачі.

Частиною 3 ст.18 Закону України "Про
морські порти України" встановлено, що
власники та/або користувачі
технологічно пов'язаних об'єктів
портової інфраструктури зобов'язані
укладати між собою договори, що
визначають взаємні права і обов'язки
щодо організації та забезпечення
безперервності технологічного процесу
надання відповідних послуг у морському
порту і встановлюють єдиний порядок
експлуатації відповідної
інфраструктури морського порту.

Як зазначено у Статуті ДП
«Адміністрація морських портів
України», Адміністрація є державним
унітарним підприємством і діє як
державне комерційне підприємство.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 74 ГК
України, п.4.2 Статуту Адміністрації,
майно державного комерційного
підприємства закріплюється за ним на
праві господарського відання. В
будь-якому разі усе майно, що
знаходиться в розпорядженні
Адміністрації, належить до державного
майна.

Відповідно до ч.1 ст. 136 ГК України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим кодексом та іншими
законами.

Отже, Адміністрація як особа, у
господарському віданні якої
знаходяться причали та на балансі якої
вони обліковуються, здійснює право
володіння, користування та
розпорядження цим майном.

З матеріалів справи вбачається, що
08.07.2013 між ДП „Адміністрація морських
портів України" і Дочірнім
підприємством „ГПК Україна" компанії
„ГПК Гамбург Порт Консалтинг ГмбХ"
укладено договір про встановлення
сервітуту № КД-18510.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 4.1, 7.4
вказаного договору, власник (ДП
„Адміністрація морських портів
України") надає сервітуарію
(відповідачу) право сервітуту на причал
№ 2 ОФ ДП «АМПУ» довжиною 310,0 пог.м.,
розташований в акваторії власника,
який знаходиться у державній власності
і закріплений за власником на праві
господарського відання, а відповідач
зобов'язався здійснювати ДП
„Адміністрація морських портів
України" плату за сервітут. Метою
договору є забезпечення власником
сервітуарію можливості для виконання
комплексу робіт і послуг, пов'язаних з
перевалкою вантажів
(вантажно-розвантажувальних робіт).
Плата за сервітут встановлюється у
розмірі 1341754,40 грн. в місяць (без
урахування ПДВ). Договір набуває
чинності з дня його укладення, але
регулює взаємовідносини між сторонами
з 13.06.2013 та діє до 31.12.2013 року.

Пунктом 2.10 договору про встановлення
сервітуту від 08.07.2013 року № КД-18510,
технічний стан об'єкта сервітуту на
момент укладання договору
підтверджується двостороннім актом,
який складається сторонами для мети
фіксації технічних і експлуатаційних
особливостей об'єкта сервітуту, а також
його загального технічного стану. На
виконання цієї умови договору,
сторонами складено та підписано Акт
візуального огляду технічного стану
причалу № 2 Одеського порту (інв. 060009)
від 08.07.2013 р.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України встановлено,
що зобов'язання припиняється частково
або у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 401 ЦК України
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або
іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 ЦК України передбачено,
що сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду.

Дотримуючись цієї норми, сторони в
договорі № КД-18510 від 08.07.2013 року
обумовили строк його дії до 31.12.2013 року,
що не заперечувалось ані прокурором,
ані позивачами в процесі розгляду
справи, та про що зазначено судом
першої інстанції в рішенні від 06.10.2014
року. Відтак, строк дії вказаного
договору сплинув 31.12.2013 року.

24.04.2014 р. між ДП „Адміністрація
морських портів України" (власник) і
Дочірнім підприємством „ГПК Україна"
компанії „ГПК Гамбург Порт Консалтинг
ГмбХ" (сервітуарій) укладено договір
про встановлення сервітуту № 669-П-ОДФ-14.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3
вказаного договору, власник надає
сервітуарію право сервітуту на причал
№ 2 ОФ ДП «АМПУ» довжиною 310,85 пог.м.,
розташований в акваторії власника,
який знаходиться у державній власності
і закріплений за власником на праві
господарського відання, а відповідач
зобов'язався здійснювати власнику
плату за сервітут. Метою договору є
забезпечення власником сервітуарію
можливості для виконання комплексу
робіт і послуг, пов'язаних з перевалкою
вантажів (вантажно-розвантажувальних
робіт).

