КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2014 р. Справа№ 910/4895/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників:

від позивача: представник - Алтунін Я.І.
- за довіреністю,

від відповідача-1: не з'явився,

від відповідача-2: не з'явився,

від третьої особи-1: не з'явився,

від третьої особи-2: не з'явився,

від третьої особи-3: не з'явився,

від третьої особи-4: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 р.

у справі № 910/4895/14 (головуючий суддя
Бондаренко Г.П., судді Мудрий С.М.,
Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп",
м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівські автобусні
заводи", м. Київ,

2. Підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області,

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: 1. Закрите
акціонерне товариство "Львівській
автомобільний завод", м. Львів,

2. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Техгазкомплект", м.
Київ,

3. Закрите акціонерне товариство "Завод
комунального транспорту", м. Львів,

4. ОСОБА_4,

про визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії, 1 224 000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівські
автобусні заводи", Підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання права власності
на транспортні засоби, згідно переліку
наведеному в позовній заяві та
клопотанні про уточнення позовних
вимог, та зняття всіх арештів на дані
транспортні засоби, накладених у
зв'язку з відкритими виконавчими
провадженнями.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем-1 неналежним чином
виконуються зобов'язання за договором
купівлі-продажу від 21.06.2011 р. в частині
передачі транспортних засобів
перелічених в договорі та додаткових
угод до нього у власність позивача та
накладенням арешту відповідачем-2 на
майно відповідача-1, в тому числі і на
транспортні засоби відчужені
відповідачем-1 на користь позивача за
договором купівлі-продажу від 21.06.2011 р.
та додатковими угодами до нього.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 р. у справі №910/4895/14 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи.

Відповідачі та треті особи правом на
подання відзиву на апеляційну скаргу
не скористались.

Представник позивача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі, просив
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Відповідачі та треті особи явку своїх
представників в судове засідання не
забезпечили, про час і місце розгляду
справи повідомлялись належним чином,
клопотань про відкладення розгляду
справи не надходило.

Згідно роз'яснень п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Неявка представників відповідачів та
третіх осіб в судове засідання не
перешкоджає розгляду справи, оскільки
в матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення спору по суті.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представника позивача, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.06.2011 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"
(покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Львівські автобусні
заводи" (продавець) укладено договір
купівлі-продажу транспортних засобів
(договір)

Відповідно до п. 1.1. Договору продавець
зобов'язався передати у власність
покупця товар (транспортні засоби) в
асортименті, кількості та по ціні, що
вказані в договорі, а покупець
зобов'язався прийняти товар і сплатити
його вартість у порядку і на умовах,
визначених цим договором.

Додатковими угодами № 1 від 16.08.2011 р. та
№ 2 від 18.08.2011 р. до договору сторонами
було внесено зміни до п. 1.1. договору,
якими було доповнено перелік
транспортних засобів, які є предметом
договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, поставка
ТЗ здійснюється на умовах самовивозу
зі складу продавця.

Пунктом 2.2. договору встановлено строк
видачі ТЗ - протягом 3 банківських днів
з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п. 2.3 договору
приймання-передача ТЗ в силу
здійснюється уповноваженими
представниками сторін, шляхом
підписання акту приймання-передачі ТЗ,
який є невід'ємною частиною цього
договору та підтверджує належні
якість, комплектність та кількість
товару на момент його приймання -
передачі.

За умовами п. 2.4. договору датою
передачі ТЗ є дата підписання
сторонами акту приймання - передачі ТЗ.
Підписанню акта приймання - передачі ТЗ
передує перевірка покупцем
комплектності та якості ТЗ.

В силу п. 2.5 договору право власності на
ТЗ переходить від продавця до покупця з
моменту підписання даного договору.

Згідно з п. п. 4.1, 4.2 договору з
врахуванням додаткової угоди № 2 до
договору загальна ціна договору
становить 3 724 000, 00 грн. Розрахунки за
договором проводяться в національній
валюті протягом 3 років з моменту
укладання даного договору.

Відповідно до п. п 5.1.2, 5.1.3 договору,
продавець зобов'язаний передати ТЗ у
власність покупцю в строк, у порядку та
на умовах, передбачених даним
договором разом з документацією,
протягом 2 днів після підписання
Договору зняти ТЗ з реєстрації в
органах МРЕВ України.

Як стверджує позивач відповідач - 1
взяті на себе зобов'язання не виконував
та не виконав на даний момент,
автомобілі обумовлені договором
позивачу не передав.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.09.2013 р. у справі 910/8277/13 за
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"
визнано право власності на 2
транспортних засоби, зазначених в п.1.1.
договору від 21.06.2011 р. та зобов'язано
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Львівські автобусні
заводи" зняти такі транспортні засоби з
реєстрації в органах МРЕВ України.

27.09.2013 р. позивач звернувся до
відповідача-1 з вимогою вих. № ПР22359/13,
якою вимагав негайно зняти з державної
реєстрації в органах МРЕВ України ТЗ,
визначені у додатковій угоді № 2 від
18.08.2011 р., негайно передати йому у
власність зазначені у додатковій угоді
№ 2 від 18.08.2011 р. транспортні засоби.

Відповідач-1 надав позивачу відповідь
вих. № ВП 111329/13 від 11.10.2013, якою повністю
визнав взяті на себе зобов'язання та не
заперечив проти їх виконання, однак в
зв'язку з кризою не має змоги поставити
визначені договором транспортні
засоби.

