номер провадження справи 30/92/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2014
Справа № 908/4035/14

за позовом: Маріупольського
виробничого підприємства «Азовреле»
Українського товариства глухих (87528,
Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Сєрова,
1-а)

до відповідача: Комунального
комерційного підприємства
«Маріупольтепломережа» (87534, Донецька
обл., м. Маріуполь, вул. Гризодубової, 1)

про визнання недійсним договору,

Суддя Кагітіна
Л.П.

За участю представників сторін та
учасників процесу:

від позивача - Рубенкова Я.Ю.,
довіреність № 12/308 від 09.07.2014 р.;

від відповідача - Вінтоняк Д.О.,
довіреність № 10/01 від 27.03.2014 р.;

Маріупольське виробниче підприємство
«Азовреле» Українського товариства
глухих звернулося до господарського
суду Запорізької області з позовною до
Комунального комерційного
підприємства «Маріупольтепломережа»
про визнання з моменту укладення
недійсним договору № 98 від 01.10.2005 р. в
частині додаткової угоди за № 2 від
13.10.2010р.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на приписи ст.ст.
203, 215, 236, 638 Цивільного кодексу України.
При цьому вказує, що 13.10.2010 р. між ним та
ККП «Маріупольтепломережа» було
укладено додаткову угоду № 2 до
договору № 98 на відпуск теплової
енергії, відповідно до якого, розмір
опалювальної площі за договором було
зменшено, на відпуск теплової енергії
до приміщень площею 119,9 кв.м., які
займали орендарі і які
використовувалися у підприємницькій
діяльності, було укладено окремий
договір. За доводами позивача, за
адресою вул. Енгельса, 42 у м. Маріуполі
знаходиться гуртожиток, що належить на
праві приватної власності Громадській
організації УТОГ, нежитлових приміщень
в межах житлового блоку гуртожитку не
існує, статус приміщення з жилого на
нежиле не змінювався. Вважає, що єдиною
законною та обґрунтованою підставою
для зменшення опалюваної площі за
договором № 98 повинно було бути
рішення міської ради «Про
переобладнання площі першого поверху
гуртожитку в нежилу». Як вказує
позивач, в такому випадку для виконання
договору № 98 про постачання теплової
енергії для жилого фонду, в цілому для
гуртожитку, необхідно було б внести
зміни щодо опалюваної площі, шляхом її
зменшення. Стверджує, що укладаючи
додаткову угоду № 2 від 13.10.2010 року,
відповідач у п.п. а) п. 4.1. зазначив про
зміну опалюваної площі з 643,1 м. кв. на
523,20 м. кв., тим самим незаконно виділив
119,9 м. кв. із опалюваної площі за
договором № 98, пояснюючи даний факт
зміною статусу приміщення на
нежитлові. Вважає, що висновки
відповідача про зміну опалюваної площі
гуртожитку на підставі технічного
паспорту, згідно якого у гуртожитку
маються нежилі приміщення, не
відповідають дійсності, що
підтверджується листом Департаменту
розвитку житлово-комунальної
інфраструктури Маріупольської міської
ради від 08.08.2014 року за № 1425-01-03. Також
зауважує, що при укладанні оскарженої
додаткової угоди, відповідачем не
надано рішення відповідного органу
«Про переведення приміщень першого
поверху гуртожитку у нежилі», що
передбачено ст. 7, 8, 14 Житлового Кодексу.
Наведене, на думку позивача, є
підставою для визнання спірної
додаткової угоди недійсною.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 14.10.2014 р.
порушено провадження у справі № 908/4035/14,
присвоєно справі номер провадження №
30/92/14, розгляд якої призначено на 20.11.2014
р. У сторін витребувані документи, які
необхідні для всебічного та
об'єктивного розгляду і вирішення
справи по суті.

На підставі ст. 77 Господарського
кодексу України, у зв'язку з
нез'явленням представника позивача та
неподанням витребуваних доказів,
розгляд справи відкладався до 25.11.2014 р.

За письмовим клопотанням
представників сторін фіксація
судового процесу технічними засобами
не здійснювалася.

Представник позивача у судовому
засіданні в повному обсязі підтримав
доводи, викладені у позові.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив з підстав, викладених у
відзиві на позов.

