ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р.
Справа № 908/3058/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І. ,
суддя Плужник О.В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Іванус Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу ТОВ "Екопост", м.
Запоріжжя (вх. №35193/3-9) на рішення
господарського суду Запорізької
області від 24.09.14 року у справі №908/3058/14

за позовом ТОВ "Екопост", м. Запоріжжя

до КП "Запорізький інститут
регіонального розвитку", м. Запоріжжя

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

22.08.2014 р. до господарського суду
Запорізької області з позовною заявою
звернулося Товариство з обмеженою
відповідальністю "Екопост" до
Комунального підприємства
"Запорізький інститут регіонального
розвитку" Запорізької обласної ради
про визнання недійсним договору.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
посилається на те, що 31 березня 2014 року
між ТОВ "ЕКОПОСТ", в особі директора
Чернозубова О.В. в якості Виконавця, з
однієї сторони, та КП "Запорізький
інститут регіонального розвитку" ЗОР в
особі директора Доновської Н.В. в
якості Замовника, з іншої сторони,
укладений договір №7 про реалізацію
проекту рекультивації земельної
ділянки. Позивач вважає, що договір №7
від 31.03.2014 р. укладений сторонами
всупереч вимог чинного законодавства
України, внаслідок чого має бути
визнаний недійсним, оскільки, по-перше,
підписаний Доновською Наталією
Володимирівною, тоді як особою, яка має
право вчиняти дії від імені юридичної
особи без довіреності, у тому числі
підписувати договори, відповідно до
відомостей, внесених до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців є керівник
(виконуючий обов'язки) та підписант
(виконуючий обов'язки) КП "Запорізький
інститут регіонального розвитку" ЗОР -
Васюкова Олена Геннадіївна. По-друге,
позивач зазначає, що предметом
оспорюваного договору №7 від 31.03.2014 р. є
організація виконання робіт з
реалізації Проекту рекультивації
земельної ділянки площею 18,0 га, яка
розташована на території Степненської
сільської ради Запорізького району
Запорізької області за межами
населеного пункту, на яку у відповідача
відсутнє право володіння і
користування, що є порушенням ст. 92 та
ст. 125 Земельного кодексу України.

Крім того, позивач вважає, що ціна,
встановлена сторонами у договорі №7
про реалізацію проекту рекультивації
земельної ділянки від 31.03.2014 р., не є
економічно обгрунтованою та
суперечить приписам Закону України
"Про ціни і ціноутворення", а тому
оскільки ціноутворення в оспорюваному
договорі з урахуванням девальвації
національної грошової одиниці України
не відповідає вимогам чинного
законодавства України у сфері
державної цінової політики, то це є
безумовною підставою для визнання його
недійсним, що й просить позивач в своїй
позовній заяві.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 24.09.2014 року по
справі №908/3058/14 (суддя Топчій О.А.) в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, ТОВ "Екопост", не погодився з
зазначеним рішенням, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій посилається на
порушення вимог чинного законодавства
України, неповне з'ясування обставин
справи та порушення норм матеріального
і процесуального права при його
прийнятті.

Як зазначає позивач у своїй скарзі, на
його думку суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку щодо можливості
використання відповідачем земельної
ділянки площею 18,0 га (кадастровий
номер 02:0015053), розташованої на
території Степненської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області за межами населеного пункту.

У відповідності до ст. 126 Земельного
кодексу України, право власності,
користування земельною ділянкою
оформлюється відповідно до Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень".

Так, виходячи зі ст. 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень",
державна реєстрація прав проводиться,
в тому числі, на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданих відповідно до вимог цього
Закону.

Проте, відповідачем в судовому
засіданні згадане свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, як того
вимагає спеціальних закон про державну
реєстрацію речових прав, надано не
було, а судом першої інстанції взагалі
не з'ясовано у відповідача його
існування.

До того ж, згідно з ч. 5 ст. 180
Господарського кодексу України, ціна у
господарському договорі визначається
в порядку, встановленому цим Кодексом,
іншими законами, актами Кабінету
Міністрів України.

За згодою сторін у господарському
договорі може бути передбачено доплати
до встановленої ціни за продукцію
(роботи, послуги) вищої якості або
виконання робіт у скорочені строки
порівняно з нормативними.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 189
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання
використовують у своїй діяльності
вільні та державні регульовані ціни.

