м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного
акціонерного товариства "БАНК ЗОЛОТІ
до Приватного акціонерного
товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА"
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину
Суддя Гулевець О.В.
Представники сторін :
Від позивача: не з'явився
Від відповідача: Устименко Ю.І.
У судовому засіданні 26.11.14 судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі відповідно до
положень ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Публічне акціонерне товариство "БАНК
ЗОЛОТІ ВОРОТА" (позивач) звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Приватного акціонерного
товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА"
(відповідача) про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину та зобов'язання ПрАТ
"СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" повернути
ПАТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" грошові кошти,
що були отримані ПрАТ "СТРАХОВА
КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" відповідно до
договору добровільного страхування
вантажів та багажу №1/12/ВП-13 від 11.12.2013 в
розмірі 230 322,60 грн.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.10.2014р. порушено провадження
розгляд справи на 04.11.2014 року.
31.10.2014р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача - Приватного акціонерного
товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА"
надійшов відзив на позов та
витребувані судом документи.
Представник позивача - Публічного
акціонерного товариства "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА" в судовому засіданні 04.11.2014р.
надав суду документи по справі,
пояснення щодо заяви про забезпечення
позову, просив її задовольнити.
В судовому засіданні 04.11.2014р. суд
відмовив у задоволенні заяви ПАТ "БАНК
ЗОЛОТІ ВОРОТА" про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на кошти та
майно відповідача та заборони
відповідачу вчиняти певні дії, з огляду
У відповідності до ст. 66 ГПК України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.
Положеннями постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 16 від
26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" визначено, що у вирішенні
питання про забезпечення позову
господарський суд має здійснити оцінку
обґрунтованості доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу.

Слід зазначити, що заява про
забезпечення позову, є обґрунтованою
із зазначенням адекватного засобу
забезпечення позову. При цьому,
обов'язок доказування покладається на
особу, яка подала заяву про
забезпечення позову. Доказування
повинно здійснюватися за загальними
правилами відповідно до ст. 33 ГПК
України, яка передбачає обов'язковість
подання доказів наявності фактичних
обставин, з якими пов'язується
застосування певного заходу до
забезпечення позову.

Разом з тим, позивачем не наведено
обставин які б свідчили про наявність
підстав для вжиття заходів до
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на кошти та майно відповідача та
заборони відповідачу вчиняти певні
дії, суду не надано жодних доказів того,
що вказані заходи до забезпечення
позову можуть забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову, а невжиття заходів
до забезпечення позову якимось чином
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Також, в судовому засіданні
представник позивача заявив усне
клопотання про витребування доказів у
відповідача.

Представник позивача - Публічного
акціонерного товариства "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА" в судовому засіданні 04.11.2014р.
надав суду пояснення по суті позовних
вимог, підтримав вимоги в повному
обсязі, просив їх задовольнити

Представник відповідача - Приватного
акціонерного товариства "СТРАХОВА
КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" в судовому засіданні
04.11.2014р. надав пояснення по суті
заперечень на позов, позовні вимоги
заперечив.

В судовому засіданні 04.11.2014р. оголошено
перерву до 26.11.2014р.

25.11.2014р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача - Публічного акціонерного
товариства "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА"
надійшла заява про відкладення
розгляду справи, у зв'язку з
ліквідацією філії АТ "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА", зміною штатного розпису та
звільненням працівників філії.

Представник відповідача - Приватного
акціонерного товариства "СТРАХОВА
КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" в судовому засіданні
26.11.2014р. підтримав викладені у відзиві
обставини, заперечив позовні вимоги.

Представник позивача - Публічного
акціонерного товариства "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА" в судове засідання 26.11.2014р. не
з'явився проте, від позивача надійшла
заява про відкладення розгляду справи.

Розглянувши дану заяву, суд відмовляє в
її задоволенні, з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст. 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є неможливість вирішення
спору у відповідному судовому
засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови №18 від
26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Отже, незважаючи на те, що представник
позивача у судове засідання 26.11.2014р. не
з'явився, враховуючи те, що наявні у
матеріалах справи документи достатні
для прийняття повного та
обґрунтованого судового рішення, в
судовому засіданні 26.11.2014. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК
України.

Розглянувши документи і матеріали,
додані до позову, всебічно і повно
з'ясувавши всі обставини справи,
оцінивши докази, які мають значення для
вирішення спору, вислухавши
представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 між Публічним акціонерним
товариством "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА"
(страхувальник, позивач) та Приватним
акціонерним товариством "СТРАХОВА
КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" (страховик,
відповідач) було укладено договір
добровільного страхування вантажів та
багажу № 1/12/ВП-13 (далі - договір),
предметом якого є майнові інтереси, що
не суперечать закону і пов'язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням вантажем, що
перевозиться будь-яким транспортом, а
саме: готівка у інкасаторському
автомобілі, вартість майна - 13548388,24 грн.,
страхова сума 13548388,24 грн., страховий
тариф - 1,7%, страховий платіж 230322,60 грн.,
франшиза 5% від страхової суми, але не
менше 677419,41 грн.

