РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2014 р.
Справа № 902/1067/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак
А.В.

судді
Розізнана І.В. ,

судді
Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання
Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Вінницької обласної
універсальної наукової бібліотеки ім.
К.А. Тімірязєва

на рішення господарського суду
Вінницької області від 08.11.2014 р.

у справі № 902/1067/14 (суддя Грабик В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика"

до Вінницької обласної універсальної
наукової бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва

про стягнення 55 300,53 грн.

Розпорядженням голови Рівненського
апеляційного господарського суду від
18.11.2014 р. у зв'язку із тимчасовою
непрацездатністю судді Сініциної Л.М.
та відповідно до затверджених складів
колегій, внесено зміни до складу
колегії суддів, окрім заміни
головуючого судді. У справі № 902/1067/14
визначено колегію суддів у складі:
головуючий суддя Гудак А.В., суддя
Розізнана І.В., суддя Олексюк Г.Є.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 08.11.2014 р. у
справі № 902/1067/14 (суддя Грабик В.В.) позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика" до
Вінницької обласної універсальної
наукової бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва
про стягнення 55 300,53 грн. задоволено
частково. Припинено провадження у
справі в частині стягнення з
Вінницької обласної універсальної
наукової бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва
боргу в сумі 55300,53грн. Стягнуто з
Вінницької обласної універсальної
наукової бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика"
інфляційні втрати в сумі 4 534,62грн. та
пеню в сумі 1 612,72 грн., витрати на
послуги адвоката в сумі 6 000,00 грн. та
витрати по сплаті судового збору в сумі
1827,00 грн.

Рішення господарського суду
Вінницької області мотивоване тим, що в
ході розгляду спору відповідачем
погашено борг в сумі 55 300,53 грн., що
підтверджується копією банківської
виписки за 11.08.2014р. (а.с.114), в зв'язку з
чим провадження у справі в цій частині
припинено на підставі ст. 80 ч.1 п.1-1 ГПК
України.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що відповідач не провів
розрахунок за отриманий товар в строк,
передбачений п.4.1. договору, а тому
відповідно до вимог ст. 612 ЦК України є
боржником, що прострочив виконання
грошового зобов'язання, що з
урахуванням змісту ч.2 ст. 625 ЦК України,
ст. 230, ч.6 ст. 231 ГК України є підставою
для стягнення з відповідача
інфляційних втрат в сумі 4534,62грн. за
період з 03.04.2014р. по 25.07.2014р. та пені в
сумі 1612,72грн за період з 03.04.2014р. по
25.07.2014р.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 48
ГПК витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру" та постанови пленуму
Вищого господарського суду № 7 від
21.02.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України",
відповідно до яких витрати позивачів,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.
Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом за наявності
документального підтвердження витрат,
правомірність таких вимог позивача
підтверджуються наявними в матеріалах
справи доказами.

Не погоджуючись з прийнятим
рішенням, відповідач - Вінницька
обласна універсальна наукова
бібліотека ім. К.А. Тімірязєва
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Вінницької області від 08.10.2014 р. в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача інфляційні витрати в
сумі 4 534,62 грн., пені в сумі 1 612,72 грн. та
витрат на послуги адвоката в сумі 6 000
грн., постановити нове рішення, яким
стягнути з відповідача на користь
відповідача інфляційні витрати в сумі
221.20 грн. та витрати на послуги адвоката
в сумі 200,00 грн, в стягненні пені
відмовити.

На думку скаржника, рішення суду
першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим.

Зокрема, скаржник зазначає, що суд
першої інстанції не взяв до уваги те, що
Вінницька обласна універсальна
наукова бібліотека ім. К.А. Тімірязєва
відповідно до статуту є закладом
комунальної власності Вінницької
обласної ради та перебуває на повному
утриманні місцевого та державного
бюджетів.