У відзиві відповідач просить
застосувати до вимог МВП «Азовреле»
Українського товариства глухих
позовну давність. Вказує, що договором
не визначені особливі умови щодо
позовної давності, тому до спірних
правовідносин має застосовуватися
загальна позовна давність, яка
відповідно до ст. 257 ЦК України складає
три роки. Додаткову угоду №2 до
договору № 98 на відпуск теплової
енергії було укладено 13.10.2010 р. і
починаючи саме з цієї дати у позивача
виникло право на звернення до суду за
захистом свої прав та інтересів. За
доводами відповідача, відповідно до ст.
267 ЦК України сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Крім того зазначає, що
під час проведення 26.02.2010 р. обстеження
приміщень гуртожитку за адресою: м.
Маріуполь, вул. Енгельса, 42,
представниками ККП
«Маріупольтепломережа» було виявлено,
що приміщення загальною площею 119,9 кв.м.
передані в оренду суб'єктам
господарювання та не використовуються
для проживання осіб. Оскільки за раніше
укладеним договором нарахування
здійснювалися по тарифу встановленому
для житлових приміщень, а під час
обстеження було виявлено їх
використання під розміщення офісів,
подальше здійснення нарахувань по
тарифу для житлових приміщень стало
неможливим. У зв'язку з наведеним, 17.03.2010
р. на адресу позивача було направлено
листа № 1201/04, у якому запропоновано
укласти договір на відпуск теплової
енергії до нежитлових приміщень за
адресою: вул. Енгельса, 42. При цьому
відповідач наголошує, що укладання
договору №47 та внесення змін до
договору № 98 шляхом укладання
додаткової угоди відбулося на прохання
позивача, висловлене в листі № 01/74 від
29.03.2010 р. про укладення договору на
відпуск теплової енергії до нежитлових
приміщень, у якому, серед іншого,
зазначалося, що кількість орендарів
складає 6 осіб, режим роботи - 5-ти денна
робоча неділя. Відповідач вважає, що
зміни до договору № 98 на відпуск
теплової енергії було внесено
відповідно до вимог чинного
законодавства, за ініціативи позивача
у зв'язку із виділенням частини площі
приміщень гуртожитку у інший договір,
позивачем були вивчені істотні умови
договору та додаткової угоди, жодних
зауважень щодо яких висловлено не було.
Звертає увагу, що додаткова угода
виконується сторонами, про що свідчить,
зокрема, той факт, що майже протягом
чотирьох років позивачем отримувалися
та сплачувалися рахунки на меншу
опалювальну площу і жодного разу це не
викликало зауважень з його боку. Крім
того, посилаючись на приписи ст. 35 ГПК
України, відповідач зазначає, що
правовідносини сторін за договором та
додатковою угодою до нього були
предметом дослідження господарського
суду Донецької області, рішеннями
якого по справам № 11/234, № 5006/4/202/2012
позовні вимоги ККП
«Маріупольтепломережа» про стягнення
заборгованості за користування
тепловою енергією за договором № 98 на
відпуск теплової енергії з урахуванням
змін внесених додатковою угодою № 2 від
13.10.2010 р. задоволені, з чого слідує, що
договір №98 та додаткова угода № 2 до
нього, які були вивчені та досліджені
судом як підстави для заяви позовних
вимог, визнані дійсними та такими, що
виконуються з 2010 р., а нарахування за
послуги теплопостачання такими що
відповідають умовам договору та
визначеній сторонами площі приміщень.

В судовому засіданні 25.11.2014 р. справу
розглянуто, прийнято і оголошено на
підставі ст. 85 ГПК України вступну і
резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи, заслухавши пояснення
представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2005 року між Комунальним
комерційним підприємством
«Маріупольтепломережа»
(Постачальником, відповідачем у справі)
та Маріупольським виробничим
підприємством «Азовреле» Українського
товариства глухих (Споживачем,
позивачем у справі) було укладено
договір № 98 на відпуск теплової
енергії для житлового фонду (надалі -
Договір), відповідно до умов якого
Постачальник прийняв на себе
зобов'язання постачати теплоносії для
житлового фонду, що знаходиться на
балансі Споживача (п.1.1 Договору). За
змістом дислокації до Договору
опалення та гаряче водопостачання
мають постачатися до приміщення за
адресою вул. Енгельса, 42 (гуртожиток);
загальна площа опалення - 618 м. кв.

Розділами 2 та 3 Договору сторони
узгодили обов'язки та права
Постачальника та Споживача.

Згідно з п. 4.1 Договору, оплату за
теплову енергію, що отримують абоненти,
які мешкають у житлових будинках,
Споживач здійснює шляхом збору коштів
з фізичних осіб з метою їх подальшого
перерахування Постачальнику не
пізніше 20 числа місяця, наступного за
звітним, протягом 5-ти днів з моменту
отримання рахунка за тарифами,
встановленими договором. Вартість
послуг складає: а) за опалення
гуртожитку при розрахунку за приборами
обліку (на опалювальну площу 523,20 кв.м.)
при тарифі 255,08 грн. / Гкал з ПДВ; б) за
гаряче водопостачання житлового фонду
при споживанні гарячої води від ЦТП при
нормі на 1 людину - 2,01 куб.м. при тарифі
12,22 грн./ куб.м. з ПДВ

Згідно п. 6.2. договору, останній
вважається продовженим на наступний
рік, якщо за місяць до закінчення
строку договору не буде подана заява
від однієї із сторін про відмову від
договору.

Додатком до договору є дислокація
житлових будинків із вказівкою на
неподільність оплати на 1 арк. від 01.10.2005
року, згідно якої теплопостачання
здійснювалось за адресою вул. Енгельса,
42. Загальна площа опалення - 618 м. кв.

26.02.2010 р. представниками ККП
«Маріупольтепломережа» під час
проведення обстеження приміщень
гуртожитку за адресою: м. Маріуполь,
вул. Енгельса, 42, було виявлено, що
приміщення загальною площею 119,9 кв.м.
передані в оренду суб'єктам
господарювання та не використовуються
для проживання осіб.

Листом № 1201/04 від 17.03.2010 р. ККП
«Маріупольтепломережа» звернулося до
Маріупольського виробничого
підприємства «Азовреле» Українського
товариства глухих на з пропозицією
укласти договір на відпуск теплової
енергії до нежитлових приміщень за
адресою: вул. Енгельса, 42.

За результатами, між сторонами
укладено договір № 47 на відпуск
теплової енергії від 01.10.2009 р., яким
згідно дислокації до цього договору
було узгоджено умови теплопостачання
до нежитлових приміщень по вул.
Енгельса, 42 площею 119,90 кв.м.

13.10.2010 р. сторонами підписано Додаткову
угоду № 2 до Договору, якою сторони у
зв'язку із зміною опалювальної площі
гуртожитку дійшли згоди про прийняття
з 01.09.2009р. розділу 4 Договору у новій
редакції:

« 4.1. За отриману Теплову енергію
Споживач здійснює сбір коштів з
фізичних осіб з метою їх подальшого
перерахування Постачальнику не
пізніше 20 числа місяця, наступного за
звітним, протягом 5-ти днів з моменту
отримання рахунка. Рахунок вручається
Постачальником під розписку
уповноваженій особі або робітнику
підприємства Споживача. У випадку
неотримання рахунка до 20-го числа
місяця, наступного за звітним ,
Споживач зобов'язаний самостійно
отримати рахунок у Постачальника.
Вартість послуг:

а) за опалення гуртожитку при
розрахунку по приладам обліку на
опалювальну площу 523,20 кв. м., при тарифі
255,08 грн./Гкал.;

б) за гаряче водопостачання житлового
фонду при споживанні гарячої води
норма на 1 люд.- 2,01 куб.м. при тарифі 12,22
грн./куб.м.».

МВП «Азовреле» Українського
товариства глухих звернулося до суду з
даним позовом про визнання з моменту
укладення недійсним договору № 98 від
01.10.2005 р. в частині додаткової угоди за
№ 2 від 13.10.2010 р. до договору. За
твердженням позивача, укладання
додаткової угоди за № 2 від 13.10.2010 року
до договору № 98 на опалення жилого
фонду, якою площу опалення гуртожитку
було необґрунтовано зменшено на 119,9 м.
кв., є незаконним та суперечить ст.ст. 7,
8, 14 Житлового Кодексу України.

Позовні вимоги про визнання недійсним
з моменту укладення договору № 98 від
01.10.2005 р., укладеного між МВП «Азовреле»
Українського товариства глухих та ККП
«Маріупольтепломережа», в частині
додаткової угоди за № 2 від 13.10.2010 р. до
договору, є предметом судового
розгляду у даній справі.

