м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вільний»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «СГ Еквіпмент Лізинг
про визнання недійсним договору.
Суддя Нечай О.В.
Представники сторін:
від позивача: Мала А.В., за довіреністю
від відповідача: Баланчук А.В., за
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду м. Києва
були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вільний» (далі -
позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю «СГ Еквіпмент Лізинг
Україна» (далі - відповідач) про
визнання недійсним договору.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.12.2012 р. було порушено
Рішенням господарського суду
міста Києва від 21.03.2013 р. позов
задоволено повністю.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
02.10.2013 р. апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «СГ
Еквіпмент Лізинг Україна» залишено без
задоволення, рішення господарського
суду міста Києва від 21.03.2013 р. у справі №
5011-31/17917-2012 - без змін.

Постановою Вищого господарського
суду України від 17.02.2014 р. касаційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «СГ Еквіпмент Лізинг
Україна» залишено без задоволення,
рішення господарського суду міста
Києва від 21.03.2013 р. та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2013 р. у
справі № 5011-31/17917-2012 - без змін.

Постановою Верховного Суду
України від 19.08.2014 р. задоволено
частково заяву Товариства з обмеженою
відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг
Україна", скасовано постанову Вищого
господарського суду України від 17.02.2014
р. з направленням справи на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

Постановою Вищого господарського
суду України від 25.09.2014 р. касаційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг
Україна" задоволено частково, рішення
господарського суду міста Києва від
21.03.2013 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
02.10.2013 р. у справі № 5011-31/17917-2012
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до господарського суду міста
Києва.

Згідно з Розпорядженням Керівника
апарату господарського суду міста
Києва № 04-23/799 від 30.09.2014 р.
призначено повторний автоматичний
розподіл справи №
5011-31/17917-2012, за результатами якого
зазначену справу передано для розгляду
судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду
міста Києва від 02.10.2014 р. справа №
5011-31/17917-2012 була прийнята до провадження
суддею Нечаєм О.В., розгляд справи
призначено на 05.11.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.11.2014 р. було виправлено
описку, допущену в описовій частині
ухвали господарського суду міста Києва
від 02.10.2014 р. у справі № 5011-31/17917-2012.

04.11.2014 р. до відділу діловодства
господарського суду міста Києва від
представника позивача надійшла
телеграма з клопотанням про
відкладення розгляду справи.

05.11.2014 р. до відділу діловодства
господарського суду міста Києва від
представника позивача надійшло
електронне повідомлення з клопотанням
про відкладення розгляду справи.

05.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи.

У судове засідання 05.11.2014 р. представник
позивача не з'явився, представник
відповідача з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні 05.11.2014
р. клопотання представника позивача
про відкладення розгляду справи, суд
задовольнив вищезазначене клопотання.

Враховуючи те, що представник
позивача у судове засідання 05.11.2014 р. не
з'явився, а також у зв'язку із
невиконанням сторонами вимог ухвали
господарського суду міста Києва від
02.10.2014 р., розгляд справи було
відкладено на 03.12.2014 р.

03.12.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача була подана
заява про зміну підстав позову.

Розглянувши у судовому засіданні
03.12.2014 р. заяву позивача про зміну
підстав позову, суд дійшов до висновку
про необхідність її прийняття, з огляду
на наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Відповідно до п. 3.12 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N
18 (далі - Постанова № 18) право позивача
на зміну предмета або підстави позову
може бути реалізоване лише до початку
розгляду господарським судом справи по
суті та лише у суді першої інстанції
шляхом подання до суду відповідної
письмової заяви, яка за формою і
змістом має узгоджуватися із статтею 54
ГПК з доданням до неї документів,
зазначених у статті 57 названого
Кодексу. Невідповідність згаданої
заяви вимогам цих норм процесуального
права є підставою для її повернення з
підстав, передбачених частиною першою
статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави
позову, які відповідають вимогам
статей 54 і 57 ГПК, проте подані після
початку розгляду господарським судом
справи по суті, залишаються без
розгляду і приєднуються до матеріалів
справи, про що суд зазначає в описовій
частині рішення, прийнятого по суті
спору (або в ухвалі, якою закінчується
розгляд справи).

