ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2014 р.Справа № 922/5221/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Кубах
І.М.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Харківська ТЕЦ - 5",
с. Подвірки до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Територія
Плюс", м. Харків про стягнення 21
789,19 грн. за участю представників
сторін:

позивача - Власова О.П., довіреність
№33-05/10 від 08.01.2014 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Харківська ТЕЦ - 5" (позивач) звернулось
до господарського суду із позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Територія Плюс"
(відповідача) про стягнення
попередньої оплати в розмірі 20 249,66 грн.
та пені в розмірі 1 539,53 грн. за договором
№24 від 24.01.2012 р. Позивач також
просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача судовий збір в
розмірі 1 827,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач
одержав суму попередньої оплати
товару, але відповідач поставив товар
позивачеві не в повному обсязі. З
огляду на це позивач просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача попередню оплату в розмірі 20
249,66 грн. у відповідності до приписів ч. 2
ст. 693 ЦК України.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримує
повністю, просить суд позов
задовольнити.

Відповідач про дату, час і місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, в судове
засідання свого повноважного
представника не направив, про причини
неявки суду не повідомив, витребуваних
документів до суду не подав.

Враховуючи те, що судом вжито всіх
передбачених законом заходів для
належного повідомлення відповідача
про дату, час та місце розгляду справи,
суд вважає за можливе розглянути
справу за відсутності представника
відповідача за наявними в ній
матеріалами відповідно до вимог ст. 75
ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, заслухавши
пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, всебічно та
повно дослідивши надані позивачем
докази у їх сукупності, суд встановив
наступне.

24.01.2012 р. між позивачем (замовник) та
відповідачем (постачальник) укладено
договір №24, за умовами якого
відповідач зобов'язався у 2012 р.
поставити позивачеві продукти
нафтоперероблення рідких (мастила,
змазки, бензин, дизельне пальне),
класифікатор ДК016-97, розділ 23.20.1. (далі -
товар), а позивач зобов'язався прийняти
та оплатити цей товар.

Згідно з п.4.1. договору позивач здійснює
передплату в розмірі 50 % (п'ятдесят) від
вартості кожної замовленої партії
товару згідно з рахунком-фактурою, що
наданий відповідачем на підставі
письмової заявки позивача, в якій
вказується необхідна кількість товару,
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок відповідача.
Остаточний розрахунок здійснюється
протягом двох банківських днів з
моменту поставки товару.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідач на підставі
письмової заяви позивача від 25.01.2012 р.
№01-05/36 на поставку мастила ТГ-22 в
розмірі 60 тон. (а.с. 15) виставив
позивачеві відповідні рахунки-фактури
на оплату: № 2501 від 25.01.2012 р.
на поставку 30,0 т. на суму в розмірі 574
200,00 грн., № СФ-0000004 від 13.03.2012 на поставку
21,2 т. на суму в розмірі 405 768,00 грн., №
СФ-0000002 від 13.03.2012 на поставку 8,8 т. на
суму 168 432,00 грн., всього: на загальну
суму 1 148 400,00 грн.

Позивач перерахував на рахунок
відповідача суму попередньої оплати в
розмірі 1 148 400,00 грн., про що свідчать
платіжні доручення: №773 від 21.03.2014 р. на
суму 405 768,00 грн., №775 від 21.03.2012. р. на суму
168 432,00 грн. та № 251 від 27.01.2012 р. на суму 574
200,00 грн. (а.с. 20-22).

За умовами п.п. 5.2.- 5.4. договору поставка
товару здійснюється протягом двох
календарних днів з моменту здійснення
передплати. Доставка товару
здійснюється силами та за рахунок
відповідача. Місце поставки товару: до
станції Куряж, Південної з.д., код 441004,
одержувач ПАТ "Харківська ТЕЦ-5", код 2436.

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець
зобов'язаний передати товар покупцеві
у строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідач суму
попередньої оплати в розмірі 1 148 400,00
грн. отримав, але у встановлений
договором поставки строк товар передав
позивачеві частково на загальну суму 1
125 068,34 грн., про що свідчить видаткова
накладна №РН-0000016 від 14.05.2012 р. на суму 125
068,34 грн., підписана уповноваженими
представниками сторін і скріплена їх
печатками (а.с. 19).

Крім того, із письмових пояснень
представника позивача (вх.№43026 від
02.12.2014 р.) вбачається, що між позивачем
та відповідачем також було укладено
договір №431 від 06.09.2012 р., на виконання
якого відповідач поставив на адресу
позивача товар, вартість якого позивач
не оплатив. Відповідач надіслав
позивачеві листа №06/05/2014 р. від 06.05.2014 р.,
в якому просив позивача зарахувати
заборгованість за поставлений товар
згідно договору №431 від 06.09.2012 р. в
розмірі 3 082,00 грн. в рахунок передоплати
за договором №24 від 24.01.2012 р. (а.с. 45-46).

Отже, відповідач одержав суму
попередньої оплати товару в розмірі
1 148 400,00 грн., але поставив
відповідачеві товар лише на суму 1 128
150,34 грн. (1 125 068,34 грн. + 3 082,00 грн. = 1 128 150,34
грн.).

При цьому представник відповідача в
судове засідання не з'явився, будь-яких
доказів на спростування факту
непоставки товару у передбачений
договором строк та/або доказів на
підтвердження зміни графіку поставки
товару до матеріалів справи не надав.

Таким чином судом встановлено, що
відповідач одержав суму попередньої
оплати товару в розмірі 1 148 400,00 грн., але
не передав позивачеві товар у
встановлений строк на загальну суму 20
249,66 грн. (1 148 400,00 грн. - 1 128 150,34
грн. = 20 249,66 грн.).

На підставі викладених обставин
позивач просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача
попередню оплату товару в розмірі 20 249,66
грн. у відповідності до приписів ч. 2 ст.
693 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права
вбачається, що умовою її застосування є
неналежне виконання продавцем свого
зобов'язання зі своєчасного передання
товару покупцю. А у разі настання такої
умови покупець має право діяти
альтернативно: або вимагати передання
оплаченого товару від продавця, або
вимагати повернення суми попередньої
оплати.

Можливість обрання певно визначеного
варіанта правової поведінки боржника є
виключно правом покупця, а не продавця.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 (справа про
досудове врегулювання спорів)
визначено, що положення ч. 2 ст. 124
Конституції України стосовно
поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Обрання певного засобу правового
захисту, у тому числі і досудового
врегулювання спору, є правом, а не
обов'язком особи, яка добровільно,
виходячи з власних інтересів, його
використовує.

Отже, надсилання відповідачеві вимоги
про повернення суми попередньої оплати
є виключно правом, а не обов'язком
позивача, тому недотримання позивачем
приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України щодо
обов'язку надсилання відповідачеві
зазначеної вимоги не позбавляє його
права звернутися до суду з позовом до
відповідача про стягнення суми
попередньої оплати.

Зазначена правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
20.11.2012 р. у справі № 28/5005/640/2012, яка
відповідно до ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України є
обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу (ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевказані обставини та
приписи закону, суд дійшов висновку про
те, що позовні вимоги позивача про
стягнення з відповідача попередньої
оплати в розмірі 20 249,66 грн. є
правомірними, обґрунтованими і такими,
що підлягають задоволенню.

За порушення строків поставки товару
позивач нарахував відповідачеві та
пред'явив до стягнення пеню в розмірі 1
539,53 грн.

За приписами ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

Пунктом 3 частиною 1 статті 611 ЦК України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання, мало
бути виконано.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у
разі невиконання або несвоєчасного
виконання зобов'язань за цим договором,
винна сторона виплачує потерпілій
стороні пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діє на момент
виникнення заборгованості, від суми
заборгованості за кожний день
прострочення.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" пеня
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

За результатами проведеного судом
перерахунку пені суд визначив, що вірна
сума пені дорівнює 1 510,43 грн. За таких
обставин суд визнав позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
пені обґрунтованими і такими, що
підлягають задоволенню частково в
розмірі 1 510,43 грн. В частині позовних
вимог щодо стягнення з відповідача
пені в розмірі 29,10 грн. суд вважає за
необхідне відмовити у зв'язку з
безпідставним пред'явленням до
стягнення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає
за необхідне задовольнити позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача попередньої оплати в
розмірі 20 249,66 грн. та пені в розмірі 1
510,43 грн. В частині позовних вимог про
стягнення пені в розмірі 29,10 грн. слід
відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49 ГПК України,
покладаючи судовий збір на обидві
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
193 Господарського кодексу України, ст.
ст. 11, 509, 525, 530, 549, 626, 610, 612, 629, 655, 693, 721
Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4,
4-3, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Територія Плюс" (61001,
м. Харків, вул. Кірова, 38, ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Харківська
ТЕЦ-5" (62371, Харківська область,
Дергачівський район, с. Подвірки, ) попередню оплату в
розмірі 20 249,66 грн., пеню в розмірі 1 510,43
грн. та судовий збір в розмірі
1 824,56 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 09.12.2014 р.

Суддя О.В. Макаренко