ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р.
Справа № 911/4504/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Приватного
підприємства "ТВІН" до Фізичної-особи
підприємця Катревич Таміли
Анатоліївни про стягнення боргу,

представники:

позивача : не з'явились;

відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Приватного підприємства
"ТВІН" до Фізичної-особи підприємця
Катревич Таміли Анатоліївни про
стягнення боргу.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором поставки
товару № 1067 від 04.02.2014.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 21.10.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 04.11.2014.

Ухвалою від 04.11.2014 розгляд справи було
відкладено на 18.11.2014.

17.11.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області надійшла заява
позивача, в якій останній просить
покласти на відповідача витрати з
оплати вартості банківської довідки.
Вказана заява прийнята судом до
розгляду.

В судове засідання 18.11.2014 представники
сторін не з'явились.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

Установив:

04.02.2014 між Приватним підприємством
"ТВІН" (постачальник) та Фізичною-особою
підприємцем Катревич Тамілою
Анатоліївною (покупець) було укладено
договір поставки товару № 1067,
відповідно до п. 1.1. якого постачальник
зобов'язується постачати продукти
харчування, зокрема, ковбасні та м'ясні
вироби власного виробництва з
необхідними супроводжувальними
документами та передавати товар у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
здійснити оплату за нього у повному
обсязі на умовах даного договору.

Право власності на товар переходить
від постачальника до покупця з моменту
підписання уповноваженими
представниками сторін накладної, яка
засвідчує момент передачі товару.
Найменування та кількість товару
зазначається в накладних, які є
невід'ємною частиною цього договору
(п.п. 1.3., 2.1. договору).

Оплата товару здійснюється на умовах
відстрочення платежу від однієї
поставки до наступної, але не більше
ніж на 5 календарних днів з моменту
переходу права власності, відповідно
до п. 1.3. цього договору (п. 6.3. договору).

Так, позивачем відповідно до
видаткової накладної № 5958 від 06.02.2014
було поставлено відповідачу товар
загальною вартістю 6849,47 грн. Факт
прийняття товару відповідачем
підтверджується його власноручнім
підписом на видатковій накладній,
копія якої міститься в матеріалах
справи.

Відтак, судом встановлено, що позивач
належним чином виконав свої договірні
зобов'язання, що, зокрема,
підтверджується відсутністю скарг або
заперечень з боку відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 265 Господарського кодексу
України раїни визначено, що за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 901 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу
України, строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з
настанням якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не виконав свого
зобов'язання з оплати товару, внаслідок
чого у нього утворилась заборгованість
перед позивачем у сумі 6849,47 грн.
Вказаний факт підтверджується
довідкою № 0831/12-5359 від 06.11.2014, наданою
Публічним акціонерним товариством
Банк «Контракт» (копія міститься в
матеріалах справи).

Суд зазначає, що в ухвалі суду про
порушення провадження у справі та про
відкладення розгляду справи,
відповідачу пропонувалось надати
відзив на позов з документальним
обґрунтуванням його доказів, проте ані
відзиву, ані доказів сплати боргу
відповідачем надано не було.

Відтак, суд вважає вимогу позивача про
стягнення з відповідача 6849,47 грн боргу
обґрунтованою, документально
підтвердженою, відповідачем не
спростованою, а відтак такою, що
підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 1712,36 грн та 342,36 грн штрафу,
489,22 грн пені, 821,93 грн втрат від
інфляції, 138,49 грн 3% річних.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу
України встановлено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п.п. 11.2., 11.2.1., 11.2.2.
договору у випадку невиконання
покупцем зобов'язань, передбачених
пунктами 1.1., 6.3., 8.1. даного договору
протягом 3 банківських днів з моменту
їх настання, покупець зобов'язаний
сплатити постачальнику неустойку
(штраф та пеню). Право постачальника на
неустойку виникає незалежно від
наявності у нього збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням покупцем своїх зобов'язань.
Розмір штрафу обчислюється у 25% від
суми невиконаного або неналежно
виконаного покупцем зобов'язання.
Розмір пені обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
платежу за кожен день прострочення
виконання покупцем свого зобов'язання
та вдвічі перевищує подвійну облікову
ставку НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня.

