м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом: Корпорації «Укрінмаш»,
до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс», м.Київ,
за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Семенюка
Олександра Володимировича, м.Київ, іпн
про визнання недійсним договору
Суддя Любченко М.О.
від позивача: Тетеря О.К. - по дов.
від відповідача: не з'явився
від третьої особи: не з'явився
СУТЬ СПРАВИ:
Позивач, Корпорація «Укрінмаш», м.Київ
звернулась до господарського суду
м.Києва з позовною заявою до
відповідача, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс», м.Київ про
визнання недійсним договору від
25.03.2009р. купівлі-продажу нежилих
будівель, укладеного між Корпорацією
«Укрінмаш» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс».
Рішенням від 13.11.2013р. господарського
суду міста Києва по справі №910/17323/13 в
задоволені позовних вимог Корпорації
«Укрінмаш» відмовлено повністю.

Постановою від 05.03.2014р. Київського
апеляційного господарського суду
рішення від 13.11.2013р. господарського
суду міста Києва по справі №910/17323/13
скасовано. Прийнято нове рішення, яким
позовні вимоги Корпорації «Укрінмаш»
задоволено, визнано недійсним договір
від 25.03.2009р. купівлі-продажу нежилих
будівель, укладений між Корпорацією
«Укрінмаш» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс».

Постановою від 08.04.2014р. Вищого
господарського суду України постанову
від 05.03.2014р. Київського апеляційного
господарського суду та рішення від
13.11.2013р. господарського суду міста
Києва по справі №910/17323/13 скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Скасовуючи наведені судові, акти Вищий
господарський суд України зазначив, що
судами попередніх інстанцій залишено
поза увагою та не з'ясовано питання
щодо припинення права Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш» на користування земельною
ділянкою, що розташована за адресою:
м.Київ, вул.Академіка Туполева, 8,
кадастровий номер 88:077:026 внаслідок його
реорганізації та вчинення Корпорацією
«Укрінмаш» дій з метою оформлення
документів, які б посвідчували права
позивача на вказану земельну ділянку.
Одночасно, судом касаційної інстанції
наголошено, що господарським судом
м.Києва та Київським апеляційним
господарським судом не встановлено
факту знаходження нерухомого майна,
яке передано у власність відповідача
за спірним правочином, саме на вказаній
вище земельній ділянці.

Позивач під час нового розгляду справи
у поясненнях №1/245 від 01.12.2014р. позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
наголосив, що під час укладання
договору від 25.03.2009р. було порушено
приписи ст.377 Цивільного кодексу
України та ст.120 Земельного кодексу
України оскільки, на думку заявника,
укладення договорів стосовно
відчуження нерухомого майна повинно
було відбуватись після отримання
правовстановлюючого документа на
земельну ділянку, на якій вказане майно
розташовано. При цьому, за поясненнями
заявника, шляхом укладання договору
від 25.03.2009р. Корпорацією «Укрінмаш»
фактично було здійснено розпорядження
земельною ділянкою у складі нерухомого
майна без належних на те законних
підстав. Одночасно, позивачем також
зазначено, що Корпорація «Укрінмаш»
право користування земельною ділянкою,
що знаходиться за адресою: м.Київ,
вул.Академіка Туполева, 8, кадастровий
номер 88:077:026 не оформлювала.

Відповідач у відзиві б/н від 12.05.2014р.
проти задоволення позовних вимог надав
заперечення з огляду на те, що
позивачем при обґрунтуванні свого
позову було застосовано приписи
законодавства, що не були чинними на
момент укладання спірного правочину.
При цьому, за твердженнями вказаного
учасника судового процесу, оскільки
Корпорація «Укрінмаш» є
правонаступником всіх прав та
обов'язків Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш», то позивачем, в тому числі,
було набуто права на земельну ділянку,
що знаходиться за адресою: м.Київ,
вул.Академіка Туполева, 8, кадастровий
номер 88:077:026. Одночасно, відповідачем
заявлено про застосування строків
позовної давності.

Третя особа в судове засідання 01.12.2014р.,
як і в попередні засідання суду, не
з'явилась, представника не направила,
правами, що передбачені Господарським
процесуальним кодексом України не
скористалась, пояснень по суті спору не
надала. Проте, за висновками суду,
Семенюк Олександр Володимировича був
належним чином повідомлений про час та
місце вирішення справи з огляду на
наступне.

