номер провадження справи 2/99/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014
Справа № 905/1172/13-г-908/4672/14

Суддя Мойсеєнко Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Продукт України", м.
Донецьк,

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Племінний
завод імені Літвінова", с.Сміле,
Слов'яносербський район, Луганська
область,

про визнання договору від 02 вересня 2010
року №1/02.09.2010 недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 16.08.2013 р. у справі №905/1172/13-г
зупинено провадження у справі №905/1172/13
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Продукт України" до
Публічного акціонерного товариства
"Племінний завод імені Літвінова" про
визнання договору від 02.09.2010р. №1/02.09.2010
недійсним на підставі ч. 1 ст. 79 ГПК
України до повернення матеріалів
справи до господарського суду
Донецької області у зв'язку з
направленням матеріалів справи до
апеляційного господарського суду
Донецької області для розгляду
апеляційної скарги Шарапової Оксани
Альбертівни на ухвалу господарського
суду Донецької області від
26.02.2013 р. у справі №905/1172/13 про відмову у
прийнятті її позовної заяви як третьої
особи, що заявляє самостійні вимоги на
предмет спору в межах справи №905/1172/13-г.

Ухвалою Донецького апеляційного
господарського суду від 30.08.2013 р.
повернуто апеляційну скаргу Шарапової
Оксани Альбертівни в даній справі без
розгляду.

Шарапова Оксана Альбертівна
оскаржувала ухвалу Донецького
апеляційного господарського суду від
30.08.2013 р. в касаційному порядку, однак її
касаційні скарги були повернуті без
розгляду ухвалами Вищого
господарського суду від 07.10.2013 р.,
від 18.11.2013 р. та 21.01.2014 р.

Шарапова Оксана Альбертівна вдруге
звернулася з апеляційною скаргою на
ухвалу господарського суду Донецької
області від 26.02.2013 р. про відмову в
прийнятті її позовної заяви, однак
ухвалою Донецького апеляційного
господарського суду від 13.02.2014 р. її
апеляційну скаргу було повернуто без
розгляду.

Касаційні скарги Шарапової Оксани
Альбертівні на ухвалу Донецького
апеляційного господарського суду від
13.02.2014 р. повернуті без розгляду
ухвалами Вищого господарського суду
від 17.03.2014 р., від 29.05.2014 р. та від 11.07.2014 р.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції" та розпорядження Вищого
господарського суду України від 02.09.2014
р. № 28-р справа № 905/1172/13-г була
надіслана до господарського суду
Запорізької області та надійшла до
суду 05.11.2014 р.

Згідно з ч. 3 ст. 79 ГПК України
господарський суд поновлює
провадження у справі після усунення
обставин, що зумовили його зупинення.

На підставі викладеного, у зв'язку з
усуненням обставин, що зумовили
зупинення провадження у справі
№905/1172/13-г, господарський суд
Запорізької області ухвалою від 10.11.2014
р. прийняв справу до свого провадження,
присвоїв справі номер провадження 2/99/14,
поновив провадження у справі та
призначив справу до розгляду на 04.12.2014
р.

Сторони в судове засідання 04.12.2014 р.
своїх представників не направили, у
зв'язку з цим фіксація судового процесу
технічними засобами не здійснювалась.

Відповідач не надав відзиву на позов.

Копія ухвали господарського суду
Запорізької області від 10.11.2014 р. про
призначення справи до розгляду
надсилалась на адресу позивача, яка
зазначена в позові та в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців станом на
10.11.2014 р. (пр. Ілліча, буд. 81, м. Донецьк,
83003). Господарську діяльність позивача
не припинено, що підтверджується
витягом з цього реєстру. Надіслана
позивачу кореспонденція до суду не
поверталась. Також копія ухвали
надсилалась на дві адреси електронної
пошти ТОВ "Продукт України", розміщені в
мережі Інтернет: та
.

