ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"08" грудня 2014 р.
Справа № 19/96

Суддя Андрійчук О.В., розглянувши
скаргу ТОВ "Авто Дім Транс"на дії органу
ДВС

у справі

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто Дім Транс"

до Фізичної особи-підприємця Лебедь
Світлани Василівни

про стягнення в сумі 4 740 грн. 00 коп.,

За участю учасників судового процесу:

від скаржника (стягувача): не з'явився

від боржника: не з'явився

від органу ДВС: Онищук Л.О., дов. від
17.11.2014 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2010 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Авто Дім Транс"
звернулось до господарського суду
Рівненської області з позовною заявою
до Фізичної особи-підприємця Лебедь
Світлани Василівни про стягнення в
сумі 4 740,00 грн.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 24.09.2010 року
(суддя Тимошенко О.М.) позов задоволено
частково.

11.10.2010 року на виконання рішення
господарського суду Рівненської
області від 24.09.2010 року видано наказ №
19/96, яким стягнуто з Фізичної
особи-підприємця Лебедь Світлани
Василівни на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авто Дім
Транс" 4 740,00 грн. заборгованості, 76,76 грн.
процентів річних, 132,72 грн. збитків від
інфляції,102,00 грн. судового збору та 236,00
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

02.04.2014 року державним виконавцем
відділу ДВС Рівненського міського
управління юстиції винесено постанову
про повернення виконавчого документа
стягувачеві (ВП № 37217584), припинено
чинність арешту майна боржника та
скасовано інші заходи примусового
виконання рішення.

07.11.2014 року через службу діловодства
господарського суду стягувач, не
погоджуючись з діями державного
виконавця, вчиненими в ході
примусового виконання наказу № 19/96 від
11.10.2010 року, подав відповідну скаргу.

Розпорядженням керівника апарату суду
№ 01-04/186/2014 від 07.11.2014 року у зв'язку з
прийняттям Постанови Верховної Ради
України № 2637-VI від 21.10.2010 року "Про
обрання судді", яка набула чинності з
моменту прийняття, суддю Тимошенка О.М.
обрано суддею Рівненського
апеляційного господарського суду, за
результатами автоматичного розподілу
справу № 19/96 передано на розгляд судді
Андрійчук О.В.

Ухвалою суду від 07.11.2014 року справу
прийнято до свого провадження суддею
Андрійчук О.В., скаргу призначено до
судового розгляду на 17.11.2014 року.

Ухвалою суду від 17.11.2014 року розгляд
скарги відкладено на 24.11.2014 року.

Ухвалою суду від 24.11.2014 року розгляд
скарги відкладено на 01.12.2014 року.

Ухвалою суду від 01.12.2014 року розгляд
справи відкладено на 08.12.2014 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 121-2 ГПК України
скарги на дії чи бездіяльність органів
Державної виконавчої служби щодо
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів можуть бути подані
стягувачем, боржником або прокурором
протягом десяти днів з дня вчинення
оскаржуваної дії, або з дня, коли
зазначеним особам стало про неї відомо,
або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної
виконавчої служби розглядаються
господарським судом, про час і місце
якого повідомляються ухвалою стягувач,
боржник чи прокурор та орган виконання
судових рішень. Неявка боржника,
стягувача, прокурора чи представника
органу Державної виконавчої служби в
судове засідання не є перешкодою для
розгляду скарги.

Як вбачається зі скарги стягувача,
02.04.2014 року постановою відділу ДВС
Рівненського міського управління
юстиції виконавчий документ - наказ
господарського суду Рівненської
області № 19/96 від 11.10.2010 року повернуто
стягувачу, припинено чинність арешту
майна боржника та скасовано інші
заходи примусового виконання рішення.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
стягувач просить суд визнати дії
органу ДВС в частині повернення
виконавчого документа стягувачеві та
припинення чинності арешту майна
боржника незаконними, відновити
виконавче провадження, поновити
чинність арешту майна боржника та інші
заходи примусового виконання.

В обґрунтування підстав поданої скарги
стягувач посилається на те, що в ході
примусового виконання судового
рішення на користь позивача стягнуто
270,83 грн., отже розмір вимог останнього
до боржника складає 5 016,65 грн.
Повернення виконавчого документа
відбулося з підстав відсутності у
боржника майна, на яке може бути
звернуто стягнення, а здійсненні
державним виконавцем заходи щодо
розшуку такого майна виявилися
безрезультатними. У той же час, як
стверджує стягувач, за даними органу
ДВС за боржником зареєстровані три
транспортні засоби. Крім того, в ході
примусового виконання судового
рішення органом ДВС не з'ясовувалися
питання джерел доходу боржника,
зокрема її місця роботи, а також
наявність майна, яке належить
відповідачу на праві спільної сумісної
власності. Усе наведене, на думку
стягувача, свідчить про незаконність
дій орану ДВС.

Суд, розглянувши скаргу стягувача,
встановив таке.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 24.09.2010 року
позов задоволено частково, стягнуто з
Фізичної особи-підприємця Лебедь
Світлани Василівни на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто Дім Транс" 4 740,00
грн. заборгованості, 76,76 грн. процентів
річних, 132,72 грн. збитків від
інфляції,102,00 грн. судового збору та 236,00
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

11.10.2010 року на виконання рішення
господарського суду Рівненської
області від 24.09.2010 року видано наказ №
19/96.

29.03.2013 року постановою державного
виконавця відділу ДВС Рівненського
міського управління юстиції повторно
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу Господарського суду
Рівненської області № 19/96 від 11.10.2010
року.

05.04.2013 року державним виконавцем
відділу ДВС Рівненського міського
управління юстиції у порядку ст. 33
Закону України "Про виконавче
провадження" винесено постанову про
зведене виконавче провадження.

02.04.2014 року державним виконавцем
відділу ДВС Рівненського міського
управління юстиції винесено постанову
про повернення виконавчого документа
стягувачеві (ВП № 37217584), припинено
чинність арешту майна боржника та
скасовано інші заходи примусового
виконання рішення.

Станом на дату повернення виконавчого
документа стягувачу судове рішення
виконане на суму 270,83 грн., про що
свідчить розпорядження державного
виконавця, затверджене начальником
відділу ДВС Рівненського міського
управління юстиції від 24.05.2013 року.

Згідно зі ст. 124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України передбачено, що
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Згідно з приписами ст. 9 Конституції
України, ст. 19 Закону України "Про
міжнародні договори України" і ст. 4 ГПК
України господарські суди у процесі
здійснення правосуддя мають за
відповідними правилами керуватися
нормами міжнародних договорів,
ратифікованих законами України.

У силу вимоги ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції,
протоколів до неї та прийняттям
Верховною Радою України Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" господарським судам у
здійсненні судочинства зі справ,
віднесених до їх підвідомчості, слід
застосовувати судові рішення та ухвали
Суду з будь-якої справи, що перебувала в
його провадженні (абз. 3 п. 2
інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1427
від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року та юрисдикцію
Європейського суду з прав людини").

У п. 43 рішення Європейського суду з прав
людини від 20.07.2004 року у справі "Шмалько
проти України" (заява N 60750/00) суд
наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції
гарантує кожному право на звернення до
суду або арбітражу з позовом стосовно
будь-яких його цивільних прав та
обов'язків. Таким чином, ця стаття
проголошує "право на суд", одним з
аспектів якого є право на доступ, тобто
право подати позов з приводу
цивільно-правових питань до суду. Однак
це право було б ілюзорним, якби правова
система держави допускала, щоб
остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося на
шкоду одній зі сторін. Було б
незрозуміло, якби ст. 6 детально
описувала процесуальні гарантії, які
надаються сторонам у спорі, а саме:
справедливий, публічний і швидкий
розгляд, - і, водночас, не передбачала
виконання судових рішень. Якщо
тлумачити ст. 6 як таку, що стосується
виключно доступу до судового органу та
судового провадження, то це могло б
призводити до ситуацій, що суперечать
принципу верховенства права, який
договірні держави зобов'язалися
поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже,
для цілей ст. 6 виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
"судового розгляду".

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини "державний орган або інша
юридична особа не може посилатися на
відсутність коштів, щоб не виплачувати
борг, підтверджений судовим рішенням. У
такому випадку не може прийняти
аргумент Уряду, що визначає таку
відсутність як "виняткові обставини"
(див. § 40 рішення Європейського суду з
прав людини у справі "Півень проти
України" від 29.06.2004).

При цьому, Європейський суд з прав
людини допускає, що "затримки у
виконанні рішення можуть бути
обґрунтовані за окремих обставин,
проте державні органи не можуть
довільно посилатись на відсутність
коштів як на вибачення за невиплату
боргу за рішенням, а затримки не можуть
бути такими, що зводять нанівець право,
що захищається п. 1 ст. 6 Конвенції" (див.
§ 24 рішення Європейського суду з прав
людини у справі "Бакай та інші проти
України" від 09.11.2004 року).

У рішенні Європейського суду в справі
"СОВТРАНСАВТО-ХОЛДИНГ" проти України
(заява № 48553/99) від 25.07.2002 року зазначено,
що суд повторює, що відповідно до його
прецедентної практики право на
справедливий судовий розгляд,
гарантований ст. 6 §1, повинне
тлумачитися в світлі преамбули
Конвенції, яка проголошує верховенство
права, як елемент спільної спадщини
держав-учасниць. Одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлене під
сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського
суду у справі "Агрокомплекс проти
України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 року
існування заборгованості, яка
підтверджена остаточним і обов'язковим
для виконання судовим рішенням, дає
особі, на користь якої таке рішення
винесено, підґрунтя для "законного
сподівання" на виплату такої
заборгованості і становить "майно" цієї
особи у значенні ст. 1 Першого протоколу
(серед інших рішень, рішення у справі
"Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та
інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості
домогтися виконання судового рішення,
винесеного на його користь, становить
втручання у право мирного володіння
майном, як це передбачено п. 1 ст. 1
Першого протоколу (справа "Юрій
Миколайович Іванов проти України",
заява №40450/04, рішення від 15.10.2009 року).

Суд, оцінивши дії державного виконавця,
пов'язані із примусовим виконання
судового рішення у цій справі,
об'єднаного у зведене виконавче
провадження, а відтак наявність
(відсутність) обставин, пов'язаних із
затримкою виконання судового рішення,
встановив таке.

За ст. 11 Закону України "Про виконавче
провадження" державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

У даному випадку йдеться про грошовий
спосіб виконання судового рішення,
тобто стягнення з боржника на користь
стягувача певної грошової суми,
визначеної виконавчим документом.

Під порядком виконання судового
рішення слід розуміти перелік та
послідовність дій органу ДВС,
визначених законодавством,
спрямованих на виконання судового
рішення.

Так, послідовність та перелік заходів,
які повинен здійснити орган ДВС з метою
своєчасного та повного виконання
судового рішення, визначені, зокрема
ст. 27 (у разі ненадання боржником у
строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього
Закону для самостійного виконання
рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення), ст. 32
(заходами примусового виконання рішень
є, зокрема звернення стягнення на кошти
та інше майно (майнові права) боржника,
у тому числі якщо вони перебувають в
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб), ст. 52 (звернення стягнення
на майно боржника полягає в його
арешті, вилученні та примусовій
реалізації) та ст. 66 Закону України "Про
виконавче провадження", застосування
якої до фізичної особи-підприємця
можливе на підставі ч. 1 ст. 51 ЦК України,
за якою до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин (у разі
відсутності у боржника - юридичної
особи коштів в обсязі, достатньому для
покриття заборгованості, стягнення
звертається на інше майно, належне
такому боржникові або закріплене за
ним) тощо.

Відповідно до ч.ч. 2, 5, 6 ст. 52 Закону
України "Про виконавче провадження"
стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів. У разі відсутності у боржника
коштів та інших цінностей, достатніх
для задоволення вимог стягувача,
стягнення звертається також на належне
боржнику інше майно, за винятком майна,
на яке згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Статтями 57, 58 та ст. 62 Закону України
"Про виконавче провадження"
врегульовано порядок арешту,
вилучення, оцінки майна та його
реалізації.

Грошовий спосіб виконання може бути
забезпечений як за рахунок грошових
коштів (при їхній наявності), так і за
рахунок коштів, отриманих від
реалізації будь-якого іншого майна
боржника, виявленого в ході
примусового виконання судового
рішення.

Таким чином, із системного аналізу норм
Закону України "Про виконавче
провадження" вбачається, що державний
виконавець, здійснюючи заходи,
пов'язані із примусовим виконанням
рішення про стягнення грошових коштів,
зобов'язаний у першу чергу звернути
стягнення за грошові кошти, однак за їх
відсутності чи недостатності -
розпочати звернення стягнення на інше
майно боржника.

У силу вимог ч. 1 ст. 52 ЦК України, ч. 2 ст.
128 ГК України фізична особа -
підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

Як вбачається з оскаржуваної
постанови, остання винесена на
підставі п. 2 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону
України "Про виконавче провадження".

Статтею 47 Закону України "Про виконавче
провадження" визначено вичерпний
перелік підстав, з якими пов'язується
можливість повернення виконавчого
документа стягувачу.

Так, за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавчий
документ, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, за яким
виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а, здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Зі змісту наведеної норми вбачається,
що підставою для повернення
виконавчого документа стягувачу є
виключно відсутність майна боржника,
на яке може бути звернено стягнення, та
безрезультатність заходів щодо його
розшуку.

Під майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

У свою чергу, за ст. 179 ЦК України річчю є
предмет матеріального світу, щодо
якого можуть виникати цивільні права
та обов'язки.