Відповідно ст.29 Цивільного кодексу
України місцем проживання фізичної
особи є житло, в якому вона проживає
постійно або тимчасово.

Згідно з п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р.
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Наразі, всю судову кореспонденцію, в
тому числі, ухвалу від 17.11.2014р., судом
було направлено на адресу третьої
особи, яка зазначена в договорі б/н від
05.03.2011р. купівлі-продажу нежилих
приміщень, будівель та споруд, а саме:
м.Київ, вул.Мечникова, буд.7-а, кв.30.

Конверти, що були направлені на адресу
Семенюка Олександра Володимировича
впродовж нового розгляду справи, було
повернуто на адресу господарського
суду м.Києва з відміткою «За
закінченням встановленого терміну
зберігання».

У п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачено, що за
змістом ст.64 Господарського
процесуального кодексу України,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Станом на день вирішення спору конверт
з судовою кореспонденцією за 17.11.2014р. до
суду повернуто не було, отже належним
доказом повідомлення Семенюка
Олександра Володимировича про час та
місце вирішення справи є засвідчена
копія реєстру поштових відправлень
суду за 18.11.2014р., що повністю відповідає
визначеним вище положенням Постанови
№18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції».

Щодо клопотання позивача, яке заявлене
у судовому засіданні 01.12.2014р., та заяви
б/н від 28.11.2014р. відповідача про
відкладення розгляду справи
господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст.22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального
кодексу України зазначено, що спір має
бути вирішено господарським судом у
строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. У виняткових
випадках за клопотанням сторони, з
урахуванням особливостей розгляду
спору, господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Наразі, клопотання позивача
обґрунтоване веденням переговорів між
сторонами щодо мирного врегулювання
спору. При цьому, жодних належних та
допустимих у розмінні ст.34
Господарського процесуального кодексу
України доказів ведення переговорів з
метою укладання мирової угоди
позивачем до матеріалів справи не
представлено.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен при вирішенні судом
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на судовий розгляд
упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
України»).

Однак, як зазначено вище, господарський
суд має право відкласти розгляд справи
лише у межах строків передбачених ст.69
Господарського процесуального кодексу
України.

Наразі, суд наголошує, що двомісячний
строк вирішення спору з урахуванням
задоволення клопотання позивача про
продовження терміну на 15 днів фактично
сплив, а отже у суду відсутня
можливість відкладення розгляду спору
на іншу дату.

Одночасно, відповідач у клопотанні б/н
від 28.11.2014р. наголосив на відсутності
можливості направити представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс» у судове
засідання 01.12.2014р.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28
Господарського процесуального кодексу
України, з числа як своїх працівників,
так і осіб, не пов'язаних з ним
трудовими відносинами. Неможливість
такої заміни представника і
неможливість розгляду справи без
участі представника підлягає
доведенню учасником судового процесу
на загальних підставах (ст.ст.32 - 34
Господарського процесуального кодексу
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Проте, відповідачем не представлено до
матеріалів справи належних та
допустимих у розумінні ст.34
Господарського процесуального кодексу
України доказів неможливості
направити у судове засідання свого
представника та заміни уповноваженого
представника, як з числа своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних з
ними трудовими відносинами.

При цьому, судом враховано, що під час
нового розгляду справи сторонами
неодноразово було висловлено свою
правову позицію по суті спору.

Господарським судом також прийнято до
уваги, що сторонами неодноразово
подавались клопотання про відкладення
слухання справи (№1/233 від 14.11.2014р.
позивача та б/н від 14.11.2014р.
відповідача), з урахуванням яких судом
судові засідання переносились. Як
вказувалось вище, кожна зі сторін
повинна добросовісно користуватись
наданими їй процесуальними правами,
тоді як неодноразове заявлення
клопотань про відкладення розгляду
справи може свідчити про намагання
відповідача затягнути строки розгляду
спору.

Наразі, суд зазначає, що новий розгляд
справи №910/17323/13 здійснюється з 24.04.2014р.,
а отже подальше відкладення може
призвести до порушення приписів
господарського процесуального
законодавства України та вимог ч.1 ст.6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо розумних
строків судового розгляду спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги
вищенаведене, незважаючи на те, що
відповідач та третя особа в процесі
розгляду справи 01.12.2014р. так і не
скористались всіма правами,
передбаченими Господарським
процесуальним кодексом України, з
огляду на приписи ст.69 вказаного
нормативно-правового акту, за
висновками суду, у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору, внаслідок чого наведені
клопотання сторін підлягають
залишенню без задоволення, а справа -
розгляду за наявними у ній документами
відповідно до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, господарський суд
встановив:

Статтею 13 Конституції України
визначено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Земельні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.13 Конституції України від
імені українського народу права
власника, зокрема, на землю здійснюють
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування в межах,
визначених Конституцією України.

Відповідно до ст.ст.142, 143 Основного
Закону України до матеріальної основи
органів місцевого самоврядування,
крім інших об'єктів, належить земля,
управління якою здійснюють
територіальні громади через органи
самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень.

За приписами ст.3 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
відведення земельної ділянки)
власність на землю в Україні мала такі
форми: державну, колективну, приватну.
Усі форми власності є рівноправними.
Розпоряджаються землею Ради народних
депутатів, які в межах своєї
компетенції передають землі у
власність або надають у користування
та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування.

У державній власності перебувають всі
землі України, за винятком земель,
переданих у колективну і приватну
власність. Суб'єктами права державної
власності на землю виступають:
Верховна Рада України - на землі
загальнодержавної власності України;
Верховна Рада Республіки Крим - на
землі в межах території республіки, за
винятком земель загальнодержавної
власності; обласні, районні, міські,
селищні, сільські Ради народних
депутатів - на землі в межах їх
територій, за винятком земель, що
перебувають в загальнодержавній
власності (ст.4 Земельного кодексу
України).

Статтею 10 вказаного
нормативно-правового акту визначено,
що до відання міських Рад народних
депутатів у галузі регулювання
земельних відносин на їх території
належить, в тому числі, передача
земельних ділянок у власність, надання
їх у користування.

Міська Рада народних депутатів надає
земельні ділянки (крім ріллі і
земельних ділянок, зайнятих
багаторічними насадженнями) для
будь-яких потреб у межах міста.

Надання у користування земельної
ділянки, що перебуває у власності або
користуванні, іншому громадянину,
підприємству, установі, організації
провадиться лише після вилучення
(викупу) цієї ділянки. Підприємство,
установа, організація та громадяни,
заінтересовані в одержанні земельних
ділянок, звертаються з відповідним
клопотанням (громадянин з заявою) до
місцевої Ради народних депутатів, яка
має право надавати земельні ділянки.
Клопотання про відведення ділянок, що
надаються Верховною Радою України,
подаються до обласної, Київської,
Севастопольської міської Ради
народних депутатів (ст.19 Земельного
кодексу України).

Користування землею може бути
постійним або тимчасовим. Постійним
визнається землекористування без
заздалегідь установленого строку (ст.7
Земельного кодексу України).

У ст.ст.22, 23 вказаного Кодексу України
вказано, що право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право. Право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Як свідчать матеріали справи, 11.08.1997р.
Київською міською державною
адміністрацією було прийнято рішення
№1221 «Про оформлення Державному
науково-виробничому об'єднанню
«Укрінмаш» права користування
земельною ділянкою для експлуатації та
обслуговування
адміністративно-виробничих і
господарських будівель на
вул.Академіка Туполева, 8 у Радянському
районі».

08.07.1998р. на підставі наведеного вище
розпорядчого документу Державному
науково-виробничому
зовнішньоторговельному об'єднанню
«Укрінмаш» було видано державний акт
№005466 на право постійного користування
земельною ділянкою, що знаходиться за
адресою: м.Київ, Радянський район,
вул.Академіка Туполева, 8, загальною
площею 3,8816 га.

За таких обставин, судом встановлено,
що на підставі державного акту №005466
від 08.07.1998р. у Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш» виникло право постійного
користування земельною ділянкою, що
розташована за адресою у м.Києві на
вул.Академіка Туполева, 8.

За приписами ст.1 Закону України «Про
підприємства в Україні» (що був чинним
на момент виникнення спірних
правовідносин) підприємство - це
основна організаційна ланка народного
господарства України. Підприємство -
самостійний господарюючий статутний
суб'єкт, який має права юридичної особи
та здійснює виробничу,
науково-дослідницьку і комерційну
діяльність з метою одержання
відповідного прибутку (доходу).

У ст.37 Цивільного кодексу Української
РСР зазначено, що юридична особа
припиняється шляхом ліквідації або
реорганізації (злиття, поділу або
приєднання).

Підприємство вважається
реорганізованим або ліквідованим з
моменту виключення його з державного
реєстру України. При перетворенні
одного підприємства в інше до
підприємства, яке щойно виникло,
переходять усі майнові права і
обов'язки колишнього підприємства (ст.34
Закону України «Про підприємства в
Україні»).

Статтею 36 вказаного
нормативно-правового акту передбачено,
що у разі реорганізації підприємства
його права і обов'язки переходять до
правонаступників.

Відповідно до Наказу №314 від 02.12.1997р.
Міністерства промислової політики
України «Про корпорацію Укрінмаш»
Корпорація «Укрінмаш» була створена
шляхом реорганізації Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш» підприємствами
засновниками і є правонаступником
об'єднання з передачею корпорації всіх
повноважень, майнових прав і
обов'язків.

На підставі наведеного розпорядчого
акту Державне науково-виробниче
зовнішньоторговельне об'єднання
«Укрінмаш» знято з обліку Міністерства
промислової політики України і
зареєстровано до обліку Корпорацію
«Укрінмаш» з оперативним
підпорядкуванням її управлінню
військово-технічного співробітництва
Мінпромполітики України.

Як вказувалось, у Наказі №314 від 02.12.1997р.
Міністерства промислової політики
України зазначено, що Корпорація
«Укрінмаш» є правонаступником всіх
майнових прав та обов'язків Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш».

У п.1.1 статуту Корпорації «Укрінмаш»
зазначено, що позивач є
правонаступником Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш» з передачею першому всіх
майнових і правових обов'язків, в тому
числі, основних засобів, майна та
фінансових коштів, що знаходились на
балансі державного підприємства.

На підставі акту б/н від 04.01.1998р.
прийомки-передачі майнового комплексу
та обігових засобів Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш», який затверджено
Міністерством промислової політики
України, на баланс Корпорації
«Укрінмаш» було передано майно
Державного науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш».

За таких обставин, господарським судом
встановлено, що Державне
науково-виробниче
зовнішньоторговельне об'єднання
«Укрінмаш» було припинене шляхом
перетворення на Корпорацію «Укрінмаш»,
що стала правонаступником всіх його
майнових прав та обов'язків.

Наразі, твердження позивача про те, що
право постійного користування
земельною ділянкою, яка знаходиться за
адресою: м.Київ, вул.Академіка Туполева,
8, припинилось в результаті припинення
землекористувача, тобто Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш», господарський суд вважає
необґрунтованими з огляду на таке.

За приписами ст.27 Земельного кодексу
України від 18.12.1990р. (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) право користування
земельною ділянкою чи її частиною
припиняється, в тому числі, у разі
припинення діяльності підприємства,
установи, організації, селянського
(фермерського) господарства.

Припинення права користування землею у
наведеному випадку провадиться у межах
населених пунктів відповідною Радою
народних депутатів.

Проте, слід зазначити, що припинення
права користування земельною ділянкою
з підстави припинення установи
допускається лише у разі, коли
припинення останньої виключає
правонаступництво.

При реорганізації від попередньої
юридичної особи до новоствореної
переходять всі права та обов'язки, у
тому числі, і право користування
земельною ділянкою. Аналогічну правову
позицію наведено у постанові від
21.02.2011р. Верховного Суду України по
справі №21-3а11, Листі від 01.05.2012р.
Верховоного Суду України «Висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1
ст.237 КАС України, за 2010-2001р.р.»,
постановах від 21.05.2013р., від 28.05.2014р., від
31.07.2014р. Вищого господарського суду
України по справах №5013/854/12, №3/374-26/433 та
№213/7-04/13.

