РІШЕННЯ

"12" листопада 2014 р.Справа № 921/987/14-г/9

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Гевка В.Л.

Розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" вул.
Ямська, 28А, м. Київ, 38, 03038

до відповідача Селянського
фермерського господарства "Тюльпан",
вул. Л. Українки, 36а, м. Теребовля,
Теребовлянського району,
Тернопільської області, 48100

про стягнення заборгованості в сумі 53
889,69 грн, з яких: 18 241 грн 86 коп. - сума 36%
річних, 14 327 грн 28 коп. - сума курсової
різниці, 9 948 грн 80 коп. - сума пені, 11 371
грн 75 коп. сума індексу інфляції.

За участю представників сторін:

позивача: Бонтлаб Василь
Васильович, довіреність б/н від 19.03.2014р.

відповідача: Дуфанець Євген
Мирославович, довіреність б/н від
29.09.2014р.

Представникам позивача та відповідача
в попередніх судових засіданнях
роз'яснено права та обов'язки учасника
судового процесу у відповідності до
приписів ст.ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

Запис розгляду судової справи
здійснюється за допомогою технічних
засобів, а саме: програмно-апаратного
комплексу "Документообіг
господарського суду" та
спеціалізованої програми фіксування
відеоконференцій "TrueConf".

Для робочого оригіналу звукозапису
надано диск CD-R, серійний номер 121 172 LD
45917.

Для робочого оригіналу фіксування
відеоконференції надано диск DVD-R,
серійний номер PAPA17RL18083036.

У судовому засіданні 12.11.2014р. судом
оголошено лише вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть справи: Позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Імперія-Агро" вул. Ямська, 28А, м. Київ, 38,
03038 звернувся до господарського суду з
позовом до відповідача - Селянського
фермерського господарства "Тюльпан",
вул. Л. Українки, 36а, м. Теребовля,
Теребовлянського району,
Тернопільської області, 48100 про
стягнення заборгованості в сумі 53 889,69
грн., з яких: 18 241 грн. 86 коп. - сума 36%
річних, 14 327 грн. 28 коп. - сума курсової
різниці, 9 948 грн. 80 коп. - сума пені, 11 371
грн. 75 коп. сума індексу інфляції.

Ухвалою господарського суду від
12.09.2014р. порушено провадження у справі
та її розгляд призначено на 29.09.2014 р. о 15
год. 00 хв.

У відповідності до ст. 77 ГПК України, з
метою надання оцінки поданим доказам,
розгляд справи відкладався на 07.10.2014р. о
15 год. 30 хв. та на 11.11.2014р. о 16 год. 00 хв., а
також оголошувалась перерва до 21.10.2014р.
о 16 год. 30 хв. та до 12.11.2014р. о 16 год. 00 хв.

У судовому засіданні 07.10.2014р. суд
перейшов до розгляду справи по суті.

Повноважний представник позивача
в судове засідання прибув, позовні
вимоги підтримав повною мірою,
посилаючись на докази, долучені до
позовної заяви.

Поряд з тим, супровідним листом №01/219
від 29.09.2014р. (вх.№17843 від 07.10.2014р.) подав
суду Заяву щодо конкретизації періоду
розрахунку 36% річних, згідно якого 36%
річних нараховано на суму боргу 130248
грн. за період прострочення з 29.03.2014 по
17.08.2014. Також, надав роздруківку щодо
міжбанківського курсу гривні по
відношенню до долара США станом на
27.06.2014р., згідно якої курс долара
(продаж) становив 11,8300.

Повноважний представник відповідача в
судове засідання прибув, проти
позовних вимог заперечує в повному у
обсязі, як в наданих суду письмовому
відзиві №25 від 06 жовтня 2014р. (вх.№17837
від 07.10.2014р.) та Додаткових
обґрунтуваннях №27 від 21.10.2014р. (вх.18923
від 21.10.2014р.) та №29 від 10.11.2014р. (вх.20420 від
10.11.2014р.), так і безпосередньо в судовому
засіданні. При цьому, зазначає, що даний
позов не підлягає до задоволення,
оскільки позовні вимоги у справі
№921/347/14-г/15 від 21 липня 2014 року про
стягнення з селянського (фермерського)
господарства «Тюльпан» в користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Імперія - Агро» 130 248
грн. - основної заборгованості, 48191,76
грн. - до оцінки вартості товару
(курсова різниця), 19949,14 грн. - 36% річних,
7203,84грн. - пені, 1744,79грн. - індекс
інфляції, 26049,69грн. - штрафу на загальну
суму 236 275 грн. 18 коп. не відповідає
дійсності, оскільки позов задоволено
частково.