Окрім того, відповідач з моменту
виникнення своїх договірних
зобов'язань перед позивачем та
впродовж всього існуючого часу
прострочення по оплаті, вимагав у
Головного управління ДКСУ у Вінницькій
області здійснення оплати по платіжним
дорученням. Останнє не здійснювало
оплату по платіжним дорученням в
результаті відсутності в бюджеті
коштів, що призвело до виникнення даної
заборгованості.

Скаржник зазначає, що при
визначенні розміру неустойки місцевий
господарський суд не взяв до уваги те,
що позивач листом № 2/2539 від 26.06.2014 р.
просить відповідача погасити
заборгованість в сумі 55300,53 в строк до
04.07.2014 р. У відповідь відповідач
повідомив позивача листом № 365 від
18.07.2014 р., що здійснить оплату
заборгованості до 15.08.2014 р. Проте,
позивач звернувся з позовом до
місцевого господарського суду з
позовною заявою.

07.08.2014 р. Головне управління ДКСУ
у Вінницькій області взяло до
виконання платіжне доручення та
здійснило в обумовлений листом
відповідача № 2/239 від 26.06.2014 р. строк
оплату коштів позивачу в розмірі 55 300,53
грн., що підтверджується платіжним
дорученням.

Зазначене вказує, що відповідач
добросовісно, своєчасно та постійно
вживав об'єктивно залежні від нього
заходи для повного розрахунку з
позивачем, що відповідно впливає на
правову оцінку ступеня його вини.

Скаржник вважає, що інфляційні
витрати необхідно визначати в період з
05.07.2014 р. до дати порушення провадження
по справі - 25.07.2014 р., тобто 21 календарний
день. В результаті здійсненого
відповідачем розрахунку підлягає до
стягнення 221,20 грн. інфляційних витрат.

Також, скаржник не погоджується
із висновком суду першої інстанції
щодо стягнення пені, оскільки остання
не ґрунтується на умовах договору.
Зазначає, що в п. 7.4 договору, на який
посилається суд, не передбачено такого
виду цивільно-правової
відповідальності як пеня. Відповідно
стягнення судом неустойки має ознаки
надмірних заходів правового впливу на
відповідача.

Окрім того, у зв'язку із
погашенням суми основного боргу до
початку першого судового засідання на
підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, суд
припинив провадження щодо стягнення
суми. Тобто, предметом подальшого
судового розгляду була лише спірна
сума штрафних санкцій.

У письмовому відзиві на апеляційну
скаргу від 14.11.2014 р. позивач заперечив
проти її доводів, вважаючи оскаржене
рішення суду першої інстанції законним
та таким, що відповідає дійсним
обставинам справи, з підстав
викладених у відзиві.

Представники сторін в судове засідання
08.12.2014 року не з'явились, про час, день та
місце слухання повідомлялись належним
чином, причини неявки суду не
повідомили.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції, ст. 102 ГПК України про строки
розгляду апеляційної скарги та той
факт, що неявка в засідання суду
представників сторін, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутності
представників сторін та за наявними в
матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Рівненський апеляційний господарський
суд, обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на пеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскарженого
рішення, оцінивши висновки суду першої
інстанції на відповідність дійсним
обставинам справи, судова колегія
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області від 08.10.2014 року у справі №902/1067/14
слід частково скасувати, а апеляційну
скаргу задоволити частково, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.07.2013р. між ВОУНБ ім. К.А. Тімірязєва
(замовник) (далі - відповідач) та ТОВ
"Фірма "Періодика" (виконавець) )далі -
позивач) укладено договір про
закупівлю журналів та періодичних
видань друкованих (журнали та
періодичні видання друковані на ІІ
півріччя 2013р. та І півріччя 2014р. за
державні кошти) за державні кошти (далі
- Договір) (а.с.9-30).

