ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2014 р.
Справа № 911/4446/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центральні теплові
мережі», Київська область, м. Васильків

до Відділу освіти Васильківської
районної державної адміністрації,
Київська область, м. Васильків

про стягнення 574708,73 грн.

секретар судового засідання Колісник
Ю.І.

за участю представників:

від позивача: Якусик Д.В. (довіреність
№18/11-2 від 18 листопада 2014 року);

від відповідача: Бойко А.М. (доручення
№1-31.10.2014 від 31 жовтня 2014 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Центральні теплові
мережі» (далі - позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Відділу освіти
Васильківської районної державної
адміністрації (далі - відповідач) про
стягнення 574708,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору постачання
теплової енергії за державні кошти
№02-21.02.14 від 21 лютого 2014 року, а саме,
відповідач не сплатив грошові кошти за
надану позивачем теплову енергію, в
результаті чого за ним утворилась
заборгованість в розмірі 504983,15 грн.
Додатково, за прострочення виконання
зобов'язання позивач нарахував
відповідачу пеню в розмірі 313321,51 грн.,
інфляційні втрати в розмірі 33768,31 грн.
та 4635,76 грн. 3% річних.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 17 жовтня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 11 листопада 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 11
листопада 2014 року розгляд справи на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
відкладено на 25 листопада 2014 року.

Представник відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
відзиві на позовну заяву, проти
задоволення позову заперечував.

25 листопада 2014 року відповідно до ч. 2
ст. 85 ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, 21 лютого 2014 року
між Відділом освіти Васильківської
районної державної адміністрації (за
договором - замовник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Центральні теплові мережі» (за
договором - учасник) укладено договір
постачання теплової енергії за
державні кошти за №02-21.02.14, відповідно
до якого учасник зобов'язався у 2014 році
надати замовнику теплову енергію, а
замовник зобов'язується оплачувати
одержану теплову енергію.

Крім того, позивач зазначає, що в період
з лютого 2014 року по квітень 2014 року
останній поставив відповідачу теплову
енергію на загальну суму 504983,15 грн.

Проте, відповідач грошові кошти за
спожиту теплову енергію позивачу не
сплатив, у зв'язку з чим, на переконання
позивача, заборгованість відповідача
перед позивачем за неналежне виконання
договору №02-21.02.14 від 21 лютого 2014 року
становить 504983,15 грн.

Судом встановлено, що предметом
договору №02-21.02.14 від 21 лютого 2014 року є
постачання теплової енергії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
теплопостачання» постачання теплової
енергії (теплопостачання) -
господарська діяльність, пов'язана з
наданням теплової енергії (теплоносія)
споживачам за допомогою технічних
засобів транспортування та розподілом
теплової енергії на підставі договору.

Крім того, відповідно до п. 4 Постанови
Кабінету Міністрів України «Про
затвердження Правил користування
тепловою енергією» від 3 жовтня 2007 року
за №1198 користування тепловою енергією
допускається лише на підставі договору
купівлі-продажу теплової енергії між
споживачем і теплопостачальною
організацією (далі - договір), крім
підприємств, що виробляють та
використовують теплову енергію для
цілей власного виробництва. Договори
укладаються відповідно до типових
договорів. Форми типових договорів
затверджуються центральним органом
виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

В той час, судом встановлено, що договір
№02-21.02.14 від 21 лютого 2014 року не
підписаний та не скріплений печаткою
зі сторони Відділу освіти
Васильківської районної державної
адміністрації.

Крім того, як вбачається із заперечень
відповідача, викладених у відзиві на
позовну заяву, останній заперечує факт
підписання договору №02-21.02.14 від 21
лютого 2014 року зі сторони Відділу
освіти Васильківської районної
державної адміністрації.

Так, до матеріалів справи №911/4446/14
позивачем подано текст договору
№02-21.02.14 від 21 лютого 2014 року, який
підписаний лише зі сторони Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Центральні теплові мережі».

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 179 Господарського кодексу
України встановлено, що
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 3 ст. 639 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо сторони
домовились укласти у письмовій формі
договір, щодо якого законом не
встановлена письмова форма, такий
договір є укладеним з моменту його
підписання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами. Допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно приписів ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України. Строком
дії господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору.

Оскільки, договір постачання теплової
енергії за державні кошти за №02-21.02.14
від 21 лютого 2014 року не підписаний
Відділом освіти Васильківської
районної державної адміністрації, суд
приходить до висновку, що сторонами не
погоджено усіх істотних умом договору,
у зв'язку з чим, у відповідача не
виникло будь-яких прав та обов'язків за
цим договором, а відтак, відсутній і
обов'язок сплатити позивачу грошові
кошти за поставлену теплову енергію на
підставі договору постачання теплової
енергії за державні кошти за №02-21.02.14
від 21 лютого 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовна
вимога в частині стягнення з
відповідача 504983,15 грн. заборгованості
за договором постачання теплової
енергії за державні кошти за №02-21.02.14
від 21 лютого 2014 року задоволенню не
підлягає.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу
України передбачено, що штрафними
санкціями у Господарському кодексі
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
№543/965-ВР від 22.11.1996 року, платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочення
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного
Закону.

Враховуючи те, що відповідачем не
порушено зобов'язань за договором
№02-21.02.14 від 21 лютого 2014 року, суд
приходить до висновку, що позовна
вимога в частині стягнення з
відповідача пені у розмірі 31321,51 грн. є
необґрунтованою та такою що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки, судом не встановлено
прострочення виконання відповідачем
грошових зобов'язань, заявлені до
стягнення інфляційні втрати у розмірі
33768,31 грн. та 3% річних у розмірі 4635,76 грн.
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Суд дійшов висновку, що позивач не
довів належними доказами обставини,
викладені в позові, тому позов
задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення складено - 28 листопада 2014
року

Суддя
Д.Г. Заєць