Як було встановлено вище, відповідно до
Наказу №314 від 02.12.1997р. Міністерства
промислової політики України та
статуту позивача Корпорація
«Укрінмаш» є правонаступником всіх
майнових прав та обов'язків Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш».

Отже, враховуючи наведене вище,
приймаючи до уваги позицію Верховного
Суду України та Вищого господарського
суду України, господарський суд дійшов
висновку, що право користування
земельною ділянкою, яка знаходиться за
адресою: м.Київ, вул.Академіка Туполева,
8, що виникло у Державного
науково-виробничого
зовнішньоторговельного об'єднання
«Укрінмаш» на підставі акту №005466 від
08.07.1998р. на підставі ст.27 Земельного
кодексу України припинено не було.

При цьому, суд зазначає, що позивач
повинен був здійснити переоформлення
прав на користування земельною
ділянку, проте, невиконання останнім
вказаних дій не свідчить про
припинення права постійного
користування, що виникло на підставі
акту №005466 від 08.07.1998р.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України
вбачається, що договором є
домовленість двох або більше
сторін, спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 25.03.2009р.
між Корпорацією «Укрінмаш» (продавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс» (покупець)
було укладено договір купівлі-продажу
нежилих будівель, відповідно до п.1.1
якого продавець зобов'язався передати
у власність покупця, а покупець
зобов'язався прийняти у власність
нежилі будівлі, які знаходяться за
адресою: м.Київ, вул.Теполева Академіка,
буд.8, а саме: будівлю КПП (літ.Щ) площею
40,30 кв.м, балансовою вартістю 85 995 грн.,
будівлю медпункту (літ.Ю) площею 120,40
кв.м, балансова вартість 239 085 грн.,
будівлю малярного відділення (літ.Е)
площею 344,40 кв.м, балансова вартість 645 885
грн.

За умовами спірного правочину загальна
площа відчужуваних будівель становила
508,10 кв.м.

За домовленістю сторін продаж нежилих
будівель здійснено за 5 641 728 грн. (п.10
договору від 25.03.2009р.).

Наведений правочин посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Шевченко В.Ф. та відповідно до надпису
на останній сторінці зареєстровано у
реєстрі за номером 1059.

Як встановлено судом, договір від
25.03.2009р. підписано представниками обох
сторін та скріплено печатками
суб'єктів господарювання.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено
(договір, який не укладено). У зв'язку з
наведеним господарським судам
необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640
Цивільного кодексу України, частини
друга - п'ята, сьома статті 180
Господарського кодексу України тощо).

Враховуючи, що позивач звернувся до
суду з позовом про визнання договору
25.03.2009р. купівлі-продажу нежилих
будівель недійсним, керуючись
приписами чинного на момент укладання
договору цивільного та господарського
законодавства України, господарським
судом було встановлено, що сторонами
було досягнуто згоди щодо всіх
істотних умов договору
купівлі-продажу, додержано вимоги
стосовно форми правочину, а отже,
спірний правочин було вчинено 25.03.2009р.

Згідно із ст.1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів
судом здійснюється у спосіб
встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається ч.2 ст.16 Цивільного
кодексу України, до яких, зокрема,
відноситься визнання правочину
недійсним. Аналогічні положення
містить ст.20 Господарського кодексу
України.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст.204 Цивільного кодексу
України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р.
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
Господарського процесуального кодексу
України, позивачем при зверненні до
суду з вимогами про визнання договору
недійсним повинно бути доведено
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи поданий позов,
Корпорація «Укрінмаш» посилалась
порушення під час укладання договору
від 25.03.2009р. купівлі-продажу нежилих
будівель приписів ст.377 Цивільного
кодексу України та ст.120 Земельного
кодексу України оскільки, на думку
заявника, укладення договорів стосовно
відчуження нерухомого майна повинно
було відбуватись після отримання
правовстановлюючого документа на
земельну ділянку, на якій вказане майно
розташовано. На думку позивача, вказані
обставини свідчать про порушення вимог
чинного законодавства України під час
укладення договору, а отже і наявність
підстав для визнання його недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень,
господарський суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