Договором, окрім іншого, передбачено
наступне: виконавець за дорученням
замовника зобов'язується поставити
журнали та періодичні видання
друковані, перелік та кількість
комплектів визначається у
специфікації (додатку №1), яка є
невід'ємною частиною договору (п.1.1.);
ціна цього договору становить 123 370,85
грн. (сто двадцять три тисячі триста
сімдесят грн. 85 коп.), у томі числі
ПДВ:2325,85грн. (п.3.1.); порядок здійснення
оплати - попередня оплата, яка
здійснюється на підставі рахунку та
специфікації (додаток №1) безготівково,
шляхом переказу грошових коштів на
банківський рахунок виконавця
поетапно: І-ша частина в сумі 55032,92грн. у
тому числі ПДВ 1301,81грн. здійснюється
після укладання договору до 25.07.2013р.;
ІІ-га частина в сумі 68337,93 грн. у тому
числі ПДВ 1024,04грн. здійснюється після
укладання договору до 15.11.2013р. (п.4.1.); у
разі якщо виконавець здійснює
замовлення за свій рахунок, то останній
має право вимагати у замовника штраф у
розмірі 1% від загальної вартості
замовлення, за кожен день прострочення
(п.7.4); договір набирає чинності з дня
його підписання і діє до 30.06.2014р. (п.10.1).

ТОВ "Фірма Періодика" виставлено ВОУНБ
ім. К.А. Тімірязєва рахунки на оплату
товару №62019 від 22.08.2013р. на суму
55032,92грн., №63518 від 16.12.2013р. на суму
68337,93грн. (а. с. 31-46).

ВОУНБ ім. К.А. Тімірязєва на виконання
умов договору здійснено платежі на
суму 68 070,32грн., що стверджується
платіжними дорученнями: №U1591006 від
23.09.2013р. на суму 5000,00грн., яка проведена
банком 13.10.13р., №U1623928 від 23.09.2013р. на суму
4000,00грн., яка проведена банком 14.10.13р.,
№U1654095 від 23.09.2013р. на суму 5000,00грн., яка
проведена банком 17.10.13р., №U1643527 від
23.09.2013р. на суму 5000,00грн., яка проведена
банком 17.10.13р., №U1821775 від 23.10.2013р. на суму
4000,00грн., яка проведена банком 18.10.13р.,
№U1821765 від 23.10.2013р. на суму 5000,00грн., яка
проведена банком 18.10.13р., №U1821736 від
23.10.2013р. на суму 10032,92грн., яка проведена
банком 18.10.13р., №U1837059 від 13.11.2013р. на суму
500,00грн., яка проведена банком 20.10.13р.,
№U1854876 від 13.11.2013р. на суму 2500грн., яка
проведена банком 22.10.13р., №U1882175 від
13.11.2013р. на суму 1900,00грн., яка проведена
банком 27.10.13р., №U2130849 від 23.12.2013р. на суму
2100,00грн., яка проведена банком 27.10.13р.,
№U2130835 від 23.12.2013р. на суму 5000,00грн.,
№U2130839 від 23.12.2013р. на суму 5000,00грн., яка
проведена банком 27.10.13р., №9 від 27.03.2014р.
на суму 13 037,40грн., яка проведена банком
02.04.14р. (а.с.47-53).

Таким чином, заборгованість бібліотеки
після останньої проплати становить
55300,53 грн.

На виконання умов договору ТОВ "Фірма
"Періодика" поставила ВОУНБ ім. К.А.
Тімірязєва товар на суму 123 370,85грн., що
стверджується видатковими накладними
№62019 від 31.12.2013р. на суму 55032,92 грн., №63518
від 01.07.2014р. на суму 68337,93грн. (а.с.116-127) та
актами виконаних послуг за серпень 2013р.
- червень 2014р. (а. с. 54-63, 115).

Як вбачається з листа №365 від 18.07.2013р.
ВОУНБ ім. К.А. Тімірязєва, остання
гарантувала оплату за журнали та
періодичні видання на ІІ півріччя 2013р.
провести до 15 серпня 2013 року (а.с.65).

Згідно акту звірки взаємних
розрахунків, між ВОУНБ ім. К.А.
Тімірязєва та ТОВ "Фірма "Періодика"
станом на 17.04.2014р. заборгованість
бібліотеки перед ТОВ "Фірма "Періодика"
становить 55300,53грн. (а.с.64).

