номер провадження справи 8/117/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2014
Справа № 908/4175/14

за позовом Фізичної особи - підприємця
Єфімова Петра Володимировича (72502,
Запорізька область, Якимівський район,
смт. Якимівка, вул.. 40 років Перемоги,
ПТУ-51, гуртожиток)

до відповідача Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Якимівське" Національного наукового
центру "Інститут механізації та
електрифікації сільського
господарства" (72502, Запорізька області,
смт. Якимівка, вул.. 40 років Перемоги, 4)

про стягнення 40800 грн.

Суддя І. А. Попова

Представники:

Позивача - Селевич О.М., дов. від 02.12.2014 р.

Відповідача - не з'явився (Луньов С.М.,
дов. від 04.11.2013 р.)

Заявлено позовні вимоги про
стягнення з відповідача 40800 грн.
збитків.

В судовому засіданні, відкритому
05.11.2014 р., оголошувалася перерва до
03.12.2014 р. Вступну та резолютивну
частини рішення оголошено в судовому
засіданні 03.12.2014 р.

Позивач з посиланням на ст.. 526, 625, 629 ЦК
України, ст. ст. 173, 174 175, 193 ГК України
заявив вимоги про стягнення 40800 грн.
збитків. Ухвалою від 21.10.2014 р. позивачу
пропоновано нормативно обґрунтувати
позовні вимоги. Заявою від 01.12.2014 р.
позивач повідомив, що в позовній заяві
помилково визначено предмет спору -
відшкодування збитків, оскільки
заявлена до стягнення сума є
заборгованістю відповідача.

Розглядаються позовні вимоги про
стягнення 40800 грн. основного боргу.

В обґрунтування позовних вимог ФОП
Єфімов зазначає, що впродовж 2011 - 2013
років на адресу Південного
науково-дослідного центру
національного центру «Інститут
механізації та електрифікації
сільського господарства» Української
академії аграрних наук поставлені
матеріальні цінності на підставі
укладених договорів. На даний час
Південний науково-дослідний центр
національного центру «Інститут
механізації та електрифікації
сільського господарства»
реорганізовано в Державне
підприємство дослідного господарства
«Якимівське» Національного центру
«Інститут механізації та
електрифікації сільського
господарства (ДП ДГ «Якимівське «ННЦ
«ІМЕСГ»), яке заборгованість не визнає
та відповідно не сплачує. Зокрема, ФОП
Єфімовим П.В. поставлено на адресу
підприємства насіння озимої пшениці
сорт «Полесская-90» в кількості 25,5 тонн
на загальну суму 40800 грн. (договір
купівлі-продажу б/н від 12.09.2011 р.,
накладна б/н від 12.09.2011 р.) Відповідно до
п. 1.2 договору оплата за товар на суму
40800 грн. повинна бут проведена в строк
до 15 жовтня 2011 року. Оплата за отримане
насіння за договором купівлі-продажу
б/н від 12.09.2011 р. не проведена,
заборгованість перед ФОП Єфімовим П.В.
складає 40800 грн., яку позивач просить
стягнути з відповідача.

Відповідач свого представника в судове
засідання 03.12.2014 р. не направив,
клопотав про відкладення розгляду
справи. Представник позивача заперечив
проти відкладення, вважає, що сторона
недобросовісно користується своїми
процесуальними правами.

Суд зазначає, що, по-перше, з
урахуванням конкретних обставин
справи поважними вважаються причини,
які за об'єктивних, тобто не залежних
від відповідача, обставин
унеможливлювали або істотно
утруднювали вчинення ним відповідних
процесуальних дій. У даному випадку
відповідач не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні представника згідно з
статтею 28 ГПК України. По-друге,
відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідач надав суду заперечення (вх.
№ 09-06/27890 від 02.12.2014р.) на позовну заяву. В
обґрунтування заперечень відповідач
зазначає, що, по-перше, згідно ст.. 257 ЦК
України визначено загальний строк
позовної давності - три роки. З моменту
постачання товару за договором від
12.09.2011 р. , укладеним ПНДЦ ННЦ ІМЕСГ та
ФОП Єфімов П.В. та обумовленим строком
виконання зобов'язань 15.10.2011 р. - минуло
три роки станом на 15.10.2014 р.. Фактично
позов до суду подано позивачем вже
після строків позовної давності.
Будь-яких обґрунтувань поважності
причин пропуску строку позовної
давності, а так само клопотань про
поновлення пропущеного строку позивач
в позові не заявляє.

По-друге, відповідачем у цій справі є
Південний науково-дослідний центр
Національного наукового центру
«Інститут механізації та
електрифікації сільського
господарства», з яким ФОП Єфімов
укладено договір 12.09.2011 року. Водночас
ДП ДГ Якимівське ННЦ ІМЕСГ не є
правонаступником Південного
науково-дослідного центру
Національного наукового центру
«Інститут механізації та
електрифікації сільського
господарства», що підтверджується
статутом ДП ДГ Якимівське ННЦ ІМЕСГ.
Також вказані обставини щодо
відсутності правонаступництва до
будь-яких юридичних осіб
встановлювалися в адміністративній
справі № 808/8813/13-а в постанові суду від
13.02.2014 р., яке набрало законної сили.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 у випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору. Оскільки
всі учасники судового процесу були
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду, проте відповідач не
скористався своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України,
участь в засіданні суду (як і інші
права, передбачені статті 22 ГПК
України) є правом, а не обов'язком
сторони, суд дійшов висновку про
можливість розгляду справи по суті в
судовому засіданні 03.12.2014 року за
відсутності представника відповідача.

Заслухавши представника позивача,
вивчивши матеріали справи, суд
встановив, що Південним
науково-дослідним центром ННЦ «ІМЕСГ»
НААН України (покупець) та Приватним
підприємцем Єфімовим Петром
Володимировичем (продавець) 12.09.2011 р.
укладено договір, за умовами якого
продавець продає покупцю насінневе
зерно озимої пшениці сорт «Поліська-90»
в кількості 25,5 тон по ціні 1600 грн. за 1
тону на суму 40800 грн., а покупець в
якості оплати зобов'язується здійснити
продавцю повернення насіння соняшника
сорт «Запорізький-28» на суму 40800 грн. по
ціні, яка складеться на момент
повернення продукції. Строк повернення
соняшника не пізніше 15 жовтня 2011 року.

Як свідчать вивчені матеріали, на
виконання вказаного договору за
видатковою накладною від 12.09.2011 р.
позивач передав насіння озимої пшениці
в кількості 25,5 тонн за ціною 1600 грн. на
загальну суму 40800 грн. покупцю.

Звертаючись з даним позовом про
стягнення 40800 грн. боргу, позивач
вказує, що зобов'язання покупцем щодо
повернення насіння на суму 40800 грн. не
виконані.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Проаналізувавши умови договору від
12.09.2011 р. суд встановив, що вказаний
договір, укладений Південним
науково-дослідним центром ННЦ «ІМЕСГ»
НААН України (покупець) та Приватним
підприємцем Єфімовим Петром
Володимировичем (продавець), стягнення
заборгованості за яким є предметом
даного судового розгляду, за своєю
правовою природою є договором міни.

Відповідно до статті 715 Цивільного
кодексу України за договором міни
(бартеру) кожна із сторін
зобов'язується передати другій стороні
у власність один товар в обмін на інший
товар. Кожна із сторін договору міни є
продавцем того товару, який він передає
в обмін, і покупцем товару, який він
одержує взамін. Договором може бути
встановлена доплата за товар більшої
вартості, що обмінюється на товар
меншої вартості. Право власності на
обмінювані товари переходить до сторін
одночасно після виконання зобов'язань
щодо передання майна обома сторонами,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договором може бути
встановлений обмін майна на роботи
(послуги). Законом можуть бути
передбачені особливості укладення та
виконання договору міни.

З правового аналізу вказаної норми
вбачається, що договір міни входить до
групи договірних зобов'язань,
направлених на оплатну передачу майна
у власність. Основною
індивідуалізуючою ознакою такої
передачі є те, що зустрічне надання за
відчужене майно має товарну форму, а не
грошову. За договором міни (бартеру)
кожна зі сторін зобов'язується
передати другій стороні у власність
один товар в обмін на інший товар.
Договором може бути встановлений обмін
майна на роботи (послуги).

Відповідно до пункту 1 статті 620
Цивільного кодексу України у разі
невиконання боржником обов'язку
передати кредиторові у власність або у
користування річ, визначену
індивідуальними ознаками, кредитор має
право витребувати цю річ у боржника та
вимагати її передання відповідно до
умов зобов'язання.

За приписами частини 4 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України позивач вправі до прийняття
рішення, зокрема, змінити підставу або
предмет позову.

Предмет позову - це певна матеріально -
правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту
права, які визначені у статті 16
Цивільного кодексу України та статті 20
Господарського кодексу України.

Під способами захисту прав слід
розуміти заходи, прямо передбачені
законом з метою припинення оспорювання
або порушення суб'єктивних цивільних
прав та (або) усунення наслідків такого
порушення.

Підстава позову - це фактичні
обставини, на яких ґрунтується вимога
позивача.

Отже, особа має захищати своє право у
спосіб, встановлений законом, а у
відповідних випадках - і договором.

Способи захисту цивільних прав у
багатьох випадках передбачені
правовими нормами, які регулюють
конкретні правовідносини.

Виходячи з умов договору від 12.09.2011 р. та
приписів чинного законодавства,
зокрема, статей 620 та 715 Цивільного
кодексу України, суд вважає, що
позивачем невірно визначено правовий
спосіб захисту порушеного права, що є
підставою для відмови в задоволенні
позову про стягнення 40800 грн. основного
боргу, оскільки умови означеного
договору не передбачають такого
зобов'язання іншої сторони.

З урахуванням визначеного позивачем
предмета спору та встановлених у
справі обставин судом не досліджується
питання правонаступництва відповідача
та застосування наслідків спливу
строків позовної давності.

Судові витрати відносяться на
позивача.

На підставі викладеного, ст. 193 ГК
України, ст. ст. 526, 715 ЦК України,
керуючись ст.ст. 49, 75, ст. ст. 82-84 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 09 грудня 2014
року.

Суддя
І.А. Попова