Дослідивши та проаналізувавши
матеріали та фактичні обставини
справи, оцінивши надані письмові
докази у їх сукупності, вислухавши
представників сторін, суд вважає
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

За приписами статей 1, 2 Господарського
процесуального кодексу України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.
Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту порушеного права
(охоронюваного законом інтересу), який
застосовується судом у випадках та
порядку, визначеному цивільним
законодавством.

Відповідно до приписів статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначені загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з Роз'ясненням ВАСУ № 02-5/111 від
12.03.1999р. «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, розглядаючи питання про
визнання угод недійсними, необхідно
насамперед встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними та настання
відповідних наслідків: відповідність
змісту угоди вимогам закону,
додержання встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Вказані обставини належить
з'ясувати на момент укладення угоди.

Позивач в обґрунтування позову
посилається на те, що укладаючи
додаткову угоду за № 2 від 13.10.2010 року,
відповідач у п.п. а) п. 4.1. зазначив про
зміну опалюваної площі з 643,1 м. кв. на
523,20 м. кв., незаконно виділивши 119,9 м. кв.
із опалюваної площі за договором № 98,
пояснюючи даний факт зміною статусу
приміщення на нежитлові. Проте, за
доводами позивача, рішення
відповідного органу про переведення
приміщень першого поверху гуртожитку у
нежилі не приймалося.

Судом встановлено, що 16.03.2010 р. на адресу
позивача Теплопостачальною
організацією було направлено лист за
вих. № 1201/04, в якому відповідач, з
посиланням на встановлений перевіркою
факт наявності нежитлових приміщень,
вказав необхідність укладення
договору на ці приміщення та зазначив
про надання в строк до 24.03.2010 р.
відповідних документів.

Листом від 29.03.2010 р. за вих. № 01/74 позивач
звернувся до ККП
«Маріупольтепломережа» з проханням
укласти договір на відпуск теплової
енергії до нежитлових приміщень, які
знаходяться у гуртожитку. У додатках до
листа зазначені реєстраційні
документи, необхідні для укладання
договору, та вказано, що кількість
орендаторів - шість осіб, режим роботи -
п'ятиденна робоча неділя.

За визначенням статей 627, 628 Цивільного
Кодексу України, сторони є вільними при
укладені договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору. При цьому
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Обставини справи свідчать, що на
виконання приписів ст. 181 ГК України на
адресу позивача було направлено 2
екземпляри договору № 47, які були з ним
належним чином оформлені на 1 екземпляр
повернуто на адресу відповідача.

Після укладення договору № 47 сторонами
було внесено зміни до договору № 98 від
01.10.2005 р. шляхом укладення Додаткової
угоди № 2 від 13.10.2010 р., яка стосувалася
зменшення опалювальної площі на розмір
площі приміщень, що становили предмет
договору № 47.

Відповідно до статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори). Дво - чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічний припис містить стаття 638
Цивільного кодексу України.

В даному випадку воля сторін на
вчинення правочину шляхом укладення
додаткової угоди оформлена у письмовій
формі. При укладанні додаткової угоди
№ 2 до договору № 98 сторонами були
узгоджені істотні умови для даного
виду зобов'язань, додаткова угода є
підписаною сторонами, скріпленою
гербовими печатками та виконується
сторонами.

Наведене свідчить, що зміни до договору
№ 98 на відпуск теплової енергії було
внесено відповідно до вимог чинного
законодавства, за ініціативи Споживача
у зв'язку із виділенням частини площі
приміщень гуртожитку у інший договір,
при цьому позивачем були вивчені
істотні умови договору № 47 та
додаткової угоди № 2 до договору № 98,
жодних зауважень не наведено. Аналіз
змісту оспорюваного правочину
свідчить, що сторонами досягнуто згоди
по всіх істотних умовах, які визнані
законом та необхідні для договорів
такого виду.

Таким чином, оспорюваний правочин
вчинено у формі, встановленій законом,
з дотриманням загальних вимог,
додержання яких є необхідним для його
чинності. Жодний з пунктів договору не
суперечить вимогами чинного
законодавства.

Також слід зазначити, що договір № 98 в
редакції додаткової угоди сторонами
виконувався протягом тривалого часу і
протягом всього часу дії договору з
моменту укладення додаткової угоди № 2
Споживачем отримувалися рахунки на
меншу опалювальну площу без жодних
зауважень.