26.06.2014р. ТОВ "Фірма Періодика"
звернулось до директора ВОУНБ ім. К.А.
Тімірязєва з листом №2/2539 від 26.06.2014р., в
якому просило погасити заборгованість
в сумі 55300,53грн. до 04.07.2014р. (а.с.66).

Однак, відповідач свої зобов'язання
щодо оплати заборгованості в сумі
55300,53грн. в добровільному порядку не
виконав.

За вказаних обставин, позивач 24.07.2014р.
звернувся до господарського суду
Вінницької області з позовом до ВОУНБ
ім. К.А. Тімірязєва про стягнення боргу
в сумі 55300,53грн.

Ухвалою суду від 25.07.2014р. порушено
провадження у справі №902/1067/14 та
позовну заяву прийнято до розгляду.

Після порушення провадження у справі
відповідачем добровільно погашено
борг в сумі 55300,53грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№11 від 07.08.2014р. ВОУНБ ім. К.А. Тімірязєва
кошти в сумі 55300,53грн. перерахувала
11.08.2014р. на рахунок ТОВ "Фірма Періодика"
(а.с.92), копією банківської виписки за
11.08.2014р.(а.с.114).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмету спору.

Згідно п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18
від 26.12.11р. (із змінами і доповненнями),
припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
оскільки відповідач добровільно
погасив заборгованість згідно
Договору в сумі 55300,53грн. в процесі
розгляду справи, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо припинення провадження
у справі в частині стягнення основного
боргу сумі 55300,53грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності із ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач не виконував своє
зобов'язання, а отже мало місце
прострочення виконання зобов'язання.

Згідно ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
кодексом, іншими законами або
договором.

В порядку ч.2 ст. 218 ГК України учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення. У разі
якщо інше не передбачено законом або
договором, суб'єкт господарювання за
порушення господарського зобов'язання
несе господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст.549 ЦК України, ч. 1
ст. 230 ГК України та п. 2.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013
року N 14 (далі - Постанова) неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України у разі, якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором, при цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

За приписами ч. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Тобто, методика нарахування пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання обчислюється із розміру,
що дорівнює розміру облікової ставки
Національного банку України.

Частиною 6 статті 232 ГК України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 7.4 договору передбачено право
ТОВ "Фірми "Періодика" на стягнення з
бібліотеки штрафу у розмірі 1% від
загальної вартості замовлення за кожен
день прострочення.

За приписами ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Розмір пені має бути обрахований з
урахуванням обмеження розміру пені
подвійною обліковою ставкою
Національного банку України згідно із
Законом України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", незважаючи на
встановлений у договорі спосіб
обчислення пені.

З урахуванням змісту наведених вище
норм законодавства та правових позицій
ВСУ України вказана у договорі штрафна
санкціє за своєю правовою природою є
пенею.

Колегія суддів, перевіривши та
зробивши новий розрахунок пені, вважає
правомірним, обґрунтованим та таким, що
підлягає до стягнення розмір пені в
сумі 1128,73 грн. за період з 03.04.14р.
(наступний день після зарахування
банком останнього платежу) по 15.05.14р.
(дата закінчення шестимісячного строку
для нарахування пені) з суми боргу 55300,53
грн.

За приписами статті 4 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про судове рішення" №6 від
23.03.2012 рішення з господарського спору
повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Беручи до уваги все вищенаведене та
вимоги чинного законодавства в їх
сукупності, колегія суддів апеляційної
інстанції дійшла до висновку, що
рішення господарського суду
Вінницької області в частині стягнення
з відповідача пені в сумі 1612,72 грн.
підлягає скасуванню, як таке, що
прийняте з неповним з'ясуванням
обставин справи, з прийняттям у цій
частині нового рішення, яким стягнути з
Вінницької обласної універсальної
наукової бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика"
пеню в сумі 1128,73 грн. В задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
пені в сумі 483,99 грн. відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних з
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, тобто метою такого
майнового захисту є компенсація втрат
за увесь період користування чужими
грошовими коштами, оскільки саме такий
період прямо передбачений нормами ст.
625 Цивільного кодексу України.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли
нарахування процентів тісно
пов'язується із застосуванням індексу
інфляції, орієнтує на компенсаційний, а
не штрафний характер відповідних
процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК
України нарахування інфляційних
витрат на суму боргу та 3 % річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника
(спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності) за прострочення
грошового зобов'язання, оскільки
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
(збитків) кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отримання
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня
2012 р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р.
у справі №6-38цс11). Отже, проценті,
передбачені ст. 625 ЦК України не є
штрафними санкціями (постанова ВСУ від
17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Згідно листа Верховного Суду України
„Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997
№62-97р., відповідно до якого індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Таким чином, судова колегія,
перевіривши розрахунок інфляційних
втрат, здійснений судом першої
інстанції, розмір яких становить
4828,2грн. за період, починаючи з квітня по
липень 2014р., вважає його правельним та
обгрунтованим, та погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
стягнення з відповідача інфляційних
нарахувань в тому розмірі, який
заявлений позивачем, а саме в розмірі
4534,62грн.

Посилання скаржника на відсутність
вини відповідача, оскільки невиконаня
зобов'язань зі сторони останнього
викликане несвоєчасним виконанням
Головним управлінням ДКСУ у Вінницькій
області своїх функцій перед
бібліотекою судом апеляційної
інстанції до уваги не приймаються, з
огляду на таке.

Згідно частини першої статті 96 ЦК
юридична особа самостійно відповідає
за своїми зобов'язаннями, а статтями 525,
526 ЦК і статтею 193 ГК встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання має викопуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Таким чином, оскільки на підставі
частини другої статті 617 ЦК, частини
другої статті 218 ГК несвоєчасне
виконання Головним управлінням ДКСУ у
Вінницькій області своїх функцій перед
бібліотекою не виправдовує
бездіяльність Вінницької обласної
універсальної наукової бібліотеки ім.
К.А. Тімірязєва і не є підставою для
звільнення від відповідальності за
порушення зобов'язання. Така ж правова
позиція викладена у постанові
Верховного суду України №11/446 від
15.05.2012р.

Щодо стягнення з відповідача витрат на
послуги адвоката в сумі 6000,00 грн. то
судова колагія погоджується з
висновком суду першої інстнції про
задоволення позову в цій частині, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України, до
складу судових витрат входить, зокрема,
витрати на оплату послуг адвоката. На
підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України оплата
послуг адвоката розподіляється між
сторонами залежно від результатів
розгляду справи. Питання про розподіл
господарських витрат, включаючи
витрати на послуги адвоката, має
розглядатись одночасно з розглядом
справи, у якій ці послуги надавалися, що
передбачено ст. 49, 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
№7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" (із
змінами і доповненнями) (далі -
Постанова) роз'яснено, що розподіл сум
інших, крім судового збору, судових
витрат здійснюється за загальними
правилами частини п'ятої статті 49 ГПК,
тобто при задоволенні позову вони
покладаються на відповідача, при
відмові в позові - на позивача, а при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. За тими ж
правилами здійснюється й розподіл сум
цих витрат у розгляді господарським
судом апеляційних і касаційних скарг.

Відповідно до п. 6.3 Постанови,
відшкодування витрат позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
здійснюється господарським судом
шляхом зазначення про це у рішенні,
ухвалі, постанові за наявності
документального підтвердження витрат,
як-от: угоди про надання послуг щодо
ведення справи у суді та/або належно
оформленої довіреності, виданої
стороною представникові її інтересів у
суді, платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, господарський суд має
враховувати, що розмір відшкодування
судових витрат, не пов'язаних зі
сплатою судового збору, не повинен бути
неспіврозмірним, тобто явно завищеним
порівняно з ціною позову. У зв'язку з
цим суд з урахуванням конкретних
обставин, зокрема ціни позову, може
обмежити даний розмір з огляду на
розумну необхідність судових витрат
для даної справи. Так, у визначенні
розумно необхідного розміру сум, які
підлягають сплаті за послуги адвоката,
можуть братися до уваги, зокрема:
встановлені нормативно-правовими
актами норми видатків на службові
відрядження (якщо їх установлено);
вартість економних транспортних
послуг; час, який міг би витратити на
підготовку матеріалів кваліфікований
фахівець; вартість оплати відповідних
послуг адвокатів, яка склалася в країні
або в регіоні; наявні відомості органів
статистики або інших органів про ціни
на ринку юридичних послуг; тривалість
розгляду і складність справи тощо.
Докази, які підтверджують розумність
витрат на оплату послуг адвоката,
повинна подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат (пункт 6.5
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
№7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України").

Аналогічна правова позиція викладена у
Рішенні Конституційного Суду України
від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013 (п.6.3.).

Правомірність вимоги позивача про
відшкодування витрат на оплату послуг
адвоката в сумі 6000,00 грн.
підтверджуються: договором про надання
правової допомоги з адвокатом Коршун
Т.О. від 17.04.2014р., яким встановлено
фіксований розмір винагороди за
правову допомогу в сумі 6000грн. (а.с.77);
свідоцтвом про право на заняття
адвокатською діяльністю №2204/10 на ім"я
Коршун Т.О. (а.с.78); довіреністю на ім"я
Коршуна Т.О. від 28.07.2014р.(а.с.129); актом від
28.07.2014р. про виконання договору про
надання правової допомоги адвокатом
від 17.04.2014р. (а.с.79), видатковим касовим
ордером від 31.07.2014р. про сплату 6000,00грн.
(а.с.80).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
віднесення до складу судових витрат у
розумінні ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України витрат
на оплату послуг адвоката, та, з
урахуванням розміру задоволених
позовних вимог, правомірно стягнув з
відповідача на користь позивача 6000,00
грн. витрат на оплату послуг адвоката.

У зв'язку із частковим скасуванням
рішення суду першої інстанції від
08.10.2011 року та прийняттям судовою
колегією в цій частині нового судового
рішення, відповідно до ст. 49 ГПК України
здійснено перерозподіл судових
витрат, зокрема судового збору.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Вінницької
обласної універсальної наукової
бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва
задоволити частково.

Рішення господарського суду
Вінницької області від 08.10.2014 року у
справі №902/1067/14 в частині задоволення
позову про стягнення з Вінницької
обласної універсальної наукової
бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика"
пені в сумі 1612,72 грн. та в частині
стягнення судового збору в сумі 1827,00
грн. скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення:
"Стягнути з Вінницької обласної
універсальної наукової бібліотеки ім.
К.А. Тімірязєва (вул. Соборна, 73, м.
Вінниця, 21050, код ЄДРЮОФОП 02215118) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика"
(бульвар Дружби народів, буд. 9, м. Київ,
01042, код ЄДРЮОФОП 23700220) пеню в сумі 1128,73
грн. та витрати по сплаті судового
збору в сумі 1812,57 грн. В задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
пені в сумі 483,99 грн. відмовити".

В решті рішення залишити без змін.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Періодика"
(бульвар Дружби народів, буд. 9, м. Київ,
01042, код ЄДРЮОФОП 23700220) на користь
Вінницької обласної універсальної
наукової бібліотеки ім. К.А. Тімірязєва
(вул. Соборна, 73, м. Вінниця, 21050, код
ЄДРЮОФОП 02215118) витрати по сплаті
судового збору за подачу апеляційної
скарги в сумі 7,22 грн.

3. Доручити видачів наказу
господарському суду Вінницької
області.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

Головуючий суддя
Гудак А.В.

Суддя
Розізнана І.В.

Суддя
Олексюк Г.Є.