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після завершення
підготовки справи до розгляду (стаття 65
ГПК), відкриття судового засідання,
роз'яснення (за необхідності) сторонам
та іншим учасникам судового процесу їх
прав та обов'язків і розгляду інших
клопотань і заяв (про відкладення
розгляду справи, залучення до участі в
ній інших осіб, витребування
додаткових доказів тощо) переходить
безпосередньо до розгляду позовних
вимог, тобто до з'ясування у
передбаченому ГПК порядку обставин
справи та здійснення їх правової
оцінки, про що зазначається в протоколі
судового засідання. При цьому неявка у
судове засідання сторін або однієї з
сторін, за умови, що їх належним чином
повідомлено про час і місце цього
засідання, не перешкоджає такому
переходові до розгляду позовних вимог,
якщо у господарського суду відсутні
підстави для відкладення розгляду
справи, передбачені частиною першою
статті 77 ГПК.

Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

У судове засідання 03.12.2014 р. представник
позивача з'явився, надав свої пояснення
по суті спору, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання 03.12.2014 р. з'явився, надав свої
пояснення по суті спору, проти
задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.06.2008 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «СГ Еквіпмент Лізинг
Україна» (далі - відповідач,
лізингодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Вільний»
(далі - позивач, лізингоодержувач) був
укладений Договір № F150 (далі - Договір),
відповідно до умов якого лізингодавець
зобов'язався передати
лізингоодержувачу у володіння та
користування на певний строк майно
(далі - предмет лізингу), спеціально
придбане ним у визначеного
лізингоодержувачем постачальника
відповідно до встановлених позивачем
специфікацій та умов, а
лізингоодержувач зобов'язується
прийняти цей предмет лізингу,
користуватись ним за цільовим
призначенням, сплачувати лізингодавцю
плату та в кінці строку дії Договору
придбати предмет лізингу собі у
власність за ціною, визначеною в цьому
договорі.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що
предметом лізингу є комбайн
зернозбиральний КЗС-11 «Дніпро 350» з
жаткою та візком (3 комплекти), рік
виробництва: 2006, серійний номер: 00836276,
серійний номер 00836280, серійний номер:
00836289; ціна предмета лізингу складає 3 750
000,00 грн. з ПДВ; термін поставки - 1 місяць
з дати оплати авансового платежу
постачальнику, постачальником є
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Технік Машинес
Інтернешенел».

При цьому, сторони погодились, що
наведені терміни поставки та ціна
предмета лізингу є попередніми та
підлягають остаточному погодженню в
договорі поставки, який буде
укладатися при участі цих же сторін та
постачальника (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1.1 Договору визначено строк
лізингу в місяцях - 42 місяці.
Позивач зазначає суду про те,
підписання Договору від імені позивача
директором відбулось з обмеженим
обсягом цивільної дієздатності, тобто
з перевищенням своїх повноважень,
посилаючись на пункт 6.3.4 п.п. 10 Статуту
позивача, який обмежує повноваження
керівника товариства щодо укладення
правочинів на суму, що перевищує 30 000
грн. без згоди загальних зборів
учасників товариства. Крім того,
позивач зазначає, що загальними
зборами учасників позивача рішення
щодо згоди на укладення вказаного
Договору не приймалось. В журналі
реєстрації загальних зборів позивача
відсутній запис щодо проведення зборів
з приводу укладання спірного договору.
Стосовно наданого з боку відповідача
протоколу загальних зборів № 3 від
28.05.2008 р. позивач зазначив, що
відповідно до висновку почеркознавчої
експертизи в даному протоколі підпис
від імені Овчіннікова О.І. в графі:
«Голова зборів» - виконаний не
Овчінніковим Олександром Івановичем, а
іншою особою з наслідуванням
справжнього підпису Овчіннікова О.І.

Відповідач, заперечуючи проти позову,
посилається на свою обізнаність щодо
обмеженого обсягу повноважень у
директора позивача на укладання угоди
відповідно до Статуту, однак вказує на
наявність на момент підписання
Договору протоколу № 3 загальних
зборів учасників позивача від 28.05.2008 р.,
відповідно до якого директору позивача
була надана згода на укладення
спірного правочину (Договору). Крім
того, відповідач зазначає, що у
наданому йому витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців не було
вказано про наявність у директора
позивача будь-яких обмежень щодо
укладення договорів. Відповідач також
стверджує про наявність наступного
схвалення оспорюваного правочину,
шляхом підписання акту
прийому-передачі техніки та передання
трьох комбайнів «Дніпро 350» КЗС-11
позивачу, підписання видаткової
накладної від 16.06.2008 р.

Відповідач також зазначає, що факт
наступного схвалення Договору
встановлений у постанові Вищого
господарського суду України від 20.09.2011
р. у справі № 27/95/10 за позовом ТОВ «СГ
Еквіпмент Лізинг Україна» до ТОВ
«Вільний», а тому відповідно до ст. 35
ГПК України не потребує доведення у цій
справі. Факт наступного схвалення
правочину, на думку відповідача, також
підтверджується сплатою позивачем
лізингових платежів. Також відповідач
посилається на те, що позовні вимоги у
даній справі обґрунтовані обставинами,
які були предметом дослідження у
справі № 31/5009/2658/11, за результатами
розгляду якої постановою Вищого
господарського суду України від 04.12.2012
р. залишено в силі рішення
господарського суду Запорізької
області від 13.07.2011 р. про відмову у
задоволенні позову про визнання
Договору недійсним. Крім того,
відповідач заперечує проти
задоволення позову з тих підстав, що
постановою Вищого господарського суду
України від 20.09.2011 р. у справі № 27/95/10
встановлено факт припинення Договору,
а оскільки договір фінансового лізингу
може бути визнаний недійсним лише на
майбутнє, підстави для визнання
оспорюваного Договору недійсним
відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1 - 5 ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» від 29 травня 2013 року N 11
(далі - Постанова № 11), вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

З матеріалів справи вбачається, що
Договір було укладено між Товариством
з обмеженою відповідальністю «СГ
Еквіпмент Лізинг Україна» в особі
директора Стеця Ореста, який діяв на
підставі статуту, з однієї сторони, та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Вільний» в особі
генерального директора Тутова Івана
Васильовича, який діяв на підставі
статуту, з іншої сторони.

Як вбачається з частин 1 - 3 ст. 82
Господарського кодексу України,
установчим документом акціонерного
товариства, товариства з обмеженою
відповідальністю і товариства з
додатковою відповідальністю є статут.

Установчі документи господарського
товариства повинні містити відомості
про вид товариства, предмет і цілі його
діяльності, склад засновників та
учасників, склад і компетенцію органів
товариства та порядок прийняття ними
рішень, включаючи перелік питань, з
яких необхідна одностайність або
кваліфікована більшість голосів, інші
відомості, передбачені статтею 57 цього
Кодексу.

Відповідно до п. п. 10 п. 6.3.4 статуту
позивача (в редакції, чинній на момент
укладення оспорюваного Договору) до
компетенції загальних зборів
відносяться питання надання згоди на
відчуження майна, укладення кредитних
правочинів, правочинів позики, емісії
векселів та інших правочинів на суму,
що перевищує 30 000 грн.

