ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014 р.
Справа № 914/3624/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Бортник О.Ю. при секретарі
судових засідань Бобаку Т.О., розглянув
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Кредитної спілки «Довіра»,
м. Золочів,

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю (надалі - ТзОВ)
«Айпіє-Л», м. Львів,

про визнання договору дійсним та
визнання права власності

За участю представників:

від позивача - Мельник М.В. -
представник, Дзядига М.І. - представник,

від відповідача - Сторож М.І. -
представник,

Суть спору: Кредитна спілка
«Довіра», м. Золочів, звернулась до
господарського суду Львівської
області з позовом до ТзОВ «Айпіє-Л», м.
Львів, про визнання договору № 75
купівлі-продажу приміщень будівлі
(споруди, приміщення) шляхом викупу,
укладеного 26 грудня 2006 р. між сторонами
у справі, дійсним та про визнання за
Кредитною спілкою «Довіра» права
власності на приміщення №№ 255, 256 та 257,
які знаходяться у м. Золочеві
Львівської області, по вул.
Бродівській, 2В, у торговому центрі
«Надія», займають площу 59,84 кв. м, та
були придбані на підставі
вищезгаданого Договору
купівлі-продажу. Позовні вимоги
мотивовані нормами ч. 2 ст. 220, ч. 1 ст. 321,
ч. 1 ст. 328 ЦК України.

Представники позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
повністю.

Відповідач у відзиві просить в
задоволенні позову відмовити повністю,
посилаючись на те, що норми ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовуються щодо
договорів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню й державній
реєстрації.

Розгляд справи відкладався з
підстав, наведених в наявних у
матеріалах справи ухвалах суду.

Заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
наявні у справі докази, господарський
суд Львівської області дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає, виходячи з такого.

Позовні вимоги про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
будівлі (споруди, приміщення) шляхом
викупу від 26 грудня 2006 р. обґрунтовані
приписами статті 220 Цивільного
кодексу України, оскільки відповідач
ухиляється від його нотаріального
посвідчення. Нормами статті 220
Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Статтею 657 Цивільного кодексу
України (у редакції, чинній на час
підписання спірного договору)
передбачено, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

За приписами частини 3 статті 640
Цивільного кодексу України (у редакції,
чинній на час підписання спірного
договору) договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 210
Цивільного кодексу України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Отже, правила статті 220 Цивільного
кодексу України не поширюються на
правочини, які підлягають
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, оскільки момент
вчинення таких правочинів відповідно
до статей 210, 640 Цивільного кодексу
України (у редакції, чинній на час
підписання спірного договору)
пов'язується з державною реєстрацією,
тому вони є неукладеними і такими, що не
породжують для сторін права та
обов'язки.

Судом встановлено, що після
підписання договору від 26.12.2006р. № 75
його державної реєстрації не
здійснено, що свідчить про те, що він є
неукладеним і таким, що не породжує для
сторін права та обов'язки. Враховуючи
викладене, у суду відсутні підстави для
визнання дійсним вищезгаданого
договору № 75.

Приписи Закону України від
11.02.2010р. №1878-VI "Про внесення змін до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів України"
застосуванню до правовідносин , які
виникли між сторонами у справі не
підлягають, виходячи з такого. З 01.01.2013р.
набрали чинності пункти 3 і 5 розділу I
Закону України від 11.02.2010р. № 1878-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" та інших
законодавчих актів", якими, серед
іншого, частину 3 статті 640 Цивільного
кодексу України викладено в новій
редакції, згідно з якою договір, що
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним із дня такого посвідчення, а
з частини 1 статті 657 Цивільного кодексу
України виключено слова "та державної
реєстрації". Таким чином, з 01.01.2013р.
скасовано обов'язок здійснювати
державну реєстрацію договору
купівлі-продажу нерухомого майна після
його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини 1 статті 5
Цивільного кодексу України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Згідно з приписами
статті 58 Конституції України та
частини 2 статті 5 Цивільного кодексу
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Згідно з
частиною 3 статті 5 Цивільного кодексу
України, якщо цивільні відносини
виникли раніше і регулювалися актом
цивільного законодавства, який втратив
чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності. У постанові
Верховного Суду України від 04.12.2013р. №
6-132цс13 зазначено, що зі змісту частини 3
статті 5 Цивільного кодексу України
новий акт цивільного законодавства
застосовується лише до тих прав та
обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності, однак новий акт
не застосовується до вже існуючих
правовідносин. Відповідно до Рішення
Конституційного Суду України від
09.02.1999р. № 1-рп/99 (справа про зворотну дію
в часі законів та інших
нормативно-правових актів) дія
нормативно-правового акта починається
з моменту набрання цим актом чинності
та припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події чи факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце. Отже,
до спірних правовідносин має
застосовуватись саме та редакція
закону, яка була чинною на момент їх
виникнення, оскільки закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. За таких
обставин, приписи пунктів 3 і 5 розділу І
Закону України від 11.02.2010р. № 1878-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів України", які
набрали чинності з 01.01.2013 р., не можуть
бути застосовані до спірного договору,
який підписаний між сторонами 26 грудня
2006 р.

Що стосується позовних вимог про
визнання за позивачем права власності
на приміщення №№ 255, 256 та 257, які
знаходяться у м. Золочеві Львівської
області, по вул. Бродівській, 2В, у
торговому центрі «Надія», займають
площу 59,84 кв. м, та були придбані на
підставі вищезгаданого Договору
купівлі-продажу, то відповідно до
частини 1 статті 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з вимогами статті 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. За змістом зазначеної норми
потреба в цьому заході захисту права
власності виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або оспорюється ними. Отже, у
випадку якщо особа, яка вважає себе
власником майна, не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб, то права такої особи підлягають
захисту шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно. Тобто підставою для
звернення до суду з позовом про
визнання права власності відповідно до
статті 392 Цивільного кодексу України є
оспорювання або невизнання існуючого
права, а не намір набути вказане право
за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається,
що позивачем під час розгляду справи не
доведено належним чином наявність у
нього права власності на спірне
нерухоме майно, оскільки договір
купівлі-продажу від 26 рудня 2006 р. № 75 є
неукладеним, а тому відсутні підстави
для захисту цього права в судовому
порядку шляхом визнання згідно статті
392 Цивільного кодексу України. Крім
цього, відповідно до положень частини 1
статті 220 Цивільного кодексу України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Наведені вище висновки
господарського суду відповідають
висновкам Вищого господарського суду
України, викладеним у його постанові
від 16.12.2013 р. у справі № 913/1783/13.

Враховуючи вищезазначене, у суду
відсутні підстави для задоволення
позову.

На підставі ст. 49 ГПК України
судові витрати у справі слід покласти
на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 84, 85 ГПК
України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Рішення набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 85 ГПК
України.

3. Рішення може бути оскаржене до
Львівського апеляційного
господарського суду в порядку,
встановленому розділом ХІІ ГПК
України.

Повне рішення складено 05.12.2014 р.

Суддя
Бортник О.Ю.