На адресу відповідача, яка зазначена в
позові та в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців станом на 10.11.2014 р. (вул.
Первомайська, 29, с. Сміле,
Слов'яносербський район, Луганська
область, 93706) поштове відправлення
кореспонденції не здійснюється, що
підтверджується листом УДППЗ
«Укрпошта» № 04-16-1466 від 20.10.2014р., і тому
судом складено акт від 12.11.2014 р. про
неможливість відправлення ухвали
відповідачу. Із Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців відповідач не
виключений, про що свідчить витяг з
цього реєстру. Адреса електронної
пошти відповідача суду невідома. На
телефонні номери, зазначені у витягу
(94082, 4) телефонограму не
відправлено, у зв'язку з тим, що номер
заблоковано оператором. Тому
відповідачу було відправлено
смс-повідомлення про час та місце
розгляду справи на телефонний номер
, розміщений в мережі Інтернет в
контактній інформації ТОВ "Племінний
завод імені Літвінова". Крім цього, на
сайті господарського суду Запорізької
області розміщено інформацію про дату
та час розгляду даної справи вказаним
судом.

Статтею 75 ГПК України передбачено, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Суд дійшов висновку, що наявних у
справі матеріалів достатньо для
розгляду справи по суті і розгляд
справи можливий без присутності
представників сторін.

В судовому засіданні 04.12.2014р. судом
прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив наступне.

02.09.2010 р. Публічним акціонерним
товариством "Племінний завод імені
Літвінова" (постачальник, відповідач у
справі) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Продукт України"
(покупець, позивач у справі) укладено
договір на закупівлю молока-сировини
№1/02.09.2010, за яким постачальник на
умовах, передбачених даним договором,
передає покупцю за його заявкою молоко
цільне коров'яче, молоко знежирене
(далі - товар), а покупець зобов'язаний
прийняти та оплатити його вартість.

Згідно з пунктами 2.1.4, 2.1.5 договору
постачальник зобов'язується не пізніше
5-го числа нового місяця надавати
покупцю видаткову накладну на
відпущений товар, своєчасно
забезпечити відвантаження
молока-сировини. Умови відвантаження:
пункт відвантаження - Луганська
область, Слов'яносербський район, с.
Сміле, час відвантаження - 7:00.

Покупець згідно з п. 2.2.1 договору
зобов'язався організувати приймання
товару за якістю в місці його переробки
- на заводі покупця (Донецька область, м.
Горлівка, вул.Никитівська, 33)
відповідно до діючих нормативних
вимог.

У п. 3.1 договору закріплено, що покупець
оплачує товар за погодженими
попередньо цінами, зазначеними в
протоколі погодження цін, який
підписаний обома сторонами та є
невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 3.3 передбачено, що оплата
здійснюється покупцем протягом 3-х
банківських днів з моменту поставки
товару шляхом перерахування коштів на
розрахунковий рахунок постачальника.

Договір вступає в силу з моменту його
підписання сторонами та діє до 31.12.2010 р.
(п. 6.7 договору).

Договір на закупівлю молока-сировини
№1/02.09.2010 від 02.09.2010 р. сторонами
підписаний та скріплений їх печатками.

Позивач (покупець за договором)
звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним даного договору на
підставі ст. ст. 203, 25 Цивільного кодексу
України. Посилається на те, що умови
оспорюваного договору суперечать ст.
ст. 180, 189 Господарського кодексу
України, оскільки сторони не погодили
ціну договору в самому господарському
договорі, а лише підписали протокол
погодження цін. Крім того, вважає, що
відповідач не мав права укладати
оспорюваний договір, оскільки
діяльність з оптового продажу
молока-сировини не є видом діяльності
відповідача. Також вказує, що всупереч
домовленості сторін про нотаріальне
посвідчення оспорюваного договору,
договір так і не був нотаріально
посвідчений, чим порушено норми ч. 1 ст.
205 та ст. 209 Цивільного кодексу України.

У пунктах 2.1, 2.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" роз'яснено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Проаналізувавши умови оспорюваного
договору на закупівлю молока-сировини
від 02.09.2010р. №1/02.09.2010, судом встановлено,
що за своєю правовою природою даний
договір є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

У пунктах 5, 6 статті 265 Господарського
кодексу України зазначено, що поставка
товарів без укладення договору
поставки може здійснюватися лише у
випадках і порядку, передбачених
законом. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Статтею 639 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася. Якщо сторони
домовились укласти у письмовій формі
договір, щодо якого законом не
встановлена письмова форма, такий
договір є укладеним з моменту його
підписання сторонами. Якщо сторони
домовилися про нотаріальне
посвідчення договору, щодо якого
законом не вимагається нотаріальне
посвідчення, такий договір є укладеним
з моменту його нотаріального
посвідчення. Договір про закупівлю,
який укладається відповідно до Закону
України "Про здійснення державних
закупівель", на вимогу замовника
підлягає обов'язковому нотаріальному
посвідченню та вважається укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення.