Листом від 14.11.2013 вих. № ВП 189657/13
відповідач-1 повідомив позивача, що по
відношенню до нього відкрито ряд
виконавчих проваджень по стягненню
заборгованості на користь третіх осіб,
в рамках яких винесено постанови про
накладення арешту на все майно
відповідача, в тому числі і на
транспортні засоби, зазначені в
договорі від 21.06.2011 та додаткових
угодах до нього.

Однак, із інформації Центру безпеки
дорожнього руху та автоматизованих
систем (ЦБДРтаАС), наданої на запит
місцевого господарського суду,
вбачається, що транспортні засоби,
перелічені в додатку 2 до договору,
станом на 27.05.2014 зареєстровані за
Закритим акціонерним товариством
"Львівський автомобільний завод",
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Техгазкомплект",
Закритим акціонерним товариством
"Завод комунального транспорту" та
ОСОБА_4, і тільки 1 транспортний засіб, а
саме ЛАЗ А0731, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 зареєстрований за
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Львівські автобусні
заводи", місцезнаходження якого
вказано, як м. Львів, вул. Стрийська, 45, в
той час як місцезнаходженням
відповідача-1 згідно матеріалів справи
є місто Київ.

Позивачем додатково надана копія
договору купівлі-продажу транспортних
засобів 04.06.2008 р. укладеного між
Закритим акціонерним товариством
"Завод комунального транспорту" та
відповідачем-1 предметом якого є
купівля продаж транспортних засобів
перелічених в договорі в кількості 62
штуки.

Колегія суддів погоджується з
правомірним висновком суду першої
інстанції про необґрунтованість
позовних вимог з огляду на наступне.

Позов про визнання права власності є
речово-правовим, вимоги якого звернені
до суду, який повинен підтвердити
наявність у позивача права власності
на спірне майно. Об'єктом цього позову є
усунення невизначеності відносин
права власності позивача. Підставою
позову є обставини, що підтверджують
право власності позивача на майно.
Умовами задоволення позову про
визнання права власності на майно є
наявність у позивача доказів на
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності.

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

За приписами ст.321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

З огляну на викладені норми права
вбачається, що позов про визнання права
власності може пред'являтись у
випадках, коли належне певній особі
право або набуття цією особою права не
визнається, оспорюється іншою особою.
При зверненні до суду з вимогами про
визнання права власності позивачем
повинно бути доведено, зокрема, факт
правомірного набуття відповідного
майнового права та невизнання чи
оспорювання цього права іншою особою
(відповідачем).

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на договір купівлі -
продажу від 21.06.2011 укладений між
позивачем та відповідачем-1.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Нормами ст. 656 ЦК України визначено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 658 ЦК України право продажу
товару, крім випадків примусового
продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Із аналізу наведених норм вбачається,
що важливою характеристикою предмету
договору купівлі-продажу є те, що на
момент укладення договору він повинен
бути наявним у продавця або бути
створеним (набутим) продавцем у
майбутньому. В останньому випадку про
це повинно бути зазначено у договорі.

Аналіз ст. 658 ЦК України дає підстави
для висновку, що власник не має права
вимагати повернення майна, у разі
купівлі товару в порядку примусового
продажу або "інших випадків",
встановлених цією нормою. Власник,
також, не має права вимагати повернення
товару і у тому випадку, якщо його
продавцем виступає комісіонер, якого
власник уповноважив укласти договір
купівлі-продажу у якості продавця.

З приводу підстав набуття позивачем
права власності на транспортні засоби
перелік яких наведений в додатковій
угоді № 2 до договору, місцевим
господарським судом вірно було
встановлено, що станом на момент
укладання між позивачем та
відповідачем-1 договору та підписання
сторонами додатку № 2 до договору
транспортні засоби перелічені в
зазначеному додатку не належали
відповідачу-1, що підтверджується
інформацією наданою Центром безпеки
дорожнього руху та автоматизованих
систем (ЦБДРтаАС). Не вбачається, також,
і належність транспортних засобів
(згідно переліку наведеного в додатку
№ 2 до договору) третій особі -
Закритому акціонерному товариству
"Завод комунального транспорту".

Жодних доказів, які б підтверджували
право відповідача-1 продавати
(відчужувати) неналежні йому на праві
власності транспортні засоби,
матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи приписи ст.ст.
656, 658 ЦК України договір, яким позивач
обґрунтовує набуття ним права
власності на транспортні засоби не є
належною підставою виникнення у нього
права власності на таке майно
(транспортні засоби).

Інших доказів набуття позивачем
відповідного речового права на майно,
стосовно якого заявлені вимоги про
визнання права власності, позивачем до
матеріалів справи не представлено.

При зверненні до суду з розглядуваним
позовом позивачем до матеріалів справи
не представлено належних та допустимих
доказів в розумінні ст.ст.33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, які б свідчили про порушення
або невизнання відповідачем-1 прав
позивача на майно. Відповідач-1
заперечень на позов не надав, крім того,
в матеріалах справи наявний лист
відповідача-1, із якого вбачається, що
відповідач-1 повністю визнав взяті на
себе зобов'язання та не заперечує проти
їх виконання.

Доказів оспорювання та/або невизнання
права позивача відповідачем-2
матеріали справи, також, не містять.
Посилання позивача на здійснення
арешту відповідачем-2 належних йому
(та/або відповідачу-1) транспортних
засобів не відповідає дійсним
обставинам справи. Транспортні засоби
перелік яких наведений в додатку № 2 до
договору не були арештовані
відповідачем-2, оскільки такі не
зареєстровані за відповідачем-1, що
підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову, з даним висновком
погоджується і колегія суддів,
оскільки він відповідає обставинам
справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сіті
Транспорт Груп" залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 р. у справі № 910/4895/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4895/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала