ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 10» грудня 2014 р.
Справа №922/3824/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя
Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача - Давидович В.М., за
довіреністю №2 від 18.08.2014 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Публічного акціонерного товариства
«Кросс - ПФ «Зоря», с.Хроли, Харківська
область (вх.№3604Х/1-40) на рішення
господарського суду Харківської
області від 15.10.2014 року по справі
№922/3824/14,

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ветеко», м.Київ,

до Публічного акціонерного товариства
«Кросс - ПФ «Зоря», с.Хроли, Харківська
область,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ветеко» звернулося
до господарського суду Харківської
області з позовом про стягнення з
відповідача - Публічного акціонерного
товариства «Кросс - П/Ф «Зоря», про
стягнення суми основного боргу в
розмірі 24066,90 грн., суму пені в розмірі
921,14 грн., 3% річних в розмірі 116,71 грн.,
інфляційні нарахування в розмірі 96,27
грн. В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що між
сторонами було укладено договір
поставки №829 від 14.01.2013 року, відповідно
до якого позивачем було поставлено
відповідачу товар, за який відповідач
не сплатив, з урахуванням чого
утворилась така заборгованість та
нараховано 3% річних, інфляційні
нарахування та пеню.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 15.10.2014 року по
справі №922/3824/14 (суддя Буракова А.М.)
позов задоволено повністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Кросс - П/Ф «Зоря» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ветеко» суму
основного боргу в розмірі 24066,90 грн.,
суму пені в розмірі 921,14 грн., 3% річних в
розмірі 116,71 грн., інфляційні
нарахування в розмірі 96,27 грн. та
судовий збір в розмірі 1827,00 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду
першої інстанції не погодився та
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення місцевим
господарським судом при прийнятті
рішення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 15.10.2014 року і
припинити провадження по справі.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що у судових
засіданнях від 10.09.2014 року та від 15.10.2014
року, всупереч тверджень суду першої
інстанції, представник відповідача
заперечував проти позову, не визнавав
його та надав усні пояснення стосовно
того, що позивач не виконав свої
зобов'язання згідно п. 3.7 договору
поставки №829 від 14.01.2013 року в частині
надання відповідачу оригіналів
документів на товар (оригінал
специфікації, рахунок-фактуру, ТТН,
посвідчення про якість завірене мокрою
печаткою на кожну транспортну одиницю,
реєстраційне посвідчення державного
зразка). Скаржник вказує, що оскільки
позивачем не надано суду доказів
надання вищевказаних документів
відповідачу, у суду не було підстав
вважати, що зобов'язання позивача за
договором №829 від 14.01.2013 року виконані в
повному обсязі.

На думку апелянта, матеріали справи
свідчать про те, що господарський суд
Харківської області мав достатні
правові підстави для відмови у
задоволенні позовних вимог, проте
всупереч норм права прийняв
необґрунтоване рішення.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 03.11.2014 року
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Кросс - ПФ
«Зоря» прийнято до провадження та
призначено до розгляду.

24.11.2014 року від позивача до суду
надійшов відзив на апеляційну скаргу
(вх.№11101), в якому просить залишити
рішення господарського суду
Харківської області від 15.10.2014 року
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Свою позицію позивач обґрунтовує тим,
що свій обов'язок ним виконано в момент
вручення товару, що підтверджується
підписаними видатковими накладними.
При цьому, підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік» і відповідає вимогам, зокрема,
ст. 9 названого Закону та Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку зі
здійснення розрахунків за отриманий
товар у термін визначений ст. 692
Цивільного кодексу України. Натомість,
відповідачем свого обов'язку по сплаті
за товар належним чином не виконано.

Крім того, позивач вказує, що посилання
відповідача на невиконання зі сторони
позивача пункту 3.7. договору поставки є
безпідставним, оскільки зміст даного
пункту не звільняє скаржника від
проведення оплат за отриманий ним
товар.

Ухвала суду про прийняття апеляційної
скарги до провадження та призначення
її до розгляду на 10.12.2014 року була
направлена Публічному акціонерному
товариству «Кросс - ПФ «Зоря»
рекомендованим листом 03.11.2014 року за
адресою, зазначеною в апеляційній
скарзі і отримана ним 14.11.2014 року, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення, яке долучено
до матеріалів справи. Однак, відповідач
у судове засідання не з'явився, про
причини не з'явлення суд не повідомив.