Вимога про стягнення 36% річних від суми
несвоєчасно сплачених коштів за
отримані матеріальні цінності не
підлягає до задоволення, оскілки
вимога про виконання зобов'язання за
договором поставки встановлене
вищезазначеним судовим рішення
виконано відповідачем добровільно, що
не оспорюється позивачем та визнається
наданими копіями платіжних доручень.

Також, звертає увагу суду, що
відповідачем добровільно виконано
зобов'язання за судовим рішенням.

При цьому зазначає, що при задоволені
позовних вимог у справі №921/347/14- г/15 від
21 липня 2014 року про стягнення з
селянського (фермерського)
господарства «Тюльпан» в користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Імперія - Агро» 130 248
грн. - основної заборгованості, 48191,76
грн. - до оцінки вартості товару
(курсова різниця), 19949,14 грн. - 36% річних,
7203,84грн. - пені, 1744,79грн. - індекс
інфляції, 26049,69грн. - штрафу на загальну
суму 236 275 грн. 18 коп. суд зазначив, що по
договору згідно розрахунків суми до
стягнення є більшими (а.с.31 - відповідно
до проведеного розрахунку пені судом
встановлено, що її розмір є більшим, ніж
заявлено позивачем. До стягнення з
відповідача підлягає пеня в межах
заявлених позивачем 7 203,84 грн.,
відповідно до проведеного розрахунку
36% річних судом встановлено, що їх
розмір є більшим ніж заявлено
позивачем. Однак до стягнення з
відповідача підлягають 36% річних в
розмірі 19 949,14 грн., нараховані
позивачем за період з 31.10.2013 року по
28.03.2014р.), таким чином заявлений позов
щодо стягнення 36% річних є
безпідставним, оскільки був спір з того
ж предмету з тих же підстав, між тими
сторонами. Також, на думку відповідача,
позивач безпідставно заявляє повторно
позов про стягнення інфляційних у
стягненні яких було відмовлено.

Відповідач просить відмовити в
задоволенні позову ще й тому, що
розрахунки проводились у національній
валюті - гривні, вартість товару не
могла збільшуватись оскільки
витрачались гривневі кошти позивачем
на придбання валюти та товару не на час
розрахунку з «Покупцем» - відповідачем,
а на моменту придбання товару
«Постачальником» - позивачем, а тому
вимога щодо збільшення вартості товару
на курсову різницю, є такими, що
суперечать здоровій конкуренції та
загальним правилам ведення бізнесу
шляхом отримання вигоди за рахунок не
передбачених - відсутніх збитків від
зміни курсу долара, тобто відповідати
вимогам ч.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України -
засадам добросовісності, розумності та
справедливості, тобто рівних умов між
сторонами щодо ведення господарської
діяльності - без надмірного збагачення
шляхом використання довіри іншої
сторони. В даному випадку під
добросовісністю слід розуміти
сумлінний захист цивільних прав, який
полягає у фактичному відшкодуванні
збитків завданих позивачу, розумність
полягає у зваженому вирішенні питань
регулювання, цивільних відносин між
сторонами з урахування інтересів в
тому числі відповідача - різкий ріст
цін на матеріальні ресурси без
зростання ціни на продукцію вироблену
відповідачем - СФГ «Тюльпан».

На переконання відповідача,
позивач не довів обставин, які вказують
на зміну ціни тобто збільшення
зобов'язання внаслідок зміни курсу
валюти. Також зазначає, що сума річних
явно перевищує середньо банківську
ставку, оскільки кредити у валюті
надаються не більше 9% річних, таким
чином можливі збитки позивача слід
визначати не 36% річних, а 9% річних та
застосувати положення п.3 ст.551 ЦК
України щодо зменшення розміру
неустойки судом, коли він значно
перевищує розмір збитків. Факт
виконання зобов'язання відповідачем за
рішенням суду добровільно
підтверджений позивачем, а саме :

- вартість поставленого товару в
розмірі 130 248 грн

- 48 191,76 грн дооцінки вартості
неоплаченого товару

- 19 949,14 грн 36% річних

- 26 049,60 грн - штрафу

Відповідач зазначає, що позивач
застосував положення щодо розрахунків
за товар у валюті з одночасним
застосуванням санкцій та розміру
ставки річних за користування коштами
позивача у гривні, що законодавством не
передбачено та встановлено судовим
рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 27 червня 2014
року, справа №921/347/14-г/15.

Також, відповідач звертає увагу суду на
те, що Верховний Суд України у своєму
рішенні від 20 квітня 2011 року у справі
про стягнення боргу за договором
позики інфляційних втрат та трьох
процентів річних зазначив наступне:

- Установивши, що між сторонами було
укладено договір позики в іноземній
валюті, апеляційний суд помилково
застосував до цих правовідносин
положення закону, який регулює порядок
сплати боргу, визначеного договором у
гривні. Таким чином вище зазначені
доводи щодо незаконності позивача
вимоги про стягнення 36% річних, як
зазвичай для гривневих кредитів не
може застосовуватись у даному випадку
і свої збитки з лишком позивач покрив
за рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 27 червня 2014
року (справа №921/347/14-г/15), а тому у
позовних вимогах Товариству обмеженою
відповідальністю «Імперія - Агро» слід
відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши в процесі розгляду справи
доводи позивача, заперечення
представника відповідача, оцінивши
представлені докази в сукупності,
господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України та п. 2 ст. 20 Господарського
кодексу України кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Із змісту ст.ст. 1,2 ГПК України правом на
пред'явлення позову до господарського
суду наділені, зокрема юридичні особи,
фізичні особи - підприємці, а суд,
шляхом вчинення провадження у справі
здійснює захист осіб, права та
охоронювані законом інтереси яких
порушені або оспорюються.

За загальними положеннями цивільного
законодавства зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 ЦК
України. За приписами частини 2 цієї
статті підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини, інші
юридичні факти. Підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків є також
дії осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також дії,
що не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Із змістом зазначеної норми
кореспондуються і приписи частини 1
статті 174 ГК України відповідно до якої
господарський договір є підставою
виникнення господарських зобов'язань.

Як встановлено судом, між ТОВ "Імперія -
Агро" (далі по тексту також -
Постачальник, позивач у справі) та
Селянського фермерським господарством
"Тюльпан"(далі по тексту також -
Покупець, відповідач у справі) укладено
договір поставки № ЗР-169/13 від 13.06.2013р.
(далі по тексту - Договір), за умовами
якого Постачальник зобов'язується
передати у власність Покупця продукцію
виробничо-технічного призначення
(надалі - товар), а Покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього грошову суму
(вартість, ціну), визначену договором.

За даним договором постачається
виключно оригінальна продукція
виробництва провідних компаній світу,
асортимент, кількість, ціна якої
визначаються Додатками та/або
накладними та/або рахунками-фактури, що
є невід'ємною частиною цього договору
(п. 2.1. договору).

Відповідно до пунктів 2.2.-2.4. даного
договору ціна продукції, що
поставляється за цим договором,
вказується у додатках в національній
валюті та визначається в залежності
від виду товару (Засоби Захисту Рослин
(ЗЗР), Насіння, Насіння Вітчизняного
виробництва, Міндобрива та
Мікродобрива). Для Товару (ЗЗР, Насіння
та Мікродобрива) сторони встановлюють
ціну та його вартість у гривнях, а також
визначають їх еквівалент у доларах США.
Загальна сума договору визначається
сукупністю додатків та/або накладних
та/або рахунків-фактур, що зазначені в
п. 2.1. договору, та які є невід'ємною
частиною цього договору. У випадку
розбіжностей даних у додатках щодо
кількості i ціни товару в порівнянні з
даними y відповідній видатковій
накладній, перевагу має видаткова
накладна. Видаткова накладна є
невід'ємною частиною договору та
підписується з боку покупця особою,
уповноваженою довіреністю на
отримання товарно-матеріальних
цінностей (товару). У разі зміни курсу
гривні до долара США, постачальник
проводить перерахунок (дооцінку)
вартості поставленого, але не
оплаченого покупцем товару.

П. 3.1. договору передбачено, що порядок
розрахунків за поставлений товар
визначається в додатках до даного
договору.

Сторони погоджуються застосовувати
при проведенні розрахунків за цим
договором курс Долара США до гривні, що
встановлений на міжбанківській
валютній біржі на день підписання
договору (п. 3.2. договору).

Згідно з п. 3.3. договору, в тому випадку,
коли курс на міжбанківській валютній
біржі щодо продажу дол. США до гривні на
день проведення розрахунків
(перерахування коштів) є вищим за курс
відповідної іноземної валюти на день
укладення додатку, сторони для
визначення суми належної до оплати
використовують таку формулу: С = А1/А2хВ,
де С - сума належна до оплати; В - ціна
товару на момент підписання додатку; А1
- курс на міжбанківській валютній біржі
щодо продажу дол. США до гривні на день
перерахування коштів; А2 - курс на
міжбанківській валютній біржі щодо
продажу дол. США до гривні на день
підписання відповідного додатку. При
проведенні розрахунків, сума в гривнях,
яку покупець зобов'язаний сплатити
постачальнику як належну оплату повної
вартості товару, визначається з
врахуванням умов ч.1 цього пункту
шляхом множення грошового еквівалента
вартості неоплаченого товару в доларах
США на курс на міжбанківській валютній
біржі щодо продажу дол. США до гривні на
день проведення оплати.

Всі платежі за цим договором
здійснюються покупцем з врахуванням п.
3.3. договору. Товар, що був переданий
покупцю в межах цього Договору тільки
згідно накладних (без укладення інших
письмових угод - додатків), має бути ним
оплачений не пізніше 10 днів з моменту
його отримання за відповідною
накладною. За згодою сторін, після
укладення відповідної угоди, може
використовуватись інша форма та спосіб
розрахунків, у тому числі шляхом
зарахування зустрічних вимог та
сільськогосподарською продукцією
(пункти 3.4-3.5, 3.7 договору).

Поставка продукції здійснюється на
умовах визначених у додатках до цього
договору. Перехід права власності
здійснюється в момент передачі товару
з одночасним прийманням по кількості і
якості. Товар вважається переданим
постачальником і прийнятим покупцем по
кількості - відповідно до кількості
вказаної у накладній (товарній,
товарно-транспортній); по якості -
відповідно до якості, вказаній в
сертифікаті якості
підприємства-виробника. При цьому
фактичним вантажоодержувачем товару
може бути як покупець, так і вказані ним
треті особи, які не є сторонами цього
договору і діють на підставі доручення
(пункти 6.1-6.3 договору).

Відповідно до умов договору поставки №
ЗР-169/13 від 13.06.2013р. між сторонами
укладено додаток № 1 від 13.06.2013р.,
відповідно до якого загальна сума
товару за цим додатком включаючи ПДВ
становить 156 855,00 грн. (вартість в
доларах США з ПДВ - 19128,66), яку покупець
оплачує постачальнику в порядку
попередньої оплати 25 % вартості товару,
що складає 39 213,75 грн. шляхом її
перерахування на розрахунковий
рахунок постачальника в строк до
19.07.2013р.; залишок суми 25 % вартості
товару, що складає 39 213,75 грн.
перераховуються покупцем до 20.09.2013р. та
залишок суми 50 % вартості товару, що
складає 78 427,50 грн. перераховуються
покупцем до 30.10.2013р.