Пунктом 7.4 договору від 24.04.2014 р. №
669-П-ОДФ-14 сторони дійшли згоди, що він (в
тому числі, передбачені ним права та
обов'язки) набуває чинності з моменту
реєстрації права державної власності
на об'єкт сервітуту в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
(з урахуванням пункту 7.5 Договору), у
відповідності до вимог частини шостої
статті 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», та діє до 30.06.2014
року.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 631 ЦК
України сторони у пунктах 3.1 та 7.4
договору встановили, що його умови
застосовуються до відносин, що виникли
між ними з 01.01.2014 (з урахуванням пунктів
7.4, 7.5), за умови та після реєстрації
права державної власності на об'єкт
сервітуту.

Відповідно до частини 1 статті 3 та
частини 1 статті 4 Закону України „Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
державна реєстрація речових прав (в
тому числі, права сервітуту) на об'єкти
нерухомого майна є обов'язковою, а
згідно з частиною 3 статті 3 Закону
України „Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають обов'язковій
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Також, договір № 669-П-ОДФ-14 від 24.04.2014
року передбачив, серед іншого, наступні
умови: - пункт 2.13 договору встановлював
зобов'язання власника - ДП «АМПУ» щодо
забезпечення в строк не пізніше 30.04.2014
року державної реєстрації права
сервітуту в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно;

- пункт 2.14 передбачив зобов'язання
власника розробити та надати на
погодження відповідачу Схему
розміщення Об'єкта сервітуту, що
повинна бути розроблена власником на
підставі погоджених меж розмежування
територій власника та ДП „Одеський
морський торговельний порт" (меж
землекористування).

Місцевим господарським судом
встановлено, що право державної
власності на об'єкт сервітуту
зареєстровано за ДП «АМПУ» 08.04.2014 року,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності на нерухоме майно №
20163708 та витягом з Державного реєстру
прав на нерухоме майно від 08.04.2014 року №
20163708.

Приймаючи до уваги умови договору про
встановлення сервітуту № 669-П-ОДФ-14 від
24.04.2014 року, зокрема, положення п. 7.4,
колегія суддів відмічає, що договір
набув чинності з 08.04.2014 року, підлягав
застосуванню до відносин з 01.01.2014 року
(п.3.1 договору) та діяв до 30.06.2014 року (п.
7.4 договору).

Згідно частини 1 ст. 212 ЦК України особи,
які вчиняють правочин, мають право
обумовити настання або зміну прав та
обов'язків обставиною, щодо якої
невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина).

Відповідно до п. 7.5 договору сторони
дійшли згоди, що зобов'язання
сервітуарія здійснювати плату за
сервітут, передбачену пунктом 4.1
договору, набуває чинності з моменту
державної реєстрації права сервітуту,
передбаченого цим договором, в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, а також повного та
належного виконання власником своїх
зобов'язань, передбачених пунктом 2.14
договору.

Місцевим господарським судом
правильно встановлено та не
спростовано ДП «АМПУ», що державна
реєстрація права сервітуту не
здійснена, відтак, обумовлений пунктом
7.5 договору обов'язок відповідача щодо
плати за сервітут не виник, і
господарський суд на законних
підставах відмовив прокурору в позові.

Колегія суддів зазначає про хибність
позиції прокурора та Одеської філії ДП
"Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Одеського
морського порту) щодо продовження дії
договору сервітуту, оскільки причал № 2
як об'єкт сервітуту не був повернений
відповідачем ДП «АМПУ», а відповідач
продовжив фактичне використання цього
причалу.

Необхідність повернення причалу № 2 як
об'єкта сервітуту обґрунтовується тим,
що цей причал був прийнятий
відповідачем за Актом візуального
огляду технічного стану, з посиланням
на необхідність застосування до
відносин сервітуту норм, що регулюють
відносини оренди, за принципом
аналогії закону.

З такими твердженнями колегія
апеляційного суду погодитись не може,
оскільки у відповідності до частини 1
статті 401 та частини 1 статті 404 ЦК
України сервітут є правом обмеженого
користування чужим майном. При цьому
відповідно до частини 5 статті 403 ЦК
України сервітут не позбавляє власника
майна, щодо якого він встановлений,
права володіння, користування та
розпоряджання цим майном.