Пунктом 6.4.4 статуту позивача
передбачено, що генеральний директор
не має права приймати рішення по
відчуженню майна товариства на суму,
яка перевищує 30 000,00 грн. без згоди на це
загальних зборів учасників.
Умовами Договору визначено, що ціна
предмета лізингу складає 3 750 000,00 грн. з
ПДВ.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу
України встановлено, що орган або
особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Цивільного кодексу
України вищим органом товариства з
обмеженою відповідальністю є загальні
збори учасників. Вони складаються з
учасників товариства або призначених
ними представників.

У товаристві з обмеженою
відповідальністю створюється
виконавчий орган: колегіальний
(дирекція) або одноособовий (директор).
Дирекцію очолює генеральний директор.
Членами виконавчого органу можуть бути
також і особи, які не є учасниками
товариства. Дирекція (директор) вирішує
усі питання діяльності товариства, за
винятком тих, що належать до виключної
компетенції загальних зборів
учасників. Загальні збори учасників
товариства можуть винести рішення про
передачу частини повноважень, що
належать їм, до компетенції дирекції
(директора). Дирекція (директор)
підзвітна загальним зборам учасників і
організує виконання їх рішень.
Дирекція (директор) не вправі приймати
рішення, обов'язкові для учасників
товариства. Дирекція (директор) діє від
імені товариства в межах, встановлених
даним Законом та установчими
документами (частини 1 - 4 ст. 62
Цивільного кодексу України).

З огляду на вищенаведене, генеральний
директор позивача мав право на
укладення Договору лише при наявності
дозволу загальних зборів учасників.

В матеріалах справи міститься належним
чином засвідчена копія Протоколу № 3
загальних зборів учасників позивача
від 28.05.2008 р. про надання згоди на
укладення спірного Договору, яка
долучена до матеріалів справи
представником відповідача.

Проте, вказаний протокол не може
вважатися належним доказом надання
загальними зборами позивача згоди на
укладення оспорюваного правочину,
оскільки підписаний не головою зборів
Овчінніковим О.І., а іншою особою, що
підтверджується висновком
почеркознавчої експертизи № 4243-11 від
17.04.2012 р., проведеної Дніпропетровським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз. З огляду на
вищенаведене, матеріали справи не
містять доказів того, що загальними
зборами учасників позивача було надано
дозвіл на укладення генеральним
директором оспорюваного Договору.

Відповідач зазначає суду про те, що
Договір не може бути визнано недійсним
у зв'язку з тим, що наступне його
схвалення іншою стороною є фактичним
визнанням сторонами такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Згідно з п. 3.4 Постанови № 11 наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Також позивач зазначає суду, що Договір
є змішаним, оскільки поєднує в собі як
елементи договору оренди, так і
елементи договору купівлі-продажу, а
тому при визнанні його недійсним
повинні застосовуватись положення
законодавства про визнання недійним
також договору купівлі-продажу.

Відповідно до частин 1 - 2 ст. 806
Цивільного кодексу України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 ст. 207 Господарського кодексу
України визначено, що виконання
господарського зобов'язання, визнаного
судом недійсним повністю або в частині,
припиняється повністю або в частині з
дня набрання рішенням суду законної
сили як таке, що вважається недійсним з
моменту його виникнення. У разі якщо за
змістом зобов'язання воно може бути
припинено лише на майбутнє, таке
зобов'язання визнається недійсним і
припиняється на майбутнє.

Договір є розірваний, що встановлено в
постанові Вищого господарського суду
України від 20 вересня 2011 року у справі N
27/95/10, і згідно з положеннями частини
другої статті 35 Господарського
процесуального кодексу України цей
факт є преюдиціальний та доказування
не потребує.

За змістом Договору він може бути
визнаний недійсним лише на майбутнє.
Проте, визнавати Договір недійсним на
майбутнє немає підстав, оскільки
сторони його розірвали.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України
3-38гс14 від 19 серпня 2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги про визнання недійсним Договору
з моменту його укладення не підлягають
задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82 - 85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 08.12.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай