м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кінокомпанія
до Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк
про переведення коштів 47 741,07 грн.
Суддя: Домнічева І.О.
Від позивача Херсун М.В. - за дов.
Від відповідача Данилов А.П. - за дов.
Обставини справи:
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кінокомпанія
"Київтелефільм" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк
"Експобанк" про зобов'язання
відповідача повернути всі кошти у
розмірі 47 741,07 грн. шляхом перерахування
Ухвалою від 10.10.2014 р. порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 28.10.2014 р.
24.10.14р. через відділ діловодства суду
відповідачем подано відзив на позовну
заяву в якому проти позову заперечує.
28.10.14р. через відділ діловодства суду
позивачем подано додаткові матеріали
по справі.
На підставі ст. 77 ГПК України, в
судовому засіданні 28.10.14р. оголошено
перерву до 27.11.14р.
В судовому засіданні 27.11.14 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтуються
позовні вимоги, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

25.03.2014 між публічним акціонерним
товариством "Комерційний банк
"Експобанк" (далі - банк, відповідач) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Кінокомпанія
«Київтелефільм» (далі - клієнт, позивач)
укладено договір банківського рахунку
№ 12709.

Відповідно до п. 1.1. договору, на
підставі цього договору, Банк
відкриває Клієнту поточний (поточні)
рахунок (рахунки) у національній та або
іноземній валюті та здійснює його (їх)
обслуговування відповідно до чинного
законодавства України,
нормативно-правових актів
Національного банку України (далі -
НБУ), умов цього Договору та умов
функціонування кореспондентських
рахунків банку, а Клієнт сплачує Банку
плату за надані послуги згідно Тарифів
банку, вказаних в Додатку 1 та 2 до цього
Договору (надалі Послуги Банку).

Пунктом 1.2. договору, передбачено, що
підставою для відкриття рахунку
(рахунків) Клієнту є надання ним Банку
повного пакету документів,
передбаченого нормативно-правовими
актами Національного банку України для
відкриття рахунку.

Відповідно до п. 1.3. договору, банк
відкриває рахунок(ки) Клієнту на
підставі наданої заяви про відкриття
поточного рахунку, встановленої
законодавством форми, та здійснює
обслуговування рахунку(ів) Клієнта на
підставі цього Договору та оформленого
(их) додатку(ків) до нього, в якому(их) як
і в заяві(ах) про відкриття
поточного(их) рахунку(ів), зазначається
номер та валюта рахунку(ків) та який(і) є
невід'ємною частиною цього Договору.

За договором банківського рахунку Банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок (рахунки), відкритий (ті)
Клієнтові, грошові кошти, що йому
надходять, виконувати розпорядження
Клієнта про перерахування і

видачу відповідних сум з рахунку та
здійснювати інші операції за рахунком
(рахунками) у порядку та на умовах,
передбачених чинним законодавством,
тарифами банку та цим Договором.
Надання Банком Клієнту послуг, які

безпосередньо не відносяться до
розрахунково-касового обслуговування
та/або не передбачені Тарифами Банку,
здійснюється на підставі окремих
договорів (п. 1.4. договору).

Відповідно до п. 1.5. договору, банк має
право використовувати грошові кошти на
рахунку Клієнта, гарантуючи право
Клієнта безперешкодно розпоряджатися
цими коштами.

Дослідивши зміст укладеного договору,
суд дійшов до висновку, що даний
правочин за своєю правовою природою є
договором банківського рахунка.

Відповідно до частини 1 статті 1066
Цивільного кодексу України за
договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

Нормами частини 1, 3 статті 1075
Цивільного кодексу України
встановлено, що договір банківського
рахунка розривається за заявою клієнта
у будь-який час. Залишок грошових
коштів на рахунку видається клієнтові
або за його вказівкою перераховується
на інший рахунок в строки і в порядку,
встановлені банківськими правилами.