Як зазначає апелянт, місцевий
господарський суд при винесенні
оскаржуваного рішення застосував до
цих правовідносин положення статті 12
Закону України "Про ціни і
ціноутворення". Однак, суд,
застосовуючи цю статтю вказаного
Закону, процитував її вибірково, у тій
інтерпретації, яка необхідна для
відповідача.

У частині другій статті 12 Закону
України "Про ціни і ціноутворення"
чітко зазначено, що державні
регульовані ціни повинні бути
економічно обґрунтованими
(забезпечувати відповідність ціни на
товар витратам на його виробництво,
продаж (реалізацію) та прибуток від
його продажу (реалізації).

Отже, враховуючи політичний та
економічний стан нашої Держави,
значний зріст цін на супутні товари
(матеріали) і послуги за останній час та
девальвацію гривні відповідно до
іноземної валюти, то на думку скаржника
можна дійти висновку про неможливість
виконання оспорюваного договору про
реалізацію проекту рекультивації
земельної ділянки №7 від 31.03.2014 р. за
раніше встановлену вартість цих робіт
згідно з п. 3.1, 3.3 такого договору.

Відповідач з обставинами, викладеними
в апеляційній скарзі не погоджується,
подав заперечення на апеляційну
скаргу, вважає рішення суду
обґрунтованим, законним, прийнятим з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Позивач свого представника в засідання
судової колегії не направив.

Натомість надав заяву, в якій просить
розглянути справу за поданою
апеляційною скаргою без участі свого
представника за наявними в матеріалах
справи документами.

Судова колегія, в межах вимог
передбачених ст. 101 ГПК України,
повторно розглянувши справу та
перевіривши повноту, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, приходить до висновку про
залишення рішення господарського суду
першої інстанції без змін, а
апеляційної скарги без задоволення з
наступних підстав.

Як правомірно зазначив суд першої
інстанції в своєму рішенні, статтею 202
Цивільного кодексу України визначено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України, встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
відповідно до якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом першої інстанції, 31
березня 2014 року між ТОВ "ЕКОПОСТ", в
особі директора Чернозубова О.В. в
якості Виконавця, з однієї сторони, та
КП "Запорізький інститут регіонального
розвитку" ЗОР в особі директора
Доновської Н.В. в якості Замовника, з
іншої сторони, укладений договір №7 про
реалізацію проекту рекультивації
земельної ділянки (далі - договір).

Згідно з пунктом 1.1. договору, Замовник
доручає, а Виконавець зобов'язується,
діючи в інтересах та за дорученням
Замовника, організувати комплекс робіт
з реалізації проекту рекультивації
земельної ділянки площею 18,0 га, яка
розташована на території Степненськоі'
сільської ради Запорізького району
Запорізької області за межами
населеного пункту.

Земельна ділянка, зазначена в п. 1 цього
договору, перебуває в постійному
користуванні Замовника на підставі
розпорядження голови Запорізької
обласної державної адміністрації від
11.12.2013 р. №585 (пункт 1.4.).

Сторони узгодили, що початок робіт - 01
квітня 2014 р., їх закінчення - 31 грудня 2024
р. (п. 4.1)

Договір підписаний від замовника
Н.В. Доновською; від виконавця -
О.В. Чернозубовим.

Позивач, в обгрунтування своїх вимог
зазначає, що відповідно до інформації
офіційного веб-сайту Державного
підприємства "Інформаційно-ресурсний
центр": http://irc.gov.ua згідно з відомостями,
внесеними до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців щодо особи, яка
обирається (призначається) до органу
управління юридичної особи,
уповноважена представляти юридичну
особу у правовідносинах з третіми
особами, або особи, яка має право
вчиняти дії від імені юридичної особи
без довіреності, у тому числі
підписувати договори, зазначена
керівником (виконуючим обов'язки) КП
"Запорізький інститут регіонального
розвитку" ЗОР - Васюкова Олена
Геннадіївна. Отже Доновська Наталія
Володимирівна не мала права підсувати
оспорюваний договір від імені
юридичної особи, а тому договір №7 від
31.03.2014 р. має бути визнаний недійсним,
оскільки підписаний неповноважною
особою.

Суд першої інстанції обґрунтовано не
погодився з доводами позивача виходячи
з наступного.

Як правомірно зазначив суд першої
інстанції в своєму рішенні, відповідно
до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбаченого цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" господарських відносинах
правочин (договір), як правило,
вчиняється шляхом складання документа
(документів), що визначає (визначають)
його зміст і підписується
безпосередньо особою, від імені якої
він вчинений, або іншою особою, яка діє
в силу повноважень, заснованих,
зокрема, на законі, довіреності,
установчих документах. Для вчинення
правочинів органи юридичної особи не
потребують довіреності, якщо вони
діють у межах повноважень, наданих їм
законом, іншим нормативно-правовим
актом або установчими документами.

Письмовий правочин може бути вчинений
від імені юридичної особи її
представником на підставі довіреності,
закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності.

Статтею 78 Господарського кодексу
України встановлено, що Комунальне
унітарне підприємство утворюється
компетентним органом місцевого
самоврядування в розпорядчому порядку
на базі відокремленої частини
комунальної власності і входить до
сфери його управління. Комунальне
унітарне підприємство очолює керівник
підприємства, що призначається
органом, до сфери управління якого
входить підприємство, і є підзвітним
цьому органові.

Судом першої інстанції встановлено, що
договір №7 про реалізацію проекту
рекультивації земельної ділянки від
31.03.2014 р. підписаний директором
Комунального підприємства
"Запорізький інститут регіонального
розвитку" Запорізької обласної ради
Доновською Н.В., яка діяла на підставі
Статуту. Статутом Комунального
підприємства "Запорізький інститут
регіонального розвитку" Запорізької
обласної ради встановлено, що Інститут
заснований на спільній власності
територіальних громад сіл, селищ, міст
Запорізької області та є
підпорядкованим, підзвітним та
підконтрольним Запорізькій обласній
раді.

Згідно з п. п. 8.1, 8.2, 8.3 розділу 8 Статуту
управління Інституту здійснюється
директором, який призначається на
посаду та звільняється з посади
рішенням Запорізької обласної ради. З
директором укладається контракт
згідно з чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Запорізької обласної ради №13
від 26.07.2012 р. директором КП "Запорізький
інститут регіонального розвитку"
призначена Доновська Наталія
Володимирівна, яка перебувала на цій
посаді до 24 червня 2014 р. що
підтверджується рішенням Запорізької
обласної ради №4 від 28.08.2014 р., яким
затверджено п. 1 розпорядження голови
обласної ради від 24.06.2014 р. №136-св "Про
розірвання контракту та звільнення
директора КП "Запорізький інститут
регіонального розвитку" Запорізької
обласної ради щодо розірвання
контракту з Донорською Н.В. відповідно
до п. 5.2 контракту та звільнення її
24.06.2014 р. з посади директора
комунального підприємства
"Запорізький інститут регіонального
розвитку" Запорізької обласної ради за
угодою сторін.

Розпорядженням Запорізької обласної
ради №157-св від 10.07.2014 р. Васюкову О.Г.
призначено виконуючим обов'язки
директора КП "Запорізький інститут
регіонального розвитку" Запорізької
обласної ради підприємства лише з 10
липня 2014 р.

Таким чином, судом встановлено, що
станом на 31 березня 2014 р., тобто на день
підписання договору №7 про реалізацію
проекту рекультивації земельної
ділянки Доновська Н.В. була директором
КП "Запорізький інститут регіонального
розвитку", а тому мала необхідний обсяг
цивільної дієздатності та
повноваження щодо підписання
оспорюваного договору.

Отже, посилання позивача на те, що
Донорська Н.В. не мала повноважень
підписувати договір №7 про реалізацію
проекту рекультивації земельної
ділянки від 31.03.2014р. є безпідставними.

Щодо посилань позивача на відсутність
у КП "Запорізький інститут
регіонального розвитку" права
володіння та користування земельною
ділянкою, на якій згідно з договором
виконавець організовує виконання
робіт з реалізації Проекту
рекультивації земельної ділянки
площею 18,0 га, яка розташована на
території Степненської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області за межами населеного пункту.

Як правомірно зазначив суд першої
інстанції в своєму рішенні, відповідно
до ст. 116 Земельного кодексу України,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень.

Відповідно до Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
голова обласної ради в межах своїх
повноважень видає розпорядження.

