КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р. Справа№ 910/8317/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

при секретарі: Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача Денисюк В.В., дов. від
25.12.2013 №89-Д,

від відповідача Білецький І.Ю., дов. від
22.05.2014,

від третьої особи не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу
Комунального підприємства "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014

(дата підписання - 15.09.2014)

у справі №910/8317/14 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Комунального підприємства
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району"

до Приватного акціонерного товариства
"Медичний центр "Сирець"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача Комунальне підприємство
"Житлово-експлуатаційна контора
"Сирець"

про стягнення 148718,02 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014 відмовлено у
задоволенні позову Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
(далі - позивач) до Приватного
акціонерного товариства "Медичний
центр "Сирець" (далі - відповідач) за
участю третьої особи КП
"Житлово-експлуатаційна контора
"Сирець", про стягнення 148718,02 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014 скасувати, постановити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскільки відповідач не виконував
належним чином свої зобов'язання щодо
сплати за послуги з централізованого
опалення, то у нього утворилась
заборгованість. На думку позивача,
враховуючи, що відповідач частково
сплачував за комунальні послуги,
перебіг строку позовної давності
переривався, а отже, в даній справі,
строк позовної давності не пропущено.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.10.2014
відновлено строк на подання
апеляційної скарги, прийнято її до
розгляду та порушено апеляційне
провадження, розгляд справи призначено
на 03.12.2014. Дану ухвалу надіслано
відповідно до вимог Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом
Державної судової адміністрації
України від 20.02.2014 №28. Доказами
належного повідомлення сторін про час
і місце розгляду справи є повідомлення
про вручення поштового відправлення
(ухвали від 31.10.2014) позивачу,
відповідачу та третій особі - 03.11.2014,
долучені до матеріалів справи.

01.12.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відповідач надав
відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 03.12.2014 представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги, просив її задовольнити, рішення
Господарського суду міста Києва від
09.09.2014 скасувати, постановити нове, яким
задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив
доводи апеляційної скарги, просив
залишити її без задоволення, а
оскаржуване рішення - без змін.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про час та місце
проведення судового засідання з
розгляду апеляційної скарги позивача,
а матеріали справи дозволяють
розглянути апеляційну скаргу без
участі третьої особи, з метою
дотримання вимог ст. 102 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), на думку колегії суддів,
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників позивача та
відповідача, виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до рішення Київської
міської ради від 22.09.2011 №24/6240 "Про
питання діяльності комунальних
підприємств, що належать до
комунальної власності територіальної
громади міста Києва" Комунальне
підприємство по утриманню житлового
господарства Шевченківської районної
у м. Києві ради перейменоване на
Комунальне підприємство "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району".

Згідно з п. 2.1 Статуту позивача його
створено з метою отримання прибутку
від господарської діяльності,
спрямованої на задоволення суспільних
потреб, надання послуг населенню у
сфері житлово-комунального
господарства в якості виконавця цих
послуг.

30.03.2007 між КП по утриманню житлового
господарства Шевченківської районної
у м. Києві ради (далі - довіритель) та КП
"Житлово-експлуатаційна контора
"Сирець (далі - повірений) укладено
договір доручення №9, відповідно до п.
1.1 якого довіритель доручає, а
повірений приймає на себе зобов'язання
вчинити за рахунок та на користь
довірителя наступні юридичні дії:
укласти з власниками, наймачами,
орендарями жилих та нежилих приміщень
договори на надання комунальних
послуг, транзитний збір платежів за
надані комунальні послуги на користь
виробників таких послуг, здійснювати
облік, нарахування, збір, розщеплення
платежів на користь виробників
комунальних послуг.

01.04.2007 між КП "Житлово-експлуатаційна
контора "Сирець" та відповідачем на
виконання умов договору доручення №9
укладено договір №46 про нарахування та
збір платежів з власників (орендарів)
за спожиті комунальні послуги на
користь їх виробників (далі - договір),
згідно п. 1.1 якого третя особа здійснює
нарахування та збір платежів на
користь виробників послуг за спожиті
відповідачем комунальні послуги
(теплова енергія, холодне
водопостачання, водовідведення, тощо) в
обсягах та за тарифами, визначеними в
додатку 1 до договору.

У пункті 1.2 договору вказано, що
відповідач користується приміщеннями
загальною площею 580,9 кв.м за адресою:
вул. Берлінського 23/8 на підставі
договору оренди від 31.03.2006 №80-6.