Щодо посилання позивача на відсутність
у гуртожитку нежитлових приміщень в
силу норм закону, слід зазначити, що
існування в межах будівлі гуртожитку
нежитлових приміщень не суперечить
вимогам чинного законодавства.

Відповідно до Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоповерхового будинку» від 29.11.2001
№ 2866-ІП, ДБН В.2.2-15-2005 від 18.05.2005 № 80
нежитлове приміщення - приміщення в
структурі житлового будинку, що не
відноситься до житлового фонду і є
самостійним об'єктом цивільно-правових
відносин.

Наказ Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України № 396 від 16.12.2009 «Про
затвердження Положення про порядок
передачі квартир (будинків), жилих
приміщень у гуртожитках у власність
громадян» визначає нежилі приміщення у
гуртожитку як приміщення
адміністративного, господарського та
іншого призначення (для проведення
культурно-масових заходів та навчання,
спортивних занять, відпочинку,
громадського харчування, медичного і
побутового обслуговування тощо), які
входять до житлового комплексу
гуртожитку, але не належать до
житлового фонду і є самостійними
об'єктами цивільно-правових відносин.

Крім того, згідно з п. 2.50 розділу
«Нежитлові поверхи (приміщення)» ДБН
В.2.2.-15-2005 у першому, другому та
цокольних поверхах житлового будинку
допускається розміщувати приміщення
адміністративні, магазинів роздрібної
торгівля, громадського харчування,
побутового обслуговування тощо.

Згідно інвентаризації від 04.04.2003 р. за
межами житлового блоку наявні -
колясочні, комори, підвали, технічні
приміщення, а також приміщення, які
використовуються для розміщення
обслуговуючого персоналу, складські
приміщення. Аналогічні відомості
містяться у наданому до матеріалів
справи листі МКП «Маріупольське БТІ» №
49 від 06.02.2012 р. Крім того, позивач сам
визнає наявність нежитлових приміщень
у гуртожитку по вул. Енгельса, 42 у м.
Маріуполі.

Також, відповідно до Технічної
характеристики багатоповерхового
будинку, загальна площа будівлі
складає 643,10 кв.м., з якої жила площа - 172,0
кв.м.

Таким чином, укладаючи додаткову угоду
№ 2 до договору на відпуск теплової
енергії № 98 сторони керувалися тим, що
фактично частина площі гуртожитку
використовується не для проживання
осіб, а здається в оренду суб'єктам
господарювання, які використовують ці
приміщення для здійснення
підприємницької діяльності, а отже і
нарахування за послуги з
теплопостачання по тарифу для житлових
приміщень не можливе.

В силу статті 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Обставини постачання позивачу
теплової енергій за договором № 98 в
редакції додаткової угоди № 2 були
предметом розгляду господарського
суду Донецької області у справах № 11/234
та № 5006/4/202/2012. За висновками рішень
господарського суду позовні вимоги ККП
«Маріупольтепломережа» про стягнення
заборгованості за користування
тепловою енергією за договором № 98 на
відпуск теплової енергії з урахуванням
змін внесених додатковою угодою № 2 від
13.10.2010 р. задоволені. З чого слідує, що
договір №98 та додаткова угода № 2 до
нього, які були вивчені та досліджені
судом як підстави для заяви позовних
вимог, визнані дійсними та такими, що
виконуються з 2010 р., а нарахування за
послуги теплопостачання такими що
відповідають умовам договору та
визначеній сторонами площі приміщень.
Рішення господарського суду у
апеляційному порядку не оскаржувалися
і є чинними.

Крім того, у червні 2013 р. рішенням
господарського суду Донецької області
від 14.08.2013 р. у справі 905/4352/12 в позові МВП
«Азовреле» Українського товариства
глухих про визнання договору № 47
відпуск теплової енергії до нежитлових
приміщень гуртожитку за адресою: м.
Маріуполь, вул. Енгельса, 42 недійсним в
частині п. 5.1 «б» щодо постачання
опалення до нежитлових приміщень,
відмовлено.

Таким чином, питання щодо укладення
договору № 98 в частині додаткової
угоди № 2 від 13.10.2010 р. та договору № 47, а
також відповідності цих договорів
нормам чинного законодавства були
встановленими у рішеннях
господарського суду Донецької області.
Зазначені факти не потребують
доведенню в силу ст. 35 ГПК України.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Вказані докази повинні
містити інформацію щодо обставин, які
входять до предмета доказування,
слугувати аргументами (посилками) у
процесі встановлення об'єктивної
істини.

Необхідною умовою для визнання
недійсним правочину на підставі ст. 215
Цивільного кодексу України, і настання
відповідних наслідків є наявність
обумовлених статтею 203 ЦК обставин.

Жодний з пунктів оскарженого правочину
не суперечить вимогами чинного
законодавства, будь-які обставини, які
могли б бути підставою для визнання
його недійсним, відсутні. Позивачем
протилежного не доведено. Договір
укладений у формі, встановленій
законом, всі суттєві умови договору
сторонами узгоджено, правоздатність
сторін підтверджено.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним. Тобто,
приписами даної правової норми
встановлено, що договір є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом, або він не
визнаний судом недійсним.

Матеріалами справи підтверджено, що
оспорений договір оренди був укладений
у відповідності із вимогами чинного на
момент його укладення законодавства і
будь-які обставини, які могли б бути
підставою для визнання його недійсним,
відсутні.

Відповідно до п. 4 частини третьої
статті 129 Конституції України та ст. 33
ГПК України на стороні, що подала позов
лежить зобов'язання доведення тих
обставин, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень, а
позивачем не подано доказів на
підтвердження своїх вимог.

В даному випадку, за наведених у
позовній заяві підстав, позовні вимоги,
не є обґрунтованими. Позивачем не
надано доказів, які б підтверджували,
що на момент вчинення спірного
правочину сторонами не було дотримано
загальних вимог чинності правочину, а
також не доведено суду підстав для
визнання спірного договору недійсним,
тому в задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним з моменту укладення
договору № 98 від 01.10.2005 р., укладеного
між МВП «Азовреле» Українського
товариства глухих та ККП
«Маріупольтепломережа», в частині
додаткової угоди за № 2 від 13.10.2010 р. до
договору, слід відмовити.

Крім того, суд приймає до уваги заяву
відповідача про застосування строків
позовної даності та зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу
України загальний строк позовної
давності становить три роки.

Відповідно до п. 2 ст. 258 Цивільного
кодексу України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
скорочена позовна давність, а саме
один рік.

За правилами статті 267 цього Кодексу
наслідком спливу строку позовної
давності у разі наявності відповідної
заяви зацікавленої сторони є відмова
у позові.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного
кодексу України перебіг строку
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи та встановлених
судом обставин вбачається, що факт
порушення відповідачем, на думку
позивача, норм діючого законодавства
допущено при укладенні додаткової
угоди № 2 від 13.10.2010 р. Відтак, з моменту
укладення даної додаткової угоди, а
саме з 13.10.2010 р. розпочався перебіг
позовної давності за заявленою
позивачем вимогою про визнання
недійсним договору № 98 в частині
додаткової угоди № 2, який сплив,
відповідно, 13.10.2013 р.

Доводи представника позивача у
судовому засіданні, що для
застосування строків позовної
давності не має підстав з огляду на те,
що договір до цього моменту діяв, суд
відхиляє як необґрунтовані. Обставини
правовідносин сторін щодо виконання
умов договору не можуть впливати на
порядок обчислення строку позовної
давності за вимогою про визнання
недійсним з моменту укладення договору
№ 98 в частині додаткової угоди № 2 від
13.10.2010 р.

Враховуючи те, що відповідачем
зроблено заяву про застосування строку
позовної давності, суд вважає, що з
огляду на відсутність заяви позивача
про відновлення пропущеного строку
позовної давності та з огляду на
відсутність підстав вважати причини
такого пропуску поважними, пропуск
позивачем строків позовної даності є
також підставою для відмови у позові на
підставі ст. 267 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що позивач
звільнений від сплати судового збору
відповідно до п. 19 ст. 5 Закону України
«Про судовий збір», судовий збір не
стягується.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 45, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Маріупольського виробничого
підприємства «Азовреле» Українського
товариства глухих (Донецька обл., м.
Маріуполь) до Комунального
комерційного підприємства
«Маріупольтепломережа» (Донецька обл.,
м. Маріуполь) відмовити в повному
обсязі.

Суддя
Л.П. Кагітіна

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
підписання. Рішення оформлене у
повному обсязі та підписане згідно із
вимогами ст. 84 ГПК України 01.12.2014 р.