ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2014 р.
Справа № 914/4022/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва при секретарі
Д.Зубкович розглянув матеріали справи

за позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Львів;

до відповідача: Державного
авіапідприємства "Львівські
авіалінії", м. Львів;

про: стягнення 82 007 грн. 51 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: ОСОБА_2 - представник на
підставі договору про надання
адвокатських послуг б/н від 12.11.2014 року;

відповідача: не з`явився.

Обставини розгляду справи. Ухвалою
суду від 13.11.2014 року прийнято до
розгляду позовну заяву та порушено
провадження у справі за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Державного авіапідприємства
"Львівські авіалінії" про стягнення 82
007 грн. 51 коп. Розгляд справи призначено
на 25.11.2014 року.

У судовому засіданні 25.11.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, подав довідки з ЄДРПОУ для
долучення до матеріалів справи.
Відповідач явки представника не
забезпечив, через канцелярію суду
подав відзив на позов, позовні вимоги
визнав. Вимоги ухвали суду про
порушення провадження у справі
сторонами не виконано. судом
відкладено розгляд справ на 02.12.2014 року.

У судовому засіданні 02.12.2014 року
представник позивача подав витяг з
ЄДРПОУ на відповідача, позвні вимоги
підтримав. Відповідач явки
представника не забезпечив, клопотань,
заяв не подавав.

У судовому засіданні 02.12.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Представнику позивача, що брав участь у
судових засіданнях, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
його прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Суть спору. Спір між сторонами виник
внаслідок порушення відповідачем
договірних зобов'язань. Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі по
тексту рішення - позивач, виконавець
згідно з договором) звернувся до суду з
позовом до Державного
авіапідприємства "Львівські авіалінії"
(надалі по тексту рішення - відповідач,
замовник згідно з договором) про
стягнення 82 007 грн. 51 коп.
заборгованості, з яких 39 975 грн. 72 коп.
основного боргу, 6 403 грн. 78 коп. 3 %
річних, 35 628 грн. 01 коп. пені.

Підставою своїх вимог позивач називає
неналежне виконання відповідачем умов
договору про надання послуг,
укладеного між сторонами 30.12.2005 року, а
саме в частині оплати наданих
позивачем послуг.

Відповідач подав відзив на позовну
заяву, позовні вимоги визнав у повному
обсязі, зазначив про скрутне становище
підприємства як про підставу
виникнення заборгованості.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. 30.12.2005 року сторони
уклали договір № 398 про надання послуг
у сфері громадського харчування
(надалі по тексту рішення - договір),
відповідно до п. 1.1 замовник
зобов'язався оплатити послуги у сфері
громадського харчування, а виконавець
зобов'язався надати послуги у сфері
громадського харчування згідно з
заявкою, отриманою від змовника.

П. 4 договору сторони визначили порядок
розрахунків за надані послуги. Ціни на
страви та напої встановлюються у
відповідності з прейскурантом та меню
страв та напоїв, затвердженими
виконавцем. Підставою для оплати
наданих послуг є виставлені виконавцем
рахунки по накладних на відпущене
харчування. Перший примірник накладних
видається уповноваженій особі
замовника, другий примірник з підписом
уповноваженої особи замовника, що
підтверджує одержання харчування,
залишається у виконавця. Оплата
рахунків виконавця здійснюється
протягом п'яти банківських днів із дня
їх отримання замовником. До 10 числа
місяця, що випливає за звітним, сторони
підписують двосторонній акт виконаних
робіт і фіксують взаєморозрахунки за
даним договором.

На виконання умов договору виконавець
надав усі замовлені послуги у повному
обсязі, підтвердженням чого є дані
картки рахунку 633 за 01.01.2009 року-31.12.2010
року, виданої 18.02.2011 року, на суму 39 975
грн. 72 коп. Крім цього, у матеріалах
справи наявні реєстри доходів по
рахунку Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, з яких вбачається періодична
оплата за надані замовником послуги з
харчування, тобто умови договору
сторонами виконувались.

Натомість замовник договірного
обов'язку по оплаті наданих послуг у
повному обсязі не виконав, у зв'язку з
чим виникла заборгованість у розмірі 39
975 грн. 72 коп. Про вказаний розмір
заборгованості сторони зазначили в
акті звірки взаєморозрахунків станом
на 09.10.2014 року, оригінал якого долучений
до матеріалів справи представником
відповідача.