Відповідно до ст. 3 «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Отже, розмір пені має бути обмежений
розміром подвійної облікової ставки
НБУ.

Перевіривши розрахунок пені, наданий
позивачем, суд встановив, що встановив,
що він складений без урахування
положень ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України щодо обмеження
нарахування пені шестимісячнім
строком. Проте, склавши власний
розрахунок, суд встановив, що розмір
пені, обрахованої з урахуванням
вказаних положень, є більшим ніж
заявлено позивачем, а відтак вимога про
стягнення з відповідача 489,22 грн пені
підлягає задоволенню повністю,
оскільки, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право виходити за межі
позовних вимог, якщо це необхідно для
захисту прав і законних інтересів
позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони. З аналізу даної норми
вбачається, що господарський суд не має
права з власної ініціативи виходити за
межі заявлених позовних вимог.

Щодо розрахунку втрат від інфляції, то
їх розмір за розрахунком суду також є
більшим, відтак вказана вимога
задовольняється судом повністю у сумі
821,93 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних,
наданий позивачем, суд встановив, що
він є арифметично не вірним, відтак
склавши власний розрахунок, суд
встановив, що вказана вимога підлягає
задоволенню частково у сумі 136,80 грн.

Щодо розрахунку 25% штрафу згідно п. 11.2.1.
договору, то він є вірним, а вимога про
стягнення з відповідача 1712,36 грн
задовольняється судом повністю.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача 342,36 грн штрафу,
розрахованого на підставі Положення
про постачання продукції
виробничо-технічного призначення,
затвердженого постановою Ради
Міністрів СРСР від 25.07.1988 № 888, то в її
задоволенні суд відмовляє, оскільки
відносини, що склались між сторонами
мають цивільно-правовий характер та
регулюються відповідними положеннями
цивільного законодавства та умовами
договору. Оскільки сторони в п. 11.2.1.
договору передбачили розмір штрафу, що
стягується з покупця за несвоєчасне
виконання зобов'язання по оплаті
товару, то Положення про постачання
продукції виробничо-технічного
призначення до спірних правовідносин
застосовуватись не може.

17.11.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області надійшла заява
позивача, в якій останній просить
покласти на відповідача витрати з
оплати вартості банківської довідки у
сумі 50,00 грн.

Відповідно до розділу VI Господарського
процесуального кодексу України
судовими витратами є витрати сторін та
інших учасників судового процесу в
господарському суді, які пов'язані з
розглядом справи і складаються з:
судового збору; сум, що підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, призначеної господарським
судом; витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження; оплати послуг
перекладача, адвоката; інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Склад
судових витрат не є вичерпним, і оцінка
тих чи інших витрат сторін як судових
здійснюється господарським судом з
урахуванням обставин конкретної
справи. Розподіл сум інших, крім
судового збору, судових витрат
здійснюється за загальними правилами
частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при
задоволенні позову вони покладаються
на відповідача, при відмові в позові -
на позивача, а при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. За тими ж правилами
здійснюється й розподіл сум цих витрат
у розгляді господарським судом
апеляційних і касаційних скарг
(аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України 21.02.2013 № 7
"Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України").

Відтак, вказані кошти визначені
позивачем в сумі 50,00 грн є судовими
витратами в розумінні ст. 44
Господарського процесуального кодексу
України та підлягають до стягнення з
відповідача.

Враховуючи, що позивачем подано докази
оплати вказаної суми і вказані витрати
безпосередньо пов'язані із розглядом
справи, суд вважає за необхідне
задовольнити вимогу про її стягнення.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст.ст. 44-49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної-особи
підприємця Катревич Таміли
Анатоліївни (код ) на користь
Приватного підприємства "ТВІН" () 6849,47 грн боргу, 489,22 грн
пені, 821,93 грн втрат від інфляції, 136,80
грн 3% річних, 1712,36 грн штрафу, 50,00 грн
судових витрат, а також 1827,00 грн
судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Видати наказ.

Суддя

А.Ф. Черногуз