У зв'язку із цим чинне законодавство не
передбачає отримання об'єкта сервітуту
у володіння сервітуарія від власника
за відповідним актом
приймання-передачі, так само як і
повернення об'єкта сервітуту
сервітуарієм на користь власника за
відповідним актом після закінчення
строку сервітуту. Такі положення не
передбачені і договором сервітуту.

Стосовно принципу аналогії закону, на
який посилається ДП «АМПУ», слід
зазначити, що згідно з частиною 1 статті
8 ЦК України, цей принцип
застосовується виключно у тих
випадках, коли цивільні відносини не
врегульовані цим Кодексом, іншими
актами цивільного законодавства або
договором. Втім, відносини, пов'язані із
встановленням сервітуту на майно,
прямо врегульовані статтями 401 - 406 ЦК
України, у зв'язку із чим застосування
до таких відносин інших законодавчих
норм, які регулюють інші відносини (в
тому числі, відносини оренди), не
допускається.

Що ж стосується Акту візуального
огляду технічного стану причалу № 2,
який був підписаний відповідачем та ДП
«АМПУ» 08.07.2013р., як слідує з матеріалів
справи, такий Акт був складений на
виконання пункту 2.10 договору
сервітуту, який передбачав, що
технічний стан об'єкта сервітуту на
момент укладення цього договору
повинен підтверджуватись двостороннім
актом, який повинен бути складений
сторонами для мети фіксації технічних
і експлуатаційних особливостей об'єкта
сервітуту, а також його загального
технічного стану.

Таким чином, зазначений Акт зафіксував
реальний технічний стан причалу № 2
станом на момент укладення договору
сервітуту, зокрема, його конструктивні
рішення та технічні характеристики, за
результатами візуального обстеження
причалу сторонами та не означав
приймання цього причалу у володіння
відповідача. З цього слідує, що
відсутність підписаного сторонами
акту про повернення причалу № 2 не
означає продовження строку договору
сервітуту.

Щодо заявленої прокурором вимоги про
стягнення з відповідача плати за
фактичне користування причалом в
період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року (після
спливу строку дії договору про
встановлення сервітуту від 24.04.2014 року
№ 669-П-ОДФ-14), то вказана вимога
прокурора не обґрунтована жодною
нормою матеріального права на
підтвердження зобов'язання
відповідача сплатити грошові кошти.

Колегія суду апеляційної інстанції
також погоджується із висновком суду
першої інстанції стосовно того, що
накази ДП «Адміністрація морських
портів України" від 12.06.2013 р. № 6 та від
20.12.2013 р. № 281, на які посилається ДП
«АМПУ» як на одну з підстав для
розрахунку плати за сервітут та
задоволення позовних вимог, не можуть
вважатися такими підставами, оскільки
за своєю правовою природою не є
нормативно-правовими актами, у зв'язку
із чим не мають обов'язкової сили для
відповідача.

Колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити, що враховуючи
предмет спору по даній справі, місцевий
господарський суд не повинен був
вдаватися до аналізу орендних
взаємовідносин, існуючих між
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Одеській
області та відповідачем відповідно до
договору оренди державного нерухомого
майна від 25.06.2011 року, а також
досліджувати питання щодо справляння
причального збору, а тому висновки суду
першої інстанції щодо предмету
договору оренди від 25.06.2011 року, прав та
зобов'язань сторін за цим договором та
щодо причального збору є передчасними.

Разом з тим, обставини щодо того, чи
охоплюється площа причалу № 2 площею
об'єктів оренди, передбачених
договором оренди державного
нерухомого майна від 25.06.2011 р., а також
щодо того, чи може причальний збір
вважатися належною платою за
експлуатацію причалу, в будь-якому
випадку не стосуються предмета спору
по справі № 916/2926/14 та жодним чином не
впливають на висновки суду першої
інстанції щодо відсутності належних
правових підстав для стягнення плати
за сервітут.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
керуючись ст. ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської
області від 06.10.2014 року по справі №
916/2926/14 залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та
підписано 01.12.2014 року.

Головуючий суддя:
Т.Я. Гладишева

Суддя:
Я.Ф. Савицький

Суддя:
В.А. Лисенко