Ухвалою суду від 03.11.2014 року суд
попереджав сторони, що у разі не
з'явлення їх представників у судове
засідання та не надання витребуваних
судом документів, справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами та за відсутністю
представників сторін. Таким чином,
враховуючи належне повідомлення
відповідача, а також те, що його явка не
була визнана обов'язковою, колегія
суддів дійшла висновку щодо розгляду
справи за його відсутності в даному
судовому засіданні.

У судовому засіданні 10.12.2014 року
представник позивача проти позиції
апелянта заперечував з підстав
викладених у його відзиві та просив
відмовити в задоволені апеляційної
скарги, а рішення суду першої інстанції
- залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі та
відзиві на неї доводи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлених обставин справи та
відповідність їх наданим доказам,
заслухавши пояснення представника
позивача та повторно розглянувши
справу в порядку ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

14.01.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ветеко»
(постачальник, позивач у справі) та
Публічним акціонерним товариством
«Кросс - ПФ «Зоря» (покупець, відповідач
у справі) укладено договір поставки
№829.

За цим договором постачальник
зобов'язався в порядку та на умовах
визначених даним договором поставити
ветеринарні препарати, добавки,
вакцини та іншу ветеринарну продукцію
(товар), а покупець зобов'язався
прийняти та оплатити товар.

Відповідно до пункту 2.2. договору,
одержаний товар вважається зданим
постачальником і прийнятим покупцем:
по якості - відповідно до візуального
огляду та сертифіката якості під час
передачі товару представнику покупця;
по кількості - відповідно до даних,
зазначених в видаткових накладних.
Остаточна кількість поставленого
товару визначається згідно даних,
зазначених в накладних на товар.

Приписами пункту 3.1. договору
встановлено, що поставка товару
здійснюється на умовах «СРТ м.Харків
склад перевізника Нова пошта» правил
Інкотермс 2010, а саме: постачальник
зобов'язаний замовити і оплатити
поставку товару згідно умов договору.

Згідно пункту 3.4. договору відпуск
товару здійснюється за видатковими
накладними.

Відповідно до пункту 3.5. договору право
власності на товар і ризик випадкової
загибелі товару переходить від
постачальника до покупця після
підписання видаткової накладної.

Датою поставки товару вважається дата
підписання покупцем видаткової
накладної постачальника на поставку
товару, що проводиться після
розвантаження в місці призначення, а
саме: м.Харків (пункт 3.6. договору).

У розділі 4 договору - «Ціна товару і
умови розрахунків» визначено, що ціна
за одиницю товару, загальна вартість
товару, що поставляється, строки
поставки, кількість поставки,
зазначається сторонами у
специфікаціях до договору (пункт 4.1.
договору).

Відповідно до пункту 4.2 договору
розрахунки за поставлений згідно
договору товар здійснюються шляхом
перерахунку коштів на поточний рахунок
постачальника не пізніше 15
(п'ятнадцяти) банківських днів після
переходу права власності на товар.
Датою переходу права власності на
товар вважається дата підписання
відповідної видаткової накладної.

Згідно пункту 4.3. договору оплата
вважається здійсненою в момент виходу
грошових коштів з поточного рахунку
покупця.

У пунктах 13.1. та 13.2. сторони погодили, що
договір є чинним лише у разі, якщо його
укладено у письмовій формі та
підписано повноважними представниками
сторін. Договір набирає чинності з дня
його підписання і діє до 31.12.2013 року.

Вказаний договір складено в письмовій
формі, підписано представниками сторін
а також скріплено печатками
підприємств.

17.12.2013 року сторони уклали додаткову
угоду до договору поставки №829 від
14.01.2013 року, в якій виклали пункт 13.2.
договору в новій редакції, а саме: «Цей
договір набирає чинності з моменту
його підписання та діє до 31.12.2014 року».

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст.174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох чи більше осіб,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 712 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж;
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265
Господарського кодексу України, до
відносин поставки, не врегульованим
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач виконав свої договірні
зобов'язання за договором поставки
належним чином, а саме, поставив
відповідачу товар на загальну суму
24598,90 грн., що підтверджується
відповідними накладними №7536 від 26.12.2013
року на суму 532,00 грн., №3102 від 11.06.2014
року на суму 24066,90 грн., копії яких
містяться в матеріалах справи.