На виконання вказівок Вищого
господарського суду України, які
відповідно до ст.11128 Господарського
процесуального кодексу України є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи, щодо встановлення фактичного
знаходження майна, яке є предметом
відчуження за договором від 25.03.2009р. на
земельній ділянці, що розташована за
адресою: м.Київ, вул.Академіка Туполева,
8, кадастровий номер №88:077:026, судом на
підставі ст.41 Господарського
процесуального кодексу України було
призначено судову експертизу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
судову експертизу» судова експертиза -
це дослідження експертом на основі
спеціальних знань матеріальних
об'єктів, явищ і процесів, які містять
інформацію про обставини справи, що
перебуває у провадженні органів
досудового розслідування чи суду.

Проведення судової експертизи
доручається державним спеціалізованим
установам чи безпосередньо особам, які
відповідають вимогам, встановленим
Законом України «Про судову
експертизу». Особа, яка проводить
судову експертизу користується
правами і несе обов'язки, зазначені у
ст.31 цього Кодексу. Висновок судового
експерта повинен містити докладний
опис проведених досліджень, зроблені в
результаті їх висновки і обгрунтовані
відповіді на поставлені господарським
судом питання. Висновок подається
господарському суду в письмовій формі,
і копія його надсилається сторонам.
Якщо під час проведення судової
експертизи встановлюються обставини,
що мають значення для правильного
вирішення спору, з приводу яких
судовому експерту не були поставлені
питання, у висновку він викладає свої
міркування і щодо цих обставин. У
випадках недостатньої ясності чи
неповноти висновку судового експерта
господарський суд може призначити
додаткову судову експертизу. При
необхідності господарський суд може
призначити повторну судову експертизу
і доручити її проведення іншому
судовому експерту. Висновок судового
експерта для господарського суду не є
обов'язковим і оцінюється
господарським судом за правилами,
встановленими статтею 43 цього Кодексу.
Відхилення господарським судом
висновку судового експерта повинно
бути мотивованим у рішенні (ст.42
Господарського процесуального кодексу
України).

Ухвалою від 04.06.2014р. на вирішення
судового експерта було поставлено
наступне питання: Чи знаходяться
нежилі будівлі, загальною площею 508,10
кв.м, розташовані за адресою: м.Київ,
вул.Туполєва Академіка, буд.8, а саме:
будівля КПП (літ.Щ) площею 43,30 кв.м,
будівля медпункту (літ.Ю) площею 120,40
кв.м, будівля малярного відділення
(літ.Е) площею 344,40 кв.м. на земельній
ділянці з кадастровим номером 88:077:026,
загальною площею 3,8816 га?

Проведення експертного дослідження
було доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз.

За результатами проведення судової
експертизи судовим експертом Бікус Ю.Ф.
було складено висновок №7938/14/41 від
17.10.2014р.

Відповідно до наведеного висновку
нежилі будівлі за адресою: м.Київ,
вул.Туполєва Академіка, буд.8, а саме:
будівля КПП (літ.Щ), будівля медпункту
(літ.Ю), будівля малярного відділення
(літ.Е), розташовані на земельній
ділянці з кадастровим номером 88:077:026,
загальною площею 3,8816 га.

За змістом ст.42 Господарського
процесуального кодексу України
висновок судового експерта повинен
містити докладний опис проведених
досліджень, зроблені в результаті їх
висновки і обгрунтовані відповіді на
поставлені господарським судом
питання. Висновок подається
господарському суду в письмовій формі
і копія його надсилається сторонам.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

У п.18 Постанови №4 від 23.03.2012р. Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи» викладено правову позицію
про те, що у перевірці й оцінці
експертного висновку господарським
судам слід з'ясовувати: чи було
додержано вимоги законодавства при
проведенні судової експертизи; чи не
було обставин, які виключали участь
експерта у справі; повноту відповідей
на порушені питання та їх
відповідність іншим фактичним даним;
узгодженість між дослідницькою
частиною та підсумковим висновком
судової експертизи.

Дослідивши наявний у матеріалах справи
висновок судової експертизи, складений
експертом Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, суд знаходить його таким, що
не викликає сумнівів у його
правильності, не містить розбіжностей
і відповідає вимогам чинного
законодавства, в тому числі, стосовно
критеріїв повноти, ясності,
обґрунтованості.