Пунктом 4.9. договору визначено, що
загальний страховий платіж визначено в
розмірі 230322,60 грн.

Відповідно до п. 6 договору, строк дії
договору встановлено з 26.12.2013р. по
31.12.2013р..

Пунктом 7 договору передбачено, що
загальний страховий платіж
сплачується страхувальником, шляхом
перерахування страхового платежу на
поточний рахунок страховика у розмірах
встановлених в п. 4.9. договору.

Згідно з п. 7.2. договору, страховий
платіж сплачується протягом 5-ти
робочих днів з моменту підписання
договору.

Позивач, на виконання умов договору,
сплатив відповідачу кошти в розмірі
230322,60 грн., що підтверджується
платіжним дорученням №61169 від 12.12.2013р.

Відповідно постанови Правління
Національного банку України № 456 від
31.07.2014 "Про віднесення Публічного
акціонерного товариства "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА" до категорії
неплатоспроможних", виконавчою
дирекцією Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб 01.08.2014 прийнято рішення №
67 "Про запровадження тимчасової
адміністрації в ПАТ "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА", згідно з яким з 04.08.2014
запроваджено тимчасову адміністрацію
та призначено уповноважену особу Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію в Публічному
акціонерному товаристві "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА". Тимчасову адміністрацію в ПАТ
"БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" запроваджено
строком на 3 місяці з 04.08.2014р. по 04.11.2014р..

Уповноваженою особою Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію в Публічному
акціонерному товаристві "БАНК ЗОЛОТІ
ВОРОТА" призначено провідного
професіонала з питань врегулювання
неплатоспроможності банків відділу
запровадження процедури тимчасової
адміністрації та ліквідації
департаменту врегулювання
неплатоспроможності банків Єрмака
Валерія Олександровича.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" уповноважена особа
Фонду діє від імені Фонду відповідно до
цього Закону і нормативно-правових
актів Фонду.

Згідно зі ст. 38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" уповноважена особа Фонду
зобов'язана забезпечити збереження
активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації
уповноважена особа Фонду зобов'язана
забезпечити перевірку правочинів (у
тому числі договорів), вчинених
(укладених) банком протягом одного року
до дня запровадження тимчасової
адміністрації банку, на предмет
виявлення правочинів (у тому числі
договорів), що є нікчемними з підстав,
визначених частиною третьою цієї
статті.

Згідно з ч. 3 ст. 38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" правочини (у тому числі договори)
неплатоспроможного банку є нікчемними
з такої підстави, якщо банк здійснив
відчуження чи передав у користування
або придбав (отримав у користування)
майно, оплатив результати робіт та/або
послуги за цінами, нижчими або вищими
від звичайних (якщо оплата на 20
відсотків і більше відрізняється від
вартості товарів, послуг, іншого майна,
отриманого банком), або зобов'язаний
здійснити такі дії в майбутньому
відповідно до умов договору.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги
посилається на те, що здійснений
страховий платіж у сумі 230322,60 грн.
позивач оплатив послуги за цінами,
вищими від звичайних, що не
узгоджується зі ст. 38 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб", а тому договір є
нікчемним.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України
визначено, що договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
"Про страхування" від 07.03.1996р. №85/96-ВР
договір страхування - це письмова угода
між страхувальником і страховиком,
згідно з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про
страхування" визначено, що добровільне
страхування - це страхування, яке
здійснюється на основі договору між
страхувальником і страховиком.
Загальні умови і порядок здійснення
добровільного страхування
визначаються правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог цього Закону.
Конкретні умови страхування
визначаються при укладенні договору
страхування відповідно до
законодавства.

Пунктом 9 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про
страхування" передбачено, що видами
добровільного страхування може бути
страхування вантажів та багажу
(вантажобагажу).

Позивач в позові стверджує, що
укладений між сторонами договір
добровільного страхування вантажів та
багажу № 1/12/ВП-13 від 11.12.2013р. є не
обов'язковим для учасників
цивільно-правових відносин.

Вказані доводи позивача не приймаються
судом до уваги, оскільки у
відповідності до ст. 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про
страхування", страховий платіж
(страховий внесок, страхова премія) -
плата за страхування, яку
страхувальник зобов'язаний внести
страховику згідно з договором
страхування.

Страхові тарифи при добровільній формі
страхування обчислюються страховиком
актуарно (математично) на підставі
відповідної статистики настання
страхових випадків, а за договорами
страхування життя - також з урахуванням
величини інвестиційного доходу, яка
повинна зазначатися у договорі
страхування. Конкретний розмір
страхового тарифу визначається в
договорі страхування за згодою сторін.

Актуарними розрахунками можуть
займатися особи, які мають відповідну
кваліфікацію згідно з вимогами,
встановленими Уповноваженим органом,
яка підтверджується відповідним
свідоцтвом.

На день укладення договору діяло
розпорядження Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України "Про затвердження Методики
визначення звичайної ціни страхового
тарифу" № 3259 від 30.12.2004 (далі - Методика).

Пунктом 1.1 Методики передбачено
порядок визначення звичайної ціни
страхового тарифу.

Відповідно до п. 1.2 Методики, дія
методики поширюється на юридичних
осіб, які відповідно до законодавства є
страховиками-резидентами.

Пунктом 2.4 Методики визначено, що
страхові тарифи за добровільними
видами страхування обчислюються
страховиком актуарно (математично) на
підставі відповідної статистики
настання страхових випадків.
Конкретний розмір страхового тарифу
визначається " договорі страхування за
згодою сторін.

Відповідно до п. 2.5 Методики, розмір
страхових тарифів за добровільними
видами страхування, обчислений
страховиком актуарно (математично), є
складовою частиною правил страхування,
які розробляються страховиком для
кожного виду страхування окремо та
реєструються в Нацкомфінпослуг.

Згідно із п. 2.6 Методики страхові
тарифи, які є складовою частиною правил
страхування, посвідчуються (відповідно
до Ліцензійних умов провадження
страхової діяльності, затверджених
розпорядженням Держфінпослуг 28.08.2003 №
40, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 15.09.2003 за № 805/8126)
підписом особи (актуарієм), яка має
підтверджену відповідним свідоцтвом
кваліфікацію, згідно з вимогами,
встановленими Нацкомфінпослуг.

22.07.2009р. генеральним директором ПАТ
"СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА"
затверджені Правила добровільного
страхування вантажів та багажу
(вантажобагажу) (далі - Правила), які
зареєстровані Державною комісією з
регулювання ринків фінансових послуг
за реєстраційним № 0990613 від 29.09.2009р.

Додатком № 1 до Правил визначені базові
тарифи у відсотках від страхової суми.

Згідно із п. 2 Додатку № 1 до Правил
реальний страховий тариф
розраховується шляхом множення
базового страхового тарифу на
поправочні коефіцієнти. Поправочні
коефіцієнти встановлюються
страховиком в залежності від
різноманітних факторів ризику та
відстані перевезення, що уточнює
відповідність розміру страхової
премії ступеню ризику, що страхується.
Допускається використання поправочних
коефіцієнтів, добуток яких знаходиться
в діапазоні 0,1 - 8,0. Конкретний розмір
страхового тарифу визначається в
договорі страхування за згодою сторін.

Страховий тариф за договором був
розрахований актуарно (математично)
згідно правил страхування за вказаною
нижче формулою: базовий тариф (з
відповідальністю за всі ризики (п. 3.4.1
Правил) при перевезені автомобільним
транспортом становить 2% з
використанням поправочного
коефіцієнту 0,85 (згідно з п. 2 додатку № 1
до Правил допускається використання
поправочних коефіцієнтів, добуток яких
знаходиться в діапазоні 0,1 - 8,0), що при
множенні становить 1,7% (2,0% х 0,85 = 1,7%).

З огляду на вищевикладене, твердження
позивача про те, що застосований в
договорі страховий тариф є таким, що на
20% вищий за звичайний страховий тариф,
який застосовується на ринку
страхування є необґрунтованими.

Відповідно до п. 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України необхідно розмежувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220,
ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інші
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК
тощо).

Судом встановлено, що правові підстави
вважати договір добровільного
страхування вантажів та багажу №
1/10/ВП-13 від 17.10.2013 нікчемним з підстав
заявлених позивачем відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного
кодексу України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 5 ст. 216 Цивільного кодексу
України вимога про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину може бути пред'явлена
будь-якою заінтересованою особою.

Однак, позивачем не доведено наявність
тих обставин, з якими закон пов'язує
визнання договору нікчемним і
настанням відповідних наслідків.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позивачем не наведено суду жодних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання договору нікчемним і
настанням відповідних наслідків.

Враховуючи вищенаведене, те, що
позивачем не доведено правомірності
своєї позиції та враховуючи
безпідставність заявлених позовних
вимог, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з підстав зазначених в
позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
відмовляє в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
"БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" до Приватного
акціонерного товариства "СТРАХОВА
КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину та зобов'язання ПрАТ
"СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" повернути
ПАТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" грошові кошти,
що були отримані ПрАТ "СТРАХОВА
КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" відповідно до
договору добровільного страхування
вантажів та багажу №1/12/ВП-13 від 11.12.2013 в
розмірі 230 322,60 грн.

Судовий збір за розгляд справи
відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України
покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський
суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
"БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" до Приватного
акціонерного товариства "СТРАХОВА
КОМПАНІЯ "ДЕФЕНСА" про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 01.12.2014р.

Суддя
О.В. Гулевець