КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р. Справа№ 910/15906/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Якубов Я.Е. - адвокат,
договір б/н від 14.08.2014р.

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРОС-ТЕРМ» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014р. (повний текст
підписано 12.09.2014р.)

у справі № 910/15906/14 (суддя Гулевець
О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРОС-ТЕРМ»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «РАСБЕК»

про визнання договору
недійсним

В судовому засіданні 26.11.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «ГРОС-ТЕРМ»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «РАСБЕК»
про визнання недійсним
дистриб'юторського договору,
укладеного 07.09.2012р. між ТОВ «ГРОС-ТЕРМ»
та ТОВ «РАСБЕК», посвідченого
приватним нотаріусом КМНО Хижняком А.М.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014р. у справі № 910/15906/14 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2014р.
(головуючий суддя Тищенко О.В., судді
Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.)
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ГРОС-ТЕРМ» прийнято до провадження,
призначено до розгляду на 28.10.2014р.

Розпорядженням керівника апарату
Київського апеляційного
господарського суду №02-15/372 від 28.10.2014р.
у зв'язку з перебуванням головуючого
судді (судді-доповідача) Тищенко О.В. у
відпустці, відповідно до підпунктів
3.1.11, 3.1.13 пункту 3.1 Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду призначено повторний
автоматичний розподіл справи №910/15906/14.

Відповідно до повторного
автоматичного розподілу справ між
суддями апеляційну скаргу позивача
28.10.2014р. передано на розгляд судді
Скрипці І.М.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 29.10.2014р.
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Скрипка І.М., судді
Самсін Р.І., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.10.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 26.11.2014р.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
26.11.2014р. підтримав вимоги апеляційної
скарги, просив її задовольнити,
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судове
засідання апеляційної інстанції
26.11.2014р., будучи належним чином
повідомленим про день, час та місце
розгляду (а. с. 150), не з'явився, причини
неявки суду не повідомив.

Оскільки явка в судове засідання
представника відповідача обов'язковою
не визнавалась, колегія суддів вважає
за можливе розглянути справу у
відсутність представника відповідача
за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника позивача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07.09.2012р. між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ГРОС-ТЕРМ» (позивач,
виробник за договором) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «РАСБЕК»
(відповідач, дистриб'ютор за договором)
укладено дистриб'юторський договір,
відповідно до умов якого дистриб'ютор
зобов'язується здійснити продаж від
свого імені та за власний рахунок
продукції виробника по власних каналах
збуту гуртом і в роздріб на території
України та інших країн без виключення,
а виробник зобов'язується здійснити
поставки лише даному дистриб'ютору
(передати у власність дистриб'ютора на
оплатній основі) всю продукцію
вироблену виробником.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач посилався на те, що
дистриб'юторський договір від 07.09.2012р.
було укладено внаслідок зловмисної
домовленості представника TOB
«ГРОС-ТЕРМ» з TOB «РАСБЕК», що у
відповідності до ст. ст. 232 Цивільного
кодексу України є підставою для
визнання дистриб'юторського договору
від 07.09.2012р. недійсним.

Позивач зазначає, що на момент
укладення спірного договору
учасниками TOB «ГРОС-ТЕРМ» були Халіл
Бекмезджі з часткою у статутному
капіталі 10% та Фікрет Кумаш з часткою у
статутному капіталі 90%, що
підтверджується Статутом Товариства, а
генеральним директором - Расім
Бекмезджі, який є рідним сином Халіла
Бекмезджі.

Згідно витягів з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб і фізичних
осіб-підприємців станом на 07 вересня 2012
року учасником TOB «РАСБЕК» був
Х.Бекмезджі з часткою у статутному
капіталі 100%, а директором - Дідович І.О.,
який був учасником TOB «ГРОС-ТЕРМ» до
07.06.2012 року, вихід якого зі складу
учасників був зумовлений відчуженням
своєї частки Х.Бекмезджі.

Укладенню спірного договору
передувало рішення Загальних зборів TOB
«ГРОС-ТЕРМ», оформлене протоколом № 3
від 05.09.2012р. На вказаних Загальних
зборах брали участь учасники: Ф.Кумаш,
якого на підставі довіреності,
посвідченої 06.08.2012р. приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Шаповаленком А.І.,
представляла Гуренко Ольга
Олександрівна та Х.Бекмезджі, якого на
підставі довіреності, посвідченої
18.05.2012р. приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Кірбабою І.Б., представляв його
син Р.Бекмезджі.

Позивач зазначає, що про проведення
даних зборів Гуренко О.О. не повідомила
свого повіреного, мажоритарного
учасника Ф.Кумаша та приховала від
позивача факт укладення спірного
договору.

Відповідно до витягів з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців станом на
07.09.2012 року Халіл Бекмезджі був
учасником TOB «ГРОС-ТЕРМ» з часткою у
розмірі 10% та учасником TOB «РАСБЕК» з
часткою у розмірі 100%; Расім Бекмезджі
був генеральним директором TOB
«ГРОС-ТЕРМ» та посадовою особою, яка
мала право вчиняти від імені TOB
«РАСБЕК» будь-які юридичні дії, в тому
числі підписувати документи.