Як встановлено судом із наявних
матеріалів справи, під час виконання
зведеного виконавчого провадження на
запити державного виконавця отримано
такі відповіді:

- № 1039 від 20.04.2010 року з КП "Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації",
відповідно до якої за боржником
нерухомого майна не зареєстровано;

- № 35/24-310 від 30.04.2010 року та № 35/24-1294 від
04.2013 року з ВРЕР УДАІ в Рівненській
області, за якою транспортних засобів
за боржником не зареєстровано;

- № 04-667/1 від 27.04.2011 року з Управління
Держкомзему у м. Рівному, згідно з якою
земельних ділянок за боржником не
зареєстровано;

- № від 19.04.2013 року та № 522924 від
24.12.2012 року з ДПС України щодо джерел
отримання доходів боржників-фізичних
осіб (згідно з якою інформація стосовно
сум доходу, нарахованого (сплаченого)
податковим агентом на користь платника
податків, та сум утриманого з нього
доходу і ДРФО відсутня) та щодо номерів
рахунків, відкритих у банках та інших
фінансових установах боржником (згідно
з якою отримано інформацію по 29
рахунках боржника) відповідно;

- № 01-12/651 від 14.05.2013 року з
Територіального управління
Держгірпромнагляду у Рівненській
області, відповідно до якої
великовантажних технологічних
транспортних засобів на
вантажопідіймальних споруд за
боржником не зареєстровано.

Також банками на виконання постанови
органу ДВС про накладення арешту на
кошти боржника скеровані такі листи:

- № 245/1200-2 від 03.04.2013 року від ПАТ "ВТБ
Банк" про недостатність коштів для
виконання постанови про арешт коштів
боржника;

- № 2372/010-01 від 04.04.2013 року від ПАТ
"Брокбізнесбанк", відповідно до якого
залишок коштів на рахунках боржника
недостатній для виконання умов арешту;

- № 20.1.0.0.0/7-20130409/3682 від 09.04.2013 року від
ПАТ КБ "Приватбанк" про накладення
арешту на грошові кошти в сумі 24 212,78
грн. (перераховані на депозитний
рахунок органу ДВС та розподілені між
стягувачами, у тому числі на рахунок
скаржника в розмірі 270,83 грн.);

- № 776 від 15.04.2013 року від АТ Банк
"Фінанси та Кредит", за яким залишок
коштів на 4 рахунках боржника становить
5,40 грн.;

- № 088-008/52 від 19.04.2013 року від ПАТ
"Полтава-банк", згідно з яким залишок
коштів на рахунку боржника склав 0,84
грн.

Крім того, 20.02.2014 року державним
виконавцем складено акт, відповідно до
якого за вказаною адресою боржник свою
діяльність не здійснює, вибув декілька
років тому, майна, належного до опису,
не виявлено.

З наведеного вбачається, що ні коштів,
ні майна, на які можна було б звернути
стягнення, державним виконавцем не
виявлено, а отже повернення
виконавчого документа стягувачу на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України
"Про виконавче провадження" правомірне.

Таким чином, вимоги скаржника стосовно
визнання незаконними дій органу ДВС
щодо повернення виконавчого документа
та припинення чинності арешту майна
боржника, яке мало місце на підставі
постанови про повернення виконавчого
документа стягувачеві від 02.04.2014 року, є
неправомірними, а тому скарга в цій
частині підлягає відхиленню.

Щодо вимог про відновлення виконавчого
провадження, поновлення чинності
арештів майна боржника та інших
заходів примусового виконання рішення,
то в цій частині скаргу слід відхилити,
оскільки суд не вправі самостійно
вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із
здійсненням виконавчого провадження,
які відносяться до повноважень органу
ДВС.

При цьому суд зазначає, що згідно з
вимогами ч. 5 ст. 47 Закону України "Про
виконавче провадження" повернення
виконавчого документа стягувачу з
підстав, передбачених цією статтею, не
позбавляє його права повторно
пред'явити виконавчий документ до
виконання протягом строків,
встановлених ст. 22 цього Закону.

За результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє. При цьому господарський суд
не вправі самостійно вчиняти ті чи інші
дії, пов'язані із здійсненням
виконавчого провадження, замість
державного виконавця (наприклад,
відкривати або закінчувати виконавче
провадження), але може зобов'язати
державного виконавця здійснити
передбачені законом дії, від вчинення
яких той безпідставно ухиляється.

Зазначене також викладене в
узагальненнях судової практики,
наведеної у п. 9.13. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України".

Частиною 3 ст. 121-2 ГПК України
передбачено, що за результатами
розгляду скарги виноситься ухвала, яка
надсилається стягувачеві, боржникові
та органові виконання судових рішень.
Ухвалу може бути оскаржено у
встановленому цим Кодексом порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто Дім Транс" на
дії відділу ДВС Рівненського міського
управління юстиції відхилити.

2. Ухвала може бути оскаржена у порядку,
визначеному ГПК України.

Суддя
Андрійчук О.В.