Згідно з укладеним між сторонами
додатком № 2 від 05.07.2013р. загальна сума
товару за цим додатком включаючи ПДВ
становить 13 393,00 грн. (вартість в доларах
США з ПДВ - 1 633,29), яку покупець оплачує
постачальнику в порядку попередньої
оплати 25 % вартості товару, що складає
3348,25 грн. шляхом її перерахування на
розрахунковий рахунок постачальника в
строк до 15.07.2013р.; залишок суми 25%
вартості товару, що складає 3348,25грн.
перераховуються покупцем до 20.09.2013р. та
залишок суми 50 % вартості товару, що
складає 6 696,50 грн. перераховуються
покупцем до 30.10.2013р.

Із вищенаведених додатків вбачається,
що остаточний термін оплати, за
одержаний відповідачем по договору
поставки № ЗР-169/13 від 13.06.2013р. товар,
встановлено сторонами до 30.10.2013р. При
цьому в п. 4. даних додатків сторони
погодили, що оплата вартості товару
здійснюється покупцем з врахуванням п.
3.3 договору.

Також у вищезазначених додатках
сторонами передбачено курс на
міжбанківській валютній біржі щодо
продажу дол. США до гривні на день
підписання відповідних додатків у
розмірі 1 долар США - 08,20 грн.

На виконання умов договору поставки №
ЗР-169/13 від 13.06.2013р., додатків № 1 від
13.06.2013р. та № 2 від 05.07.2013р., позивач
передав відповідачеві товар на
загальну суму 170 248,00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними № 3027 від 13.06.2013р. на суму 156
855,00 грн. та №3567 від 05.07.2013р. на суму 13 393,00
грн., які скріплені підписами та
печатками обох сторін.

Як зазначає позивач та підтверджується
матеріалами справи, Товариство з
обмеженою відповідальністю "Імперія -
Агро" 14.04.2014р. зверталось до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до відповідача
Селянського фермерського господарства
"Тюльпан" про стягнення 130248,00грн.
основної заборгованості, 48 191,76 грн. -
дооцінки вартості неоплаченого товару,
19 949,14 грн. - 36% річних, 7 203,84 грн. - пені,
1744,79грн. - індекс інфляції, 26 049,60 грн. -
штрафу.

27 червня 2014р. господарським судом
Тернопільської області винесено
рішення по справі №921/347/14-г/15, яким
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Селянського фермерського
господарства "Тюльпан" (48100,
Тернопільська область,
Теребовлянський район, м. Теребовля,
вул. Л.Українки, буд. 36 А, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія - Агро" (54000,
Миколаївська область, м. Миколаїв, вул.
Велика Морська, буд. 143, )
- 130 248 грн. 00 коп. основного боргу, 48 191
грн. 76 коп. - дооцінки вартості
неоплаченого товару, 19949 грн. 14 коп. - 36%
річних, 7203 грн. 84 коп. - пені, 26 049 грн. 60
коп. - штрафу та 4 632 (чотири тисячі
шістсот тридцять дві) грн. 84 коп. -
судового збору. В решті частині
позовних вимог - відмовлено.

Відповідно до ст. 35 ГПК України,
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Із змісту п.п.2.6. Постанови Пленуму ВГСУ
№18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" не потребують
доказування преюдиціальні обставини,
тобто встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, - при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. При цьому не має значення,
в якому саме процесуальному статусі
виступали відповідні особи у таких
інших справах - позивачів,
відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиційне значення для
господарського суду має й вирок суду в
кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення, які
набрали законної сили, якщо
господарський суд розглядає справу про
правові наслідки дій чи бездіяльність
особи, щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, і лише в питаннях, чи
мало місце діяння та чи вчинене воно
цією особою.

Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме обставинам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), а не правовій оцінці таких
обставин, здійсненій іншим судом.

За змістом частини другої статті 35 ГПК
та частини десятої статті 38 Закону
України "Про третейські суди"
обставини, встановлені рішенням
третейського суду, не мають
преюдиціального значення для
господарського суду, в тому числі і у
розгляді ним справи, в якій беруть
участь ті самі сторони, що й у
третейському провадженні.