Розпорядженням Запорізької обласної
державної адміністрації від 11.12.2013 р.
№585 КП "Запорізький інститут
регіонального розвитку" Запорізької
обласної ради надано в постійне
користування земельну ділянку площею
18,0 га (кадастровий номер 02:0015053),
розташованою на території
Степненської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області за межами населених пунктів
для будівництва основних та допоміжних
будівель, а також споруд підприємства
для здійснення досліджень і
експериментальних розробок у сфері
природничих і технічних наук та
зобов'язано КП "Запорізький інститут
регіонального розвитку" здійснити
державну реєстрацію права постійного
користування земельною ділянкою.

Відповідачем 13.12.2013 р. була проведена
державна реєстрація права постійного
користування вищевказаною земельною
ділянкою, про що свідчить витяг з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію іншого
речового права, індексний №витягу 14696459
від 16.12.2013 р.

Таким чином, відповідач набув право
користування вказаною земельною
ділянкою 13.12.2013 р., тобто ще до укладання
договору №7 від 31.03.2014. р., а тому
посилання позивача на відсутність в
момент укладання спірного договору у
відповідача право володіння і
користування на землю спростовуються
вище наведеними доказами, які наявні в
матеріалах справи.

Крім того, позивач, як на підставу
визнання договору недійсним
посилається на те, що ціна, яка
встановлена в договорі не є економічно
обґрунтованою та посилається на
приписи ст. 10-12 Закону України "Про
ціни і ціноутворення", в яких
встановлено, що суб'єкти
господарювання під час провадження
господарської діяльності
використовують: - вільні ціни,
які встановлюються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін на всі товари, крім тих, щодо
яких здійснюється державне
регулювання цін. - державні
регульовані ціни, що запроваджуються
на товари, які справляють визначальний
вплив на загальний рівень і динаміку
цін, мають істотну соціальну
значущість, а також на товари, що
виробляються суб'єктами, які займають
монопольне (домінуюче) становище на
ринку.

Державні регульовані ціни можуть
запроваджуватися на товари
суб'єктів господарювання, які
порушують вимоги законодавства про
захист економічної конкуренції.
Державні регульовані ціни повинні
бути економічно обґрунтованими
(забезпечувати відповідність ціни на
товар витратам на його виробництво,
продаж (реалізацію) та прибуток від
його продажу (реалізації).

Відповідно до ст. 180 ГК України,
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Пунктами 3.1, 3.3 договору передбачено, що
загальна вартість робіт складає 108000
грн. оплата робіт здійснюється
помісячно в сумі 900 грн. в місяць
протягом всього терміну дії договору.

Вказана вартість робіт була
запропонована ТОВ "Екопост" в листі б/н
від 2013 року, який направлено керівнику
КП "Запорізький інститут регіонального
розвитку" з пропозицією виконати
послуги з проекту рекультивації
земельної ділянки та провести комплекс
робіт.

Таким чином, позивач самостійно
визначив вартість робіт, з якою
відповідач погодився та ця згода
відображена в договорі, який був
підписаний повноваженими
представниками сторін.

Крім того, оскільки предметом договору
є комплекс робіт з реалізації проекту
рекультивації земельної ділянки, то це
не підпадає під дію ст. 12 Закону України
"Про ціни і ціноутворення", де чітко
встановлено, що державні регульовані
ціни запроваджуються на товари, які
справляють визначальний вплив на
загальний рівень і динаміку цін, мають
істотну соціальну значущість.

Суд першої інстанції обгрунтовано
дійшов висновку, що договір №7 про
реалізацію проекту рекультивації
земельної ділянки від 31.03.2014 р.,
укладений сторонами з дотримання
вимог, необхідних для чинності
правочину, зміст договору не
суперечить ні ЦК України, ні іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Волевиявлення
учасників правочину було вільним і
відповідало їхній внутрішній волі.
Правочин був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, а тому у суду правові
відсутні підстави для визнання
договору недійсним.

На підставі вищезазначеного, суд
першої інстанції правомірно визнав, що
позовні вимоги ТОВ "Екопост"
задоволенню не підлягають.

За таких обставин, судова колегія
апеляційного суду вважає, що рішення
господарського суду Запорізької
області від 24.09.2014 року по справі
№908/3058/14 прийнято з урахуванням
фактичних обставин справи та діючого
законодавства, без порушень норм
матеріального та процесуального права,
тому підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Таким чином, ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, п. 1 ст. 103,
ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Запорізької області від 24.09.2014 року по
справі №908/3058/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 03.12.14

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Плужник О.В.