Позивач зазначає, що оскільки
Х.Бекмезджі мав частки у статутному
капіталі в TOB «ГРОС-ТЕРМ» (10%) та в TOB
«РАСБЕК» (100%), укладення цього спірного
договору було вигідне лише для TOB
«РАСБЕК».

Позивач стверджує, що положення п. 1.1., п.
6.1.1., п. 6.5, п. 8.2, п. 17.4., п. 17.5 спірного
договору є невигідними для позивача та
згідно з умовами даного договору
вирішальний вплив на відносини між
його сторонами, має саме дистриб'ютор,
тобто TOB «РАСБЕК». Спірний договір
виключає будь-яку
конкурентоспроможність TOB «ГРОС-ТЕРМ».

Позивач вказує, що про спірний договір
TOB «ГРОС-ТЕРМ» стало відомо лише у
червні 2013 року, коли від TOB «РАСБЕК»
надійшов лист про надання інформації
відносно стану виробничої потужності
TOB «ГРОС-ТЕРМ», а також дати початку
виготовлення продукції, для оформлення
відповідного замовлення на реалізацію
спірного дистриб'юторського договору.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорюванням позивачем законності
дистриб'юторського договору від
07.09.2012р.

Проаналізувавши зміст укладеного між
сторонами дистриб'юторського договору
від 07.09.2012р., суд встановив, що за своєю
правовою природою він є договором
поставки.

В силу вимог ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товари у власність
покупця для виконання його
підприємницької діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В силу приписів статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
стверджує, що дистриб'юторський
договір від 07.09.2012р. укладено внаслідок
зловмисної домовленості представника
TOB «ГРОС-ТЕРМ» з TOB «РАСБЕК» та зазначає
про те, що укладенню спірного договору
передувало рішення Загальних зборів TOB
«ГРОС-ТЕРМ», на яких від імені Ф.Кумаш
була присутня його представник за
довіреністю Гуренко О.О. Однак, Гуренко
О.О. не повідомила свого повіреного про
проведення даних зборів та приховала
від позивача факт укладення спірного
договору.

Відповідно до ст. 232 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, визнається судом недійсним.
Довіритель має право вимагати від
свого представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
ними.

Для визнання правочину недійсним на
підставі ст. 232 ЦК України необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому, не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю (п. 22 постанови пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»).

Відповідно до абзацу 4 пункту 3.10.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зловмисна домовленість -
це умисна змова представника однієї
сторони правочину з другою стороною,
внаслідок чого настають несприятливі
наслідки для особи, від імені якої
вчинено правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.
Наслідком такого визнання, крім
загальних наслідків, визначених
статтею 216 ЦК України, є виникнення у
довірителя права вимагати від свого
представника і другої сторони, зокрема,
солідарного відшкодування збитків. При
цьому представником не може вважатися
орган юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу.

Водночас, судом вірно встановлено, що
спірний договір укладено між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ГРОС-ТЕРМ» в особі
генерального директора Расіма
Бекмезджі, що діяв на підставі Статуту,
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «РАСБЕК» в особі
директора Дідовича Ігоря
Олександровича, що діяв на підставі
Статуту.

Тобто, спірний договір укладено не
представником Товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРОС-ТЕРМ»
(позивача), а органом юридичної особи -
директором Товариства, що в свою чергу,
виключає посилання позивача на ст. 232
Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що правочин, який вчинено
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, визнається судом недійсним.

З огляду на викладене, доводи позивача
щодо укладення спірного договору
внаслідок зловмисної домовленості
представника TOB «ГРОС-ТЕРМ» з TOB
«РАСБЕК» є безпідставними.

Відповідно до п. 2.10. постанови пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» в силу припису ст. 204
Цивільного кодексу України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Однак позивачем не доведено обставини,
з якими положення статей 203, 215
Цивільного кодексу України пов'язують
можливість визнання договору
недійсним.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами. Сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу
України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що
укладаючи дистриб'юторський договір
від 07.09.2012р., сторони дійшли згоди щодо
усіх істотних умов для договору даного
виду, погодили взаємні права та
обов'язки, а отже умови спірного
договору не суперечать вимогам чинного
законодавства.

В свою чергу, позивачем не надано до
суду жодних належних та допустимих
доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК
України, які б підтверджували той факт,
що спірний дистриб'юторський договір
укладено внаслідок зловмисної
домовленості представника TOB
«ГРОС-ТЕРМ» з TOB «РАСБЕК», а також, що
умови спірного договору суперечить
нормам Цивільного кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним дистриб'юторського договору
від 07.09.2012р., з підстав викладених в
позові.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Таким чином, застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
відповідає встановленим обставинам
справи, що свідчить про відсутність
підстав для скасування або зміни
оскаржуваного рішення від 10.09.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ГРОС-ТЕРМ» на рішення Господарського
суду міста Києва від 10.09.2014р. у справі
№ 910/15906/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014р. у справі №
910/15906/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/15906/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано
01.12.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
С.А. Гончаров

Р.І. Самсін