Станом на момент звернення позивача до
суду з позовом та на момент прийняття
судом рішення відповідачем надані
замовником послуги на суму 39 975 грн. 72
коп. не оплачені.

Дані факти матеріалами справи
підтверджуються, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд вважає позовні вимоги
підставними, обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення частково
з огляду на наступне.

Однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, відповідно до п. 1 ч. 2
ст. 11 Цивільного кодексу України,
зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом, правовідносини
між сторонами виникли внаслідок
укладення договору про надання послуг.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Стаття 599 Цивільного кодексу України
вказує на те, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічні вимоги
встановлені ст. 193 Господарським
кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Як встановлено вище, договором (п. п. 4.2,
4.3) сторони передбачили, що підставою
для оплати наданих послуг є виставлені
виконавцем рахунки по накладних на
відпущене харчування. Оплата рахунків
виконавця здійснюється протягом п'яти
банківських днів із дня їх отримання
замовником.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Представником відповідача не
заперечено та не спростовано факту
нездійснення вчасної оплати за
визначені договором позивачем послуги.
Більше того, як вбачається з картки
рахунку замовника, на підставі рахунка
№ 633 оплаті підлягали послуги в розмірі
22 146 грн. 60 коп., 25 113 грн. 68 коп., 1 404 грн. 10
коп. Здійснивши часткову оплату
наданих послуг, у замовника виникла
заборгованість розмірі 39 975 грн. 72 коп.
Розмір заборгованості сторонами не
заперечувався та не оспорювався.
Докази погашення заборгованості у
матеріалах справи відсутні. Виникнення
заборгованості представник
відповідача пояснив скрутним
економічним становищем.

Відповідно до п. 1.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 року «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» за загальним
правилом, закріпленим у частині першій
статті 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання через відсутність у нього
необхідних коштів, оскільки згадане
правило обумовлено замінністю грошей
як їх юридичною властивістю. Тому у
випадках порушення грошового
зобов'язання суди не повинні приймати
доводи боржника з посилання на
неможливість виконання грошового
зобов'язання через відсутність
необхідних коштів (стаття 607 ЦК України)
або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК
України чи стаття 218 ГК України).

Враховуючи встановлені обставини
справи, суд приходить до висновку про
обгрунтованість та підставність
заявлених вимог у частині стягнення
основного боргу.

У відповідності до ст. 625 Цивільного
кодексу України позивач заявив до
стягнення 6 403 грн. 78 коп. 3 % річних та 35 628
грн. 01 коп. пені, з приводу чого суд
зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові ( п. 4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань).

Як вбачається з доказів часткової
оплати наданих послуг, остання
проплата здійснювалась 03.07.2009 року.
Враховуючи такий момент прострочення
виконання зобов'язання, позивач визнає
періодом, за яки необхідно стягнути 3 %
річних, 01.07.2009-31.10.2014 років, що
суперечить вимогам законодавства,
оскільки заборгованість у розмірі 39 975
грн. 72 коп. виникла після здійснення
останньої проплати, тобто з 04.07.2009 року.

Перевіривши правильність підстав і
порядку нарахування 3 % річних,
встановлено, що стягненню підлягають 3 %
річних у розмірі 6 390 грн. 64 коп.

Стосовно стягнення пені, то суд
зазначає, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України).

Щодо пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232 ГК України.
Даним приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Необхідно також мати на
увазі, що умова договору про сплату
пені за кожний день прострочення
виконання зобов'язання не може
розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції (п. 2.5 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

У договорі (п. 5.1) сторони визначили, що
відповідальність за несвоєчасний
розрахунок замовника з виконавцем,
несе замовник згідно Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 3 вказаного закону
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Враховуючи встановлений вище момент
прострочення виконання зобов'язання,
шестимісячний термі, передбачений ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України,
здійснивши перерахунок розміру пені,
суд приходить до висновку про
обгрунтованість стягнення пені в
розмірі 4 217 грн. 71 коп.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Державного
авіапідприємства "Львівські авіалінії"
(79000, Львівська обл., місто Львів, вул.
Аеропорт ЦА, ) на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) 39 975 грн. 72
коп. основного боргу, 6 390 грн. 64 коп. 3%
річних, 4 217 грн. 71 коп. пені та 1 132 грн. 74
коп. в рахунок відшкодування
сплаченого судового збору.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
у частині стягнення пені в розмірі 31 410
грн. 30 коп. пені.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та
підписане 08.12.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.