Не надається преюдиціального значення
також обставинам, зазначеним:

у скасованих судових рішеннях (а в разі
часткового скасування таких рішень - у
скасованих їх частинах);

у судових рішеннях касаційної
інстанції, оскільки останню не
наділено правом, зокрема,
встановлювати або вважати доведеними
обставини і вирішувати питання,
пов'язані з доказуванням (частина друга
статті 111-7 ГПК), - за винятком випадків,
коли касаційна інстанція, скасувавши
рішення попередніх судових інстанцій,
прийняла нове рішення на підставі
встановлених ними обставин.

З матеріалів справи вбачається, що
рішення у справі №921/347/14-г/15 від 27.06.2014р.
складено та підписано 02.07.2014р. та,
станом на даний час, не оскаржено і
вступило в законну силу. В силу правила
закріпленого у ст. 35 ГПК України беручи
д оуваги склад сторін у справах
обставини встановлені рішенням від
27.06.2014р. у господарській справі №
921/347/14-г/15 мають преюдиціальне значення
при розгляді даної справи № 921/987/14-г/9.

Із змісту рішення від 27.06.2014р. №
921/347/14-г/15 судом серед іншого
встановлено у справі, що відповідно до
укладеного між сторонами договору
поставки № ЗР-169/13 від 13.06.2013р., додатків
до договору № 1 від 13.06.2013р. ( загальна
сума поставки товару - 156 855,00 грн. з ПДВ,
вартість в доларах США з ПДВ - 19 128,66) та
№ 2 від 05.07.2013р. (загальна сума поставки
товару - 13 393,00 грн. з ПДВ, вартість в
доларах США з ПДВ - 1 633,29), позивач
поставив відповідачеві товар на
загальну суму 170248,00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними № 3027 від 13.06.2013р. на суму 156
855,00 грн. та №3567 від 05.07.2013р. на суму 13393,00
грн., належно завірені копії яких
містяться в матеріалах справи.

Однак, відповідач свої договірні
зобов'язання щодо оплати за отриманий
товар виконав частково, здійснивши
часткову оплату на загальну суму 40 000,00
грн., зокрема, 15.11.2013р. оплачено 20 000,00
грн., 04.12.2013р. - 10 000,00 грн. 30.12.2013р. - 10 000,00
грн., що підтверджується банківськими
виписками (містяться в матеріалах
справи). В зв'язку з чим основна
заборгованість відповідача перед
позивачем станом на час розгляду
справи становить 130 248,00 грн.

Суд констатував також, що у позивача
виникло право на нарахування штрафних
санкцій та 36% річних на суму боргу за
період прострочення її сплати, а також
право застосувати п. 3.3. Договору як
дооцінку вартості неоплаченого товару.
У свою чергу, у задоволенні до
стягнення інфляційних втрат суд у
позові відмовив.

Таким чином, суд згідно рішення від
27.06.2014р. № 921/347/14-г/15 позовні вимоги
задовольнив частково.

Слід зазначити, що СФГ "Тюльпан" рішення
господарського суду Тернопільської
області від 27.06.2014р. № 921/347/14-г/15
виконало добровільно в повному обсязі,
що підтверджується долученими
доказами, а саме :

- Платіжним дорученням від 18.08.2014р.
на суму 20 000,00 грн.,

- Платіжним дорученням від 18.08.2014р.
на суму 216 275,18 грн.

Разом з тим, позивач звернувся до
господарського суду Тернопільської
області з позовною заявою (вих.№01/217 від
20.08.2014р.(вх.№1017 від 12.09.2014р.)), в якій
просить суд стягнути з відповідача
донараховані : 18 241 грн 86 коп. - 36% річних,
14 327 грн 28 коп. - курсової різниці, 9 948 грн
80 коп. - пені, 11 371 грн 75 коп. індексу
інфляції, мотивуючи тим, що при
зверненні до суду з первісним позовом
розрахунок штрафних санкцій
проводився у строк до 28 березня 2014 року,
нарахування 36% річних, пені та
інфляційних витрат здійснюється за
період з 29 березня 2014р. (дата, що не
врахована при нарахуванні штрафних
санкцій згідно позову у справі №
921/347/14-г/15) по 17 серпня 2014р. (з
урахуванням, що 18.08.2014р. є днем повного
погашення заборгованості
відповідачем).

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Абзац 1 ч.І ст.193 ГК України встановлює,
що суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
встановлено зобов'язання боржника на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення за
умови, що боржник прострочив виконання
грошового зобов'язання.

Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Із змісту п. 11.2. укладеного між
сторонами Договору Договір набуває
чинності з дня його підписання
представниками обох сторін і діє до
повних розрахунків.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Із змісту п.п. 1.3,1.10., 7.1 Постанови
Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" з
урахуванням приписів статті 549, частини
другої статті 625 ЦК України та статті 1
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" правовими наслідками
порушення грошового зобов'язання,
тобто зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу. З огляду на те, що
згадану статтю 625 ЦК України вміщено в
розділі 1 книги 5 цього Кодексу -
"Загальні положення про зобов'язання",
ця стаття застосовується до всіх
грошових зобов'язань, якщо інше не
передбачено спеціальними нормами, які
регулюють відносини, пов'язані з
виникненням, зміною чи припиненням
окремих видів зобов'язань.

За загальним правилом, закріпленим у
частині першій статті 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
через відсутність у нього необхідних
коштів, оскільки згадане правило
обумовлено замінністю грошей як їх
юридичною властивістю. Тому у випадках
порушення грошового зобов'язання суди
не повинні приймати доводи боржника з
посиланням на неможливість виконання
грошового зобов'язання через
відсутність необхідних коштів (стаття
607 ЦК України) або на відсутність вини
(статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК
України.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання, в
тому числі й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобовязання, на вимогу кредитора
зобовязаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
прострочення суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Із змісту п. 4 Постанови Пленуму ВГСУ
від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів. До
вимог про стягнення сум процентів,
передбачених статтею 625 ЦК України,
застосовується загальна позовна
давність (стаття 257 названого Кодексу).

Відповідно до п. 7.7 Договору в разі
невиконання Покупцем зобов'язань щодо
оплати отриманого товару та
невиконання зобов'язань передбачених
розділом 3 цього договору Покупець,
відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України, сплачує на користь
Постачальника, крім суми
заборгованості 36 % річних, якщо інший
розмір річних не встановлено
відповідним Додатком до Договору.

Отже, згідно з п. 7.7. Договору поставки
сторони дійшли згоди щодо зміни
розміру процентної ставки,
передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України і
встановили її в розмірі 36 % річних від
простроченої суми.

Із змісту рішення господарського суду
від 27.06.2014р. у справі № 921/347/14-г/15 до
стягнення з відповідача підлягали 36 %
річних в розмірі 19 949,14 грн., нараховані
позивачем за період з 31.10.2013р. по 28.03.2014р.
в межах заявлених позовних вимог.

У свою чергу в межах даної справи
заявлено до стягнення 36 % річних у
розмірі 18 241,86 грн., нараховані
позивачем за період з 29 березня 2014р.
(дата, що не врахована при нарахуванні
річних згідно позову у справі №
921/347/14-г/15) по 17 серпня 2014р. (з
урахуванням, що 18.08.2014р. є днем повного
погашення заборгованості
відповідачем).

З огляду на вищезазначене, перевіривши
поданий позивачем розрахунок суд
вважає, що нарахування та заявлення до
стягнення 36% річних в розмірі 18 241,86 грн.
за вказаний період є правомірно
заявленими позивачем та такими, що
підлягають до задоволення.

Щодо заявленої до стягнення
донарахованої суми пені в розмірі 9 948,80
грн., то суд має за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ст.ст.546,549 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися згідно з законом або
договором неустойкою (штрафом, пенею),
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком. При цьому,
неустойкою (штрафом, пенею) визнається,
визначена договором або актом
цивільного законодавства, грошова сума
або інше майно, які боржник повинен
передати кредиторові в разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

П. 7.1.1.Договору поставки від 13.06.2013р.
передбачено, що за несвоєчасну оплату
продукції покупець сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми боргу за кожний день
прострочення, а також додатково
сплачує штраф 20 % від суми несплаченого
боргу.

Із змісту п. 2.5. Постанови Пленуