ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.11.14р. Справа № 904/8542/14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт.
Ювілейне, Дніпропетровський район,
Дніпропетровська область

до товариства з обмеженою
відповідальністю "ПРОДЕКСПОРТ-2009", м.
Дніпропетровськ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Київ

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Петренко І.В.

Представники:

від позивача: представник Гайдай Р.В. -
довіреність № б/н від 14.11.14р.;

від відповідача-1: представник Братцева
Н.С. - довіреність № 15/10 від 15.10.14р.;

від відповідача-2: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ",
смт.Ювілейне, Дніпропетровський район,
Дніпропетровська область (далі по
тексту - позивач) звернулося до
господарського суду з позовною заявою
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Продекспорт-2009",
м.Дніпропетровськ (далі по тексту -
відповідач-1) та до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ (далі по
тексту - відповідач-2), в якому просить
господарський суд визнати договір
поруки №б/н від 16.10.2013 року недійсним.

Судові витрати по справі позивач
просив суд стягнути з відповідачів.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги
тим, що договір поруки №б/н від 16.10.2013
року є таким, що суперечить поняттю
договору, визначеному статтею 626
Цивільного кодексу України, тому на
підставі частини 1 статті 215, частини 3
статті 203 Цивільного кодексу України
договір повинен бути визнаний
недійсним. Так, спірний договір є
двостороннім та укладеним без
попередньої згоди на те боржника -
позивача. Однак, позивач вказує на те,
що положення статей 511, 553, 626 Цивільного
кодексу України встановлюють загальне
правило, за яким зобов'язання не
створює обов'язків для третьої особи.
Тобто не можна без згоди особи покласти
на неї обов'язок вчинити якусь дію або
утриматися від вчинення такої дії.
Зобов'язання може породжувати для
третьої особи лише права щодо боржника
та (або) кредитора. Також позивач
зазначає, що природа поруки полягає у
поєднанні волі боржника і поручителя
відповідати спільно, а тому порука за
договором передбачає волевиявлення як
боржника, так і поручителя.
Вищевикладена правова позиція
підтверджується відповідною судовою
практикою, а саме змістом постанови
Вищого господарського суду України від
20.07.2011року у справі №14/22-11, постанови
Вищого господарського суду України від
01.11.2011р. у справі №10/16-11, постанови
Верховного Суду України від 01.09.2009року
у справі №42/492-52/116. Додатково позивач
зазначає, що є підстави для висновку
про відсутність будь-яких
конклюдентних дій, намірів як
відповідача-1, так і відповідача-2, які б
свідчили про те, що укладений між ними
договір поруки спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними. Позивач стверджує, що
спірний договір укладений лише з
єдиною метою - змінити підсудність
справи при зверненні до суду з вимогами
відповідача-1 до позивача за договором
поставки №35813 від 01.01.2013 року. Адже
замість звернення відповідача-1 з
позовом за договором поставки за
місцем знаходження позивача, а саме до
господарського суду Дніпропетровської
області, відповідачі уклали фіктивний
договір поруки, який жодними діями
відповідачів не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними, та, таким чином,
змінили підсудність спору та направили
позов за договором поставки до
господарського суду м.Києва.

В підтвердження обґрунтованості
позовних вимог позивач надав до позову:

копію договору поставки №35813 від
01.01.2013р.;

копію Договору поруки №б/н від 16.10.2013р.;

копії витягу з ЄДР щодо відповідачів та
позивача;

судова практика;

копію ухвали господарського суду
м.Києва про порушення провадження у
справі.

За результатами розгляду позовної
заяви за вих. № 07/10/14 від 30.10.2014р. ухвалою
суду від 03.11.2014р. порушено провадження
по справі та призначено слухання на
24.11.2014р.

Суд оголошував перерву з 24.11.2014р. до
25.11.2014р.

Відповідно до п.3.9.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні протокол судового засідання,
в якому відображені відомості про явку
сторін (пункт 4 частини другої статті 811
Господарського процесуального кодексу
України), є належним підтвердженням
повідомлення такої сторони (іншого
учасника судового процесу) про час і
місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце судового
засідання повідомлений належним чином,
що підтверджується відомостями про
явку представника відображеними в
протоколі судового засідання від
24.11.14р.

Відповідач-1 про час та місце судового
засідання повідомлений належним чином,
що підтверджується відомостями про
явку представника відображеними в
протоколі судового засідання від
24.11.14р.

Відповідач-2 про час та місце судового
засідання повідомлений належним чином,
що підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке повернулося на
адресу господарського суду 11.11.14р. з
відміткою представника відповідача
про отримання ухвали суду 07.11.14р.

25.11.2014р. повноважний представник
позивача в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та наполягав на їх
задоволенні в повному обсязі.

Повноважний представник відповідача-1
в судовому засіданні проти позову
заперечував, просив суд відмовити в
його задоволенні.

Повноважний представник відповідача-2
в судове засідання не з'явився, подав
заяву, в якій просив суд розглянути
справу без участі повноважного
представника.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

На думку суду неявка у судове засідання
представника відповідача-2 не
перешкоджає розгляду справи за
наявними матеріалами.

В судовому засіданні, яке відбулося
25.11.2014р. оглянуто всі оригінали
первинних документів на підставі яких
виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні, яке відбулося
25.11.14р. в порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважних представників сторін,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2013 року між товариством з обмеженою
відповідністю "АТБ-маркет" та
товариством з обмеженою
відповідальністю „Продекспорт-2009"
укладено договір поставки №35813 (далі по
тексту - договір поставки), відповідно
до умов якого відповідач-1
зобов'язувався в порядку та строки,
встановлені договором, передати товар
у власність позивачу, в певній
кількості, відповідної якості та по
узгодженій ціні, а позивач прийняти та
оплатити товар на умовах, обумовлених
вказаним договором (пункт 1.1 договору
поставки).

16.10.2013 року між відповідачем-1 та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
укладений договір поруки №б/н (далі по
тексту - договір поруки), відповідно до
пункту 1.1 якого відповідач-2
зобов'язується солідарно відповідати
перед відповідачем-1 за виконання
позивачем зобов'язань відносно оплати
вартості товару, поставленого
відповідачем-1 позивачу по договору
поставки №35813 від 01.01.2013 року на суму не
більш 1000,00 грн.

Послуга по наданню поручительства
поручителем по даному договору є
безкоштовною (пункт 1.2 договору поруки).

Поручитель зобов'язаний виконувати за
боржника зобов'язання останнього
відносно сплати вартості товару,
переданого кредитором боржнику у
відповідності з основним договором
(пункт 2.1 договору поруки).

Кредитор не має права вимагати від
поручителя виконання зобов'язань за
боржника в частині оплати сум
основного боргу, який виник на підставі
основного договору на суму, що
перевищує 1000,00 грн. (пункт 2.2 договору
поруки).

Всі права та зобов'язання по основному
договору залишаються у боржника (пункт
2.3 договору поруки).

Протягом строку дії даного договору,
кредитор не має права змінювати умови
основного договору без згоди на це
поручителя. В іншому випадку
поручитель не відповідає перед
кредитором за виконання боржником
своїх зобов'язань з моменту внесення
таких змін (пункт 2.4 договору).

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено,
що поручитель та боржник несуть
солідарну відповідальність перед
кредитором за виконання зобов'язань в
частині оплати вартості товару по
основному договору.

Сторони несуть передбачену діючим
законодавством України
відповідальність за збитки, нанесені
один одному у випадку невиконання чи
неналежного виконання зобов'язань по
даному договору (пункт 3.2 договору
поруки).

Даний договір вступає в силу з моменту
його підписання та діє до 31.12.2015р. (пункт
4.1 договору поруки).

Поручительство по даному договору діє
до 31.12.2015р. (пункт 4.2 договору поруки).

Позивач вважає, що договір поруки №б/н
від 16.10.2013 року слід визнати недійсним
на підставі частини 3 статті 203, частини
1 статті 215 Цивільного кодексу України,
оскільки його умови суперечать поняттю
договору, визначеному статтею 626
Цивільного кодексу України.