За таких обставин, господарським судом
встановлено, що нежилі приміщення, які
є предметом договору від 25.03.2009р.,
розташовані на земельній ділянці за
адресою: м.Київ, вул.Туполєва Академіка,
буд.8, кадастровий номер 88:077:026, право
постійного користування якою на
підставі акту №005466 від 08.07.1998р.
передано Державному
науково-виробничому
зовнішньоторговельному об'єднанню
«Укрінмаш» та, як було встановлено
судом вище, не було припинено в
результаті перетворення вказаної
юридичної особи.

Наразі, господарський суд зазначає, що
посилання позивача в обґрунтування
позовних вимог на приписи ч.6 ст.120
Земельного кодексу України та
зазначення про те, що фактично
відповідачу шляхом укладання спірного
правочину було передано право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані нежилі будівлі, є
необґрунтованими та такими, що не
свідчать про наявність підстав для
визнання договору від 25.03.2009р.
недійсним. При цьому, господарський суд
виходить з наступного.

У ст.125 Земельного кодексу України
визначено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

За приписами ст.377 Цивільного кодексу
України (у редакції, чинній на момент
укладання спірного правочину) особа,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо житловий будинок,
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, наданій у
користування, то у разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Відповідно до ст.120 Земельного кодексу
(в редакції Закону України №997-V від
27.04.2007р. «Про внесення змін та визнання
такими, що втратили чинність, деяких
законодавчих актів України у зв'язку з
прийняттям Цивільного кодексу
України», яка була чинною на момент
укладання договору від 25.03.2009р.) якщо
житловий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці,
наданій у користування, то в разі їх
відчуження до набувача переходить
право користування тією частиною
земельної ділянки, на якій вони
розміщені, та частиною ділянки, яка
необхідна для їх обслуговування.

Системний аналіз положень частин 1 та 2
ст.377 Цивільного кодексу України та
ст.120 Земельного кодексу України саме у
редакціях, що були чинними на момент
укладання спірного правочину, свідчить
про те, що кадастровий номер земельної
ділянки не є істотною умовою договору
купівлі-продажу нерухомого майна.

Отже, виходячи з приписів ст.377
Цивільного кодексу України та ст.120
Земельного кодексу України в
редакціях, чинних на момент укладення
спірного договору, до особи, яка набула
право власності на житловий будинок,
будівлю або споруду, переходило право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташоване відповідне нерухоме майно,
без зміни її цільового призначення, в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

При цьому, виникнення права власності
на об'єкт нерухомості не є підставою
для автоматичного виникнення права
власності на земельну ділянку чи
укладення договору оренди земельної
ділянки. Реєстрація права власності на
будівлю і споруду автоматично не тягне
переходу права користування земельною
ділянкою під нею, оскільки в наведених
вище нормах цивільного та земельного
законодавства йдеться про перехід
права власності на землю при переході
права власності на об'єкт нерухомості
на підставі договору відчуження.

З огляду на викладене, особа яка є
власником будівлі, має право
ініціювати одержання земельної
ділянки у власність або у користування,
проте розглянути це питання та
прийняти відповідне рішення в строки,
встановлені законом, зобов'язаний
відповідний повноважний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування. Аналогічну праву
позицію наведено у п.2.12 Постанови №6
від 17.05.2011р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин».

Наведене, свідчить про
необґрунтованість тверджень позивача
про розпорядження Корпорацією
«Укрінмаш» під час укладання спірного
правочину земельною ділянкою, на якій
знаходяться нежилі будівлі, та
автоматичне набуття на підставі
договору від 25.03.2009р. Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Автомобільна компанія
«Автотрейд-Сервіс» речових прав на
вказану земельну ділянку.

Наразі, при оцінці спірного правочину
на предмет відповідності приписам
чинного законодавства України суд не
може приймати до уваги зміст ч.6 ст.120
Земельного кодексу України. При цьому,
господарський суд виходить з
наступного.

Відповідно до норми ч.6 ст.120 Земельного
кодексу України істотною умовою
договору, який передбачає набуття
права власності на жилий будинок,
будівлю або споруду, є кадастровий
номер земельної ділянки, право на яку
переходить у зв'язку з набуттям права
власності на ці об'єкти.