Нормами Цивільного та Господарського
кодексів України не встановлено
спеціальних вимог до форми договору
поставки.

За загальним приписом п. 1 ч. 1 ст. 208
Цивільного кодексу України у письмовій
формі належить вчиняти правочини між
юридичними особами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Отже, в даному випадку до договору
поставки, який укладений між позивачем
та відповідачем, законом встановлена
проста письмова форма.

У тексті договору відсутні умови про
необхідність нотаріального
посвідчення договору, а доводи
позивача про те, що сторони погодили
нотаріальну форму договору, не
підтверджені будь-якими доказами.

Враховуючи викладене, посилання
позивача на недотримання сторонами
нотаріальної форми договору є
безпідставним.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 180
Господарського кодексу України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічні приписи містить ст. 638 ЦК
України.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України
визначено, що відповідно до ст. 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 180 Господарського
кодексу України зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Статтею 189 Господарського кодексу
України визначено, що ціна в цьому
Кодексі є вираженим у грошовій формі
еквівалентом одиниці товару
(продукції, робіт, послуг,
матеріально-технічних ресурсів,
майнових та немайнових прав), що
підлягає продажу (реалізації), який
повинен застосовуватися як тариф,
розмір плати, ставки або збору, крім
ставок і зборів, що використовуються в
системі оподаткування. Ціна є істотною
умовою господарського договору. Ціна
зазначається в договорі у гривнях. Ціни
у зовнішньоекономічних договорах
(контрактах) можуть визначатися в
іноземній валюті за згодою сторін.
Суб'єкти господарювання
використовують у своїй діяльності
вільні та державні регульовані ціни.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 8 постанови пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).

Як вбачається із змісту оспорюваного
договору, в п. 3.1 договору сторони
погодили, що покупець оплачує товар за
погодженими попередньо цінами,
зазначеними в протоколі погодження
цін, який підписаний обома сторонами та
є невід'ємною частиною даного договору.
Додатком до договору є протокол
погодження цін № 1 від 02.09.2010 р., в якому
зазначено, що він укладений до договору
на закупівлю молока-сировини від
02.09.2010р. №1/02.09.2010 і на виконання п. 3.1
цього договору.

Тобто сторони погодили ціну договору в
додатку до договору, який є його
невід'ємною частиною і разом з іншими
умовами договору складає його зміст, що
не суперечить вимогам ст. 189
Господарського кодексу України.

Щодо права відповідача на укладання
договору на поставку молочної сировини
суд зазначає наступне.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 2.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", в силу припису статті 204 ЦК
України правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

За приписом ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Посилаючись на відсутність у
відповідача права займатись
діяльністю з оптового продажу
молока-сировини позивач, у той же час,
не надає копій правовстановлюючих
документів відповідача, в яких
наведений повний перелік видів
діяльності відповідача.

Натомість з отриманого судом
спеціального витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
10.11.2014 р. вбачається, що Публічне
акціонерне товариство «Племінний
завод імені Літвінова» має право
здійснювати діяльність із розведення
великої рогатої худоби молочних порід,
допоміжну діяльність у тваринництві.

До видів діяльності, які підлягають
ліцензуванню відповідно до ст. 9 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності», діяльність
з оптового продажу молока не належить.

Таким чином, позивачем не доведено
відсутність у відповідача права на
укладання оспорюваного договору.

Під час розгляду даної справи
господарським судом не встановлено, а
позивачем не доведено наявності
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочину. Навпаки, за
змістом оспорюваного договору сторони
в ньому погодили всі істотні умови для
даного виду договору. У зв'язку з
викладеним, суд вважає позовні вимоги
необґрунтованими, недоведеними, тому у
задоволенні позову з підстав, які
заявлено, суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України
судові витрати покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Т.В.Мойсеєнко

Рішення оформлено та підписано 09.12.2014 р.

і набирає законної сили після
закінчення

десятиденного строку з дня його
підписання.