Відповідач-1 позов не визнав, позовні
вимоги вважає безпідставними,
необґрунтованими такими, що не
відповідають нормам чинного
законодавства. Так, твердження
позивача про необхідність отримання
його письмової згоди на укладення
договору поруки №б/н від 16.10.2013р. є
безпідставними та такими, що не
відповідають нормам чинного
законодавства. Статтями 553 та 554
Цивільного кодексу України
встановлено, що договір поруки
укладається між кредитором та
поручителем і відповідно до договору
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Тобто договір поруки є
двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем,
отже боржник не є стороною договору
поруки і жодними нормами чинного
законодавства не передбачено обов'язку
будь-якої сторони договору поруки
отримувати згоду боржника. Що
стосується твердження позивача про те,
що договір поруки створює обов'язки для
боржника, то з цим не можна погодитись,
оскільки безпосередньо на права та
обов'язки боржника порука як вид
забезпечення виконання зобов'язання не
впливає, оскільки зобов'язання
боржника в цьому випадку не
встановлюються, не припиняються та не
змінюються (не доповнюються та не
збільшуються). Відсутність обов'язку
кредитора або поручителя на отримання
згоди боржника на укладення договору
поруки підтверджується судовою
практикою, у тому числі Постановою
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року за №11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними".
Твердження Позивача про укладення
договору поруки №б/н від 16.10.2013 р. з
метою навмисної зміни підсудності
відповідачем-1 є безпідставним та суто
надуманим. Щодо твердження позивача
про фіктивність договору поруки №б/н
від 16.10.2013р. відповідач-1 вказує, що
підтвердженням реальності настання
правових наслідків є дії поручителя,
відповідача-2 у цій справі, який
частково виконав передбачені
договором поруки №б/н від 16.10.2013р.
зобов'язання з оплати вартості товару,
що був поставлений відповідачем-1
позивачу за договором поставки №35813
від 01.01.2013р., а саме сплатив
відповідачу-1 грошову суму у розмірі
450,00 грн., що підтверджується копією
банківської виписки. Отже, посилання
позивача на те, що договір поруки не був
спрямований нареальне настання
правових наслідків, спростовується
діями поручителя, відповідача-2 у цій
справі, який після отримання
відповідної вимоги кредитора,
відповідача-1 частково виконав свої
зобов'язання. Таким чином сторони
договору поруки своїми діями
підтвердили, що договір поруки №б/н від
16.10.2013р. був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

В підтвердження своїх заперечень проти
позову відповідачем-1 надано до справи
(а.с. 56-71):

копію постанови Пленуму ВГСУ від
29.05.2013р. №11;

копію інформаційного листа ВГСУ від
21.11.2011р. №01-06/1624/2011;

копію ухвали господарського суду
м.Києва від 06.11.2014р. про порушення
провадження у справі №910/24072/14;

копію банківської виписки, що
підтверджує часткову оплату
заборгованості, здійснену 03.11.2014р.
відповідачем-2 на користь позивача;

копію вимоги кредитора відповідача-1.

Відповідач-2 представника в судове
засідання не направив, подав до справи
відзив на позов, в якому зазначив, що на
виконання вимог договору поруки в
якості часткового виконання своїх
зобов'язань відповідач-2 за вказаним
договором перерахував 450,00 грн. на
рахунок відповідача-1, що
підтверджується квитанцією №112154427 від
31.10.2014р. Щодо твердження позивача
відносно недійсності договору поруки,
відповідач-2 зазначає, що договір
укладено у повній відповідності до
норм Цивільного та Господарського
кодексів України, як по формі так і по
суті. На час розгляду справи права
позивача у зв'язку з укладенням
договору поруки ніяким чином не
порушені і не можуть бути порушені. До
того ж, договір поруки був укладений
16.10.2013 року, а в жовтні 2013 року жодні
позовні заяви з боку відповідача-1 не
подавались, тому припущення позивача
щодо зміни підсудності є абсурдними.

До відзиву на позов відповідач-2 надав:

копію договору поруки №б/н від 16.10.2013р.;

квитанцію №112154427 від 31.10.2014р.;

довіреність на представника
відповідача-2.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. ст. 32, 34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи, оригінали
документів наданих сторонами на вимогу
суду в судове засідання та заслухавши
повноважних представників сторін в
судовому засіданні, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги, слід
визнати необґрунтованими,
документально недоведеними, такими, що
суперечать чинному законодавству
України, а отже є такими, що не
підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України).

Частинами 1, 3, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Загальні засади поруки визначені
Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. (ч.ч.1,2
ст.553 Цивільного кодексу України).

Порука як вид забезпечення
зобов'язання спрямована на можливість
задоволення вимог кредитора за рахунок
солідарного або субсидіарного
боржника за цим зобов'язанням у випадку
його порушення основним боржником.

Загальні правила щодо заміни сторони в
зобов'язанні встановлені статтями 512-520
Цивільного кодексу України. Цими
правилами визначений перелік випадків,
внаслідок яких кредитор у зобов'язанні
може бути замінений, у тому числі, в
інших випадках, встановлених законом.
При цьому, кредитор у зобов'язанні не
може бути замінений, якщо це
встановлено договором або законом.
Щодо заміни боржника у зобов'язанні,
діє правило про те, що таке можливо лише
за згодою кредитора, якщо інше не
передбачено законом.

Отже, закон не встановлює обов'язкову
участь або надання згоди при укладенні
договору поруки з боку основного
боржника, якщо це не передбачено
договором щодо основного зобов'язання
або прямо не заборонено спеціальними
нормами (нормами законодавства в
окремих правовідносинах).

Слід також зазначити, що відсутність в
договорі поруки участі основного
боржника не є порушенням положень,
визначених статтею 626 Цивільного
кодексу України, на що посилається
позивач. Зокрема, позивач стверджує, що
виникнення певних зобов'язань у
основного боржника можливе лише при
наявності його волевиявлення при
укладенні договору поруки. На думку
позивача це випливає із визначення
такого поняття як договір.

Однак, за висновком суду це твердження
не відповідає загальним нормам про
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, встановлених статтею 11
Цивільного кодексу України.

Так, цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства. Зокрема,
права та обов'язки основного боржника
при наявності факту поруки визначені
статтями 555, 557 Цивільного кодексу
України.

Відсутність обов'язку кредитора або
поручителя на отримання згоди боржника
на укладення договору поруки
підтверджується роз'ясненнями,
наданими Вищим господарським судом
України.

Зокрема, пунктом 3.16 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року № 11 „Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
роз'яснено, що обов'язок кредитора або
поручителя за договором поруки
одержувати згоди боржника на укладення
такого договору законодавством
України не передбачений та не випливає
зі змісту правовідносин поруки.
Відповідно відсутність зазначеної
згоди не порушує й умов дійсності
договору поруки та не є підставою для
визнання його недійсним. Згідно з
пунктом першим Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
21.11.2011 року за №01-06/1624/2011 „Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ
окремих норм матеріального права"
відсутність згоди боржника на
укладення договору поруки не порушує
умови дійсності договору поруки і не є
підставою недійсності зазначеного
правочину.

Слід також зазначити, що у справі
відсутнє судове рішення Верховного
Суду України в порядку ст.111-28
Господарського процесуального кодексу
України, яке б підтверджувало правову
позицію позивача і було б обов'язковим
для судів України в судовій практиці.
Так, в постанові Верховного Суду
України від 01.09.2009року у справі
№42/492-52/116, на яке посилається позивач,
мова йде про встановлену основним
договором заборону передачі прав та
обов'язків за цим договором третім
особам без письмової згоди другої
сторони.

Такі обставини у справі, що
розглядається, відсутні.

Твердження позивача про фіктивність
договору поруки №б/н від 16.10.2013 року,
судом визнається таким, що не
доводиться матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 234 Цивільного
кодексу України фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином.

Матеріали справи свідчать про те, що
підтвердженням реальності настання
правових наслідків за спірним
договором поруки є дії поручителя,
відповідача-2 у цій справі, який
частково виконав передбачені
договором поруки № б/н від 16.10.2014р.
зобов'язання з оплати вартості товару,
що був поставлений відповідачем-1
позивачу за договором поставки №35813
від 01.01.2013р., а саме сплатив
відповідачу-1 грошову суму у розмірі
450,00 грн., що підтверджується копією
банківської виписки та квитанцією
№112154427 від 31.10.2014р.

Отже, твердження позивача про те, що
договір поруки не був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
спростовується діями поручителя,
відповідача-2 у цій справі. Твердження
позивача про те, що спірний договір
поруки не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки укладений без
участі позивача як основного боржника,
суд визнає таким, що не ґрунтується на
нормі права.

Відповідно до абз.8 ч.1 ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір при відмові в
позові покладається на позивача.

З урахуванням абз.8 ч.1 ст.49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір у розмірі 1218,00грн.
покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 11, 203, 215, 234, 512-520, 553, 555,
557, 626 Цивільного кодексу України, ст. ст.
1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення підписано

01.12.2014р.

Суддя І.В. Петренко