Статтею 51 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" визначено, що
банківські розрахунки проводяться у
готівковій та безготівковій формах
згідно із правилами, встановленими
нормативно-правовими актами
Національного банку України;
безготівкові розрахунки проводяться
на підставі розрахункових документів
на паперових носіях чи в електронному
вигляді.

Відповідно до п.1.15 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
Постановою Правління НБУ від 21 січня
2004р. № 22, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 29 березня 2004р. за №
377/8976, доручення платників про списання
коштів зі своїх рахунків і зарахування
коштів на рахунки отримувачів банки
здійснюють у термін, установлений
законодавством України.

Пунктом 8.1. ст. 8 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні", та п. 2.19 вищезазначеної
Інструкції встановлено, що
розрахункові документи, що надійшли до
банку протягом операційного часу, банк
виконує в день їх надходження.
Розрахункові документи, що надійшли
після операційного часу, банк виконує
наступного операційного дня. Банк і
клієнт мають право, ураховуючи
встановлені законодавством строки
проведення переказу, передбачити в
договорі банківського рахунку інші,
ніж встановлені в абзаці першому цього
пункту, строки виконання розрахункових
документів клієнта. Порядок виконання
таких документів визначається
договором між банком і клієнтом та
внутрішніми правилами банку.

Пунктом 8.4. ст. 8 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" встановлено, що
міжбанківський переказ виконується в
строк до трьох операційних днів.

Як стверджує позивач, ним було
сформовано виписки, в яких було
вказано, що з рахунку відкритого у
відповідача були відправлені кошти до
контрагентів позивача. 29.09.2014 частина
коштів, яка була відправлена
контрагентам позивача повернулася на
розрахунковий рахунок відкритий у
відповідача. З цього прослідковується,
що позивачем було надано відповідну
заявку на перерахунок коштів з свого
рахунку, але відповідач не здійснив
необхідних дій для перерахунку коштів.

Отже, позивач з вини відповідача не
сплатив кошти своїм контрагентам, про
що несе перед ними відповідальність.
Також використовувати та зняти з
рахунку свої кошти позивач не може, в
силу невідомих причин, з вини
відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Постановою
Правління Національного банку України
№597 від 24.09.2014 віднесено АТ "КБ
"ЕКСПОБАНК" до категорії
неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб №97
від 25.09.2014 розпочато з 25.09.2014 процедуру
виведення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
"ЕКСПОБАНК" з ринку шляхом
запровадження в ньому тимчасової
адміністрації.

На даний час у АТ "КБ "ЕКСПОБАНК"
відсутня можливість здійснити
перерахування грошових коштів з
рахунку Позивача, оскільки Законом
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб" встановлено
обмеження на задоволення вимог по
зобов'язанням банку.

Відповідно до статті 2 Закону України
"Про банки та банківську діяльність",
кредитор банку - юридична або фізична
особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Відповідно до пунктів першого та
другого частини п'ятої статті 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб", під час
тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку,
примусове стягнення коштів та майна
банку, звернення стягнення на майно
банку, накладення арешту на кошти та
майно банку.

Відтак, станом на момент звернення
позивача з даним позовом до суду у
відповідача була запроваджена
тимчасова адміністрація.

У відповідності до частини 1 статті 1074
Цивільного кодексу України (із змінами
і доповненнями, внесеними згідно із
законами України від 18.05.2010 № 2258-VI, від
04.11.2010 № 2677-VI) обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання
чинності Законом України від 04.11.2010 №
2677-VI) випадки обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом, а відповідно до пункту 6 статті
2 Закону ліквідація банку - це процедура
припинення банку як юридичної особи
відповідно до законодавства.

Відтак, у спорах пов'язаних з
виконанням банком, у якому введена
тимчасова адміністрація чи почата
процедура його ліквідації, своїх
зобов'язань перед його кредиторами,
норми Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" є
спеціальними, а даний Закон є
пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з
частиною 2 статті 1 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" метою цього Закону є захист прав і
законних інтересів вкладників банків,
зміцнення довіри до банківської
системи України, стимулювання
залучення коштів у банківську систему
України, забезпечення ефективної
процедури виведення неплатоспроможних
банків з ринку та ліквідації банків.

Нормами статті 36 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" врегульовані наслідки
запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5
статті 36 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6
статті 36 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
передбачено, що обмеження, встановлене
пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1
статті 2 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" у
цьому Законі термін "вкладник"
вживається у значені "фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката".

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
"вкладник" у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб".

Визначення терміну "кредитор банку"
міститься у статті 2 Закону України "Про
банки і банківську діяльність", та під
яким розуміється - юридична або фізична
особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066
Цивільного кодексу України, за
договором банківського рахунка банк,
зокрема, зобов'язується виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" переказ
коштів - рух певної суми коштів з метою
її зарахування на рахунок отримувача
або видачі йому у готівковій формі.
Ініціатор та отримувач можуть бути
однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вище наведені
положення, та, зокрема, положення
статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язання щодо переказу
коштів, в тому числі у зв'язку із
закриттям рахунку, з рахунку позивача,
відкритому у відповідача, на його
рахунок в іншому банку чи на рахунок
контрагента позивача є майновим
зобов'язанням.

Відтак, виходячи з аналізу
вищенаведених положень, позивач є
кредитором банку на якого поширюються
обмеження встановлені пунктом 1
частини 5 статті 36 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб", і тому не можуть бути задоволені
його вимоги до відповідача від часу
запровадження у останньому тимчасової
адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом
враховано, що відповідно до пункту 3
частини 2 статті 37 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" уповноважена особа Фонду має
право продовжувати, обмежувати або
припиняти здійснення банком будь-яких
операцій.

У матеріалах справи відсутні докази
про те, що уповноважена особа Фонду
дала дозвіл на продовження виконання
відповідачем спірних платіжних
доручень позивача та заяв про
перерахування залишку коштів на
рахунках.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39,
40, 49, 52 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації
складається план врегулювання (рішення
Фонду, що визначає спосіб, економічне
обґрунтування, строки та умови
виведення неплатоспроможного банку з
ринку) у якому визначаються заходи щодо
виведення неплатоспроможного банку з
ринку в один із способів передбачених у
частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд
складає реєстр активів і зобов'язань,
які підлягають відчуженню. Під час
відчуження зобов'язань Фонд має
забезпечити неупереджене ставлення до
всіх кредиторів неплатоспроможного
банку, дотримуючись черговості,
передбаченої статтею 52 цього Закону,
при цьому зобов'язання банку за
вкладами фізичних осіб, гарантованими
Фондом, мають найвищий пріоритет і не
можуть бути відчужені частково. Під час
ліквідації банку уповноважена особа
Фонду не має права здійснювати
задоволення вимог кредиторів до
затвердження реєстру акцептованих
вимог кредиторів, за виключенням
погашення за погодженням з виконавчою
дирекцією Фонду вимог за правочинами,
що забезпечують проведення
ліквідаційної процедури. Кошти,
одержані в результаті ліквідації та
реалізації майна банку, спрямовуються
уповноваженою особою Фонду на
задоволення вимог кредиторів у
черговості передбаченій статтею 52
даного Закону. Вимоги кожної наступної
черги задовольняються в міру
надходження коштів від реалізації
майна банку після повного задоволення
вимог попередньої черги. Таким чином,
після запровадження у банку тимчасової
адміністрації (з метою виведення цього
банку з ринку) та переходу до процедури
ліквідації банку, задоволення вимог
кредиторів відбувається у особливому,
передбаченому зазначеним спеціальним
Законом порядку з дотриманням
принципів черговості, передбаченої
статтею 52 цього Закону, та виходячи з
того, що найвищий пріоритет мають
зобов'язання банку за вкладами
фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Відтак, із огляду на все вищенаведене,
підстави для задоволення позову у суду
відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається на
позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 28.11.2014р.

Суддя
І.О.Домнічева