Пунктом 5.1 договору сторони погодили,
що договір діє з моменту укладення
(01.04.2007) до 20.06.2007. У разі закінчення дії
договору і відсутності заяви однієї зі
сторін про припинення або зміну
договору після закінчення його строку
протягом одного місяця, він вважається
продовженим на той самий термін на тих
самих умовах, які були передбачені
договором (п. 5.4 договору).

Статтею 901 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) передбачено, що за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Звертаючись з даним позовом до суду
першої інстанції, позивач вказав на
наявність підстав для стягнення з
відповідача заборгованості за спожиті
комунальні послуги за договором, яка
складається із заборгованості, що
утворилась з моменту укладення
договору - 01.04.2007 по 01.10.2010, та
заборгованості, що утворилась за
період з 02.10.2010. по 25.11.2011.

За твердженням позивача факт надання
послуг та існування заборгованості
станом на 01.10.2010 підтверджується
односторонньою довідкою КП
"Житлово-експлуатаційна контора
"Сирець", розрахунком нарахувань та
оплат по нежитловому приміщенню та
табуляграмами, які надсилались
виробниками комунальних послуг
виконавцю (позивачу).

Судом першої інстанції було
зобов'язано позивача надати акт
звіряння станом на 01.10.2010 та первинну
документацію за договором станом на
01.10.2010, якими б підтверджувалось
існування боргу.

Однак, позивачем не було надано
належних доказів на підтвердження
наявної у відповідача перед позивачем
заборгованості за договором станом на
01.10.2010 в сумі 126971,37 грн. Таких доказів
позивач не надав і до суду апеляційної
інстанції, якими документами
підтверджувався борг відповідача під
час передачі його від третьої особи до
позивача представник позивача КП
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району" не пояснив.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
від 23.03.2012 №6 рішення господарського
суду має ґрунтуватись на повному
з'ясуванні такого: чи мали місце
обставини, на які посилаються особи, що
беруть участь у процесі, та якими
доказами вони підтверджуються; чи не
виявлено у процесі розгляду справи
інших фактичних обставин, що мають
суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

При цьому, судами першої та апеляційної
інстанцій враховано, що доведення
належними засобами доказування певних
обставин по справі, ГПК України
покладається саме на особу, яка на ці
обставини посилається (аналогічної
позиції дотримується Вищий
господарський суд України в постанові
від 02.04.2012 у справі № 30/5009/2733/11).

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Оскільки позивачем належними та
допустимими доказами не доведено
наявності у відповідача
заборгованості в сумі 126971,37 грн за
період з 01.04.2007 по 01.10.2010, то суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Позивач також зазначає, що у
відповідача існує заборгованість в
сумі 618,89 грн за період з 21.09.2010 по 25.11.2011
включно, яка разом з переданим третьою
особою боргом, становить 127590,26 грн.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з п. 2.1.2 договору КП
"Житлово-експлуатаційна контора
"Сирець" Шевченківської районної у м.
Києві ради зобов`язана в 3-х денний
термін, з моменту надходження від
виробників послуг розрахунків, надати
власнику або орендарю платіжне
доручення (квитанцію) про суму спожитих
ним комунальних послуг.

Положеннями п. 3.1.1 договору визначено,
що відповідач в 3-х денний термін після
надходження платіжного доручення
(квитанції), але не пізніше 20 числа
місяця, наступного за розрахунковим,
зобов`язується сплатити вартість
спожитих комунальних послуг.

Отже, умовами договору чітко
передбачено строк настання у
відповідача обов`язку на сплату коштів
за надані послуги - з моменту отримання
платіжних документів, але не пізніше 20
числа місяця, наступного за
розрахунковим.

Позивач посилається на претензію від
25.03.2014, яка була направлена відповідачу,
до якої було додано 15 рахунків на
оплату комунальних послуг, та акт
звірки взаємних розрахунків.

Вказані рахунки до матеріалів справи
долучив відповідач, з яких вбачається,
що разом з претензією позивач надав
наступні рахунки на оплату:

від 21.10.2010 №759 на суму 179,30 грн за холодне
водопостачання за вересень 2010;

від 30.11.2010 №1258 на суму 185,09 грн за
холодне водопостачання за жовтень 2010;

від 01.01.2011 №2679 на суму 185,09 грн за
холодне водопостачання за жовтень 2010.