Відповідач отримав товар шляхом
підписання видаткових накладних та
видав відповідні довіреності, а саме:
№906 від 24.12.2013 року та №349 від 10.06.2014
року.

Матеріалами справи також
підтверджується, що разом з товаром
позивачем передано відповідачу
відповідні рахунки на оплату за
поставлений товар, а саме: №7915 від
20.12.2013 року та №3325 від 05.06.2014 року.

23.12.2013 року відповідачем здійснено
оплату по рахунку №7915 від 20.12.2013 року за
товар по видатковій накладній №7536 від
26.12.2013 року на суму 532,00 грн.

Проте, матеріали справи не містять
доказів, а відповідачем не спростовано
того, що ним здійснено сплату за
договором поставки №829 від 14.01.2013 року
згідно рахунку №3325 від 05.06.2014 року на
суму 24066,90 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу
України визначають, що одностороння
відмова від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати.
Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного
кодексу України).

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що матеріалами справи
підтверджено факт невиконання
відповідачем прийнятого на себе
зобов'язання по сплаті за товар за
договором поставки №829 від 14.01.2013 року.
Таким чином, місцевий господарський
суд дійшов правомірного висновку, що
позовні вимоги про стягнення 24066,90 грн.
є обґрунтованими, підлягають
задоволенню, а вказана сума стягненню з
відповідача на користь позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи
апелянта викладені ним в апеляційній
скарзі, оскільки предметом дослідження
по даній справі є факт неналежного
виконання відповідачем свого обов'язку
за договором щодо своєчасної та у
належному обсязі сплати за поставлений
товар, а не передання або не передання
позивачем документів на товар,
враховуючи, що право власності на товар
переходить з моменту підписання
відповідної видаткової накладної.

Невиконання позивачем свого обов'язку
передбаченого пунктом 3.7. договору
поставки, на чому наполягає скаржник, в
силу умов договору та норм чинного
законодавства України, не звільняє
його від обов'язку здійснити оплату за
поставлений товар.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216
Господарського кодексу України
встановлює, що учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно статті 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, а
згідно із статтею 3 зазначеного Закону
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

У пункті 6.4. договору поставки №829 від
14.01.2013 року зазначено, що у випадку
прострочення оплати або неповної
оплати товару в строки, зазначені у
договорі, покупець зобов'язується на
вимогу постачальника сплатити
останньому пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла на
період прострочення платежу від
вартості неоплаченого або частково
неоплаченого товару за кожен день
прострочення оплати, але не більше 5%
від суми простроченого грошового
зобов'язання.

Враховуючи те, що відповідач був
зобов'язаний у строк не пізніше 15
(п'ятнадцяти) банківських днів після
переходу права власності на товар
здійснити його оплату, однак сплата у
повному обсязі не відбулась, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
перевіривши нарахування позивача,
дійшов обґрунтованого та правомірного
висновку про задоволення позовних
вимог і стягнення з відповідача на
користь позивача 921,14 грн. пені.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

На підставі вказаної норми закону
позивачем зроблений розрахунок та
заявлено до стягнення інфляційних
втрат у розмірі 96,27 грн. та 3% річних у
розмірі 116,71 грн.

Враховуючи обставини справи, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
зробив правомірний висновок щодо
стягнення 96,27 грн. інфляційних витрат
та 3% річних в сумі 116,71 грн. з
відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що
відповідачем всупереч приписів ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України не доведено факту, а також не
надано належних та допустимих доказів
у підтвердження належного виконання
ним умов щодо своєчасного розрахунку у
встановленому порядку та розмірі за
договором поставки №829 від 14.01.2013 року.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги в зв'язку з її юридичною та
фактичною необґрунтованістю та
відсутністю фактів, які свідчать про
те, що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
наведені висновки колегії суддів, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
«Кросс - ПФ «Зоря» не підлягає
задоволенню з підстав, викладених вище,
а оскаржуване рішення господарського
суду Харківської області від 15.10.2014
року по справі №922/3824/14 має бути
залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, витрати апелянта по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103,
ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Кросс - ПФ
«Зоря» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 15.10.2014 року по
справі №922/3824/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12
грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Хачатрян В.С.