Одночасно, як вже зазначалось
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину (п.2 Постанови №9 від
06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», п.2.9 Постанови
№11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»).

Частину 6 до статті 120 Земельного
кодексу України було додано на
підставі п.4 Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо спрощення порядку
набуття прав на землю», який було
прийнято 05.11.2009р.

Згідно з Перехідними положеннями
вказаного нормативно правового акту
цей Закон України набирає чинності з
дня його опублікування, крім
підпунктів 4, 9 пункту 1 та підпунктів 2, 4
пункту 4 розділу I цього Закону, які
набирають чинності з 1 січня 2010 року.

Закон України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
спрощення порядку набуття прав на
землю» було офіційно опубліковано у
газеті Голос України №234 від 10.12.2009р.

Таким чином, фактично норма ч.6 ст.120
Земельного кодексу України набула
законної сили більш ніж через півроку
після укладання спірного правочину, а
отже не може бути застосована до
спірних правовідносин.

За таких обставин, враховуючи, що
позивачем не було доведено наявності
підстав для визнання недійсним
договору від 25.03.2009р., суд дійшов
висновку, що позов Корпорації
«Укрінмаш» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс» про
визнання недійсним договору від
25.03.2009р. купівлі-продажу нежилих
будівель, укладеного між Корпорацією
«Укрінмаш» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс», є
необґрунтованим та таким, що підлягає
залишенню без задоволення.

Заява відповідача про застосування
строків позовної давності залишена
судом без розгляду з огляду на
встановлення самостійних підстав для
відмови в задоволенні позовних вимог.

Всі інші заяви, доводи та міркування
учасників судового процесу відповідно
залишені судом без задоволення і не
прийняті до уваги як необґрунтовані та
безпідставні.

За приписами ч.1 ст.44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.23 Постанови №4 від
23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського
суду України «Про деякі питання
практики призначення судової
експертизи» після закінчення розгляду
справи витрати, пов'язані з проведенням
судової експертизи, підлягають
розподілу господарським судом на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Приймаючи до уваги висновки суду
стосовно відмови в позові, судовий
збір, сплачений позивачем при
зверненні до суду з розглядуваним
позовом, а також понесені позивачем
витрати на проведення судової
експертизи, покладаються на Корпорацію
«Укрінмаш» у відповідності до приписів
ст.49 Господарського процесуального
кодексу України.

Одночасно, за змістом п.4.4 Постанови №7
від 21.02. 2013р. «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» у випадках скасування рішення
господарського суду і передачі справи
на новий розгляд розподіл судового
збору у справі, в тому числі й
сплаченого за подання апеляційної
та/або касаційної скарги або заяви про
перегляд рішення за нововиявленими
обставинами, здійснює господарський
суд, який приймає рішення за
результатами нового розгляду справи,
керуючись загальними правилами
розподілу судових витрат.

Приймаючи до уваги, що постанова від
05.03.2014р. Київського апеляційного
господарського суду скасована
постановою від 08.04.2014р. Вищого
господарського суду України, судові
витрати, розподілені у судовому акті
апеляційної інстанції, покладаються на
особу, що їх понесла, тобто, на позивача.
При цьому, виходячи з того, що
відповідно до наявних у матеріалах
справи документів, наказ, виданий на
виконання постанови від 05.03.2014р.,
фактично виконано, суд зазначає, що
відповідач не позбавлений права та
можливості звернутись до
господарського суду міста Києва з
заявою в порядку норм ст.122
Господарського процесуального кодексу
України.

Судовий збір, сплачений сторонами при
поданні касаційних скарг, залишається
за позивачем та відповідачем,
враховуючи результати перегляду
судових рішень судом касаційної
інстанції.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85, 11128 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову
Корпорації «Укрінмаш», м.Київ до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс», м.Київ про
визнання недійсним договору від
25.03.2009р. купівлі-продажу нежилих
будівель, укладеного між Корпорацією
«Укрінмаш» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна
компанія «Автотрейд-Сервіс».

У судовому засіданні 01.12.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено та підписано
08.12.2014р.

Суддя
М.О. Любченко