від 23.12.2010 №5906 на суму 179,30 грн за
холодне водопостачання за листопад 2010;

від 24.01.2011 №1122 на суму 190,87 грн за
холодне водопостачання за грудень 2010;

від 17.02.2011 №3531 на суму 190,87 грн за
холодне водопостачання за січень 2011;

від 28.03.2011 № 7847 на суму 202,44 грн за
холодне водопостачання за лютий 2011;

від 20.04.2011 №10435 на суму 318,12 грн за
холодне водопостачання за березень 2011.;

від 13.05.2011 № 13295 на суму 196,66 грн за
холодне водопостачання за квітень 2011;

від 08.06.2011 №14625 на суму 202,44 грн за
холодне водопостачання за травень 2011;

від 18.07.2011№17810 на суму 225,58 грн за
холодне водопостачання за червень 2011;

від 09.08.2011 №19311 на суму 202,44 грн за
холодне водопостачання за липень 2011;

від 16.09.2011 №22930 на суму 219,79 грн за
холодне водопостачання за серпень 2011;

від 17.10.2011 №25423 на суму 237,14 грн за
холодне водопостачання за вересень 2011;

від 04.11.2011 №30886 на суму 254,50 грн за
холодне водопостачання за жовтень 2011.

Отже, позивач просить стягнути борг за
холодне водопостачання, тоді як в
апеляційній скарзі зазначає, що
відповідач не оплатив послуги
централізованого опалення.

Відповідач у відповідь на претензію
направив позивачу лист від 02.04.2014 №3-04/18
(отриманий позивачем 03.04.2014), в якому
зазначив, що за послуги холодного
водопостачання були сплачені усі
рахунки у повному обсязі, крім рахунку
від 21.10.2010 №759.

Оплата послуг підтверджується
наявними в матеріалах справи
банківськими виписками по особовому
рахунку відповідача.

Крім того, відповідач зазначає, що
рахунок від 01.01.2011 №2679 на суму 185,09 грн
за холодне водопостачання за жовтень
2010 року не був оплачений відповідачем,
оскільки повторює оплачений рахунок
від 30.11.2010 №1258 на суму 185,09 грн за
холодне водопостачання за жовтень 2010
року.

Таким чином, у відповідача перед
позивачем залишився неоплаченим
рахунок від 21.10.2010 №759 на суму 179,30 грн за
вересень 2010 року, який у відповідності
до приписів п.3.1.1 договору повинен був
бути оплачений не пізніше 20.10.2010.

Однак, під час розгляду справи у суді
першої інстанції відповідачем
заявлено клопотання про застосування
строку позовної давності (у відзиві на
позов, що був поданий 18.06.2014 через
відділ діловодства).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

При цьому, позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК
України).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Таким чином, місцевий господарський
суд вірно вказав, що перебіг строку
позовної давності в даному випадку
розпочався 21.10.2010 та закінчився 21.10.2013
(понеділок).

Комунальне підприємство "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району" звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою 30.04.2014, тобто з
пропущенням встановленого чинним
законодавством трирічного строку
позовної давності.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 267 ЦК України заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи викладене, та те, що позивач
звернувся за захистом свого порушеного
права з пропущенням без поважних
причин строку позовної давності, про
застосування якої було заявлено
відповідачем, з огляду на
недоведеність позивачем наявності
суми заборгованості відповідача перед
позивачем за договором за пред'явлений
до стягнення період, суд першої
інстанції правомірно дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 127590,25 грн за
надані комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги, оскільки
відповідач частково сплачував за
комунальні послуги, то перебіг строку
позовної давності переривався, а отже
строк позовної давності позивачем не
пропущено, не приймаються судом
апеляційної інстанції до уваги з
огляду на п.4.4.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів». До
дій, що свідчать про визнання боргу або
іншого обов'язку, можуть, з урахуванням
конкретних обставин справи, належати,
зокрема, часткова сплата боржником або
з його згоди іншою особою основного
боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу.

Відповідач здійснював оплату
періодично, окремо за кожен наданий
рахунок, а отже такі дії не можна
кваліфікувати як визнання всього
заявленого позивачем боргу.

Оскільки вимоги позивача про стягнення
з відповідача інфляційних втрат та 3%
річних є похідними від вимоги про
стягнення основної заборгованості, в
задоволенні якої судом відмовлено, то
відсутні правові підстави для
задоволення вимог позивача в частині
стягнення 3% річних та інфляційних
втрат.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 09.09.2014 у даній
справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
09.09.2014 у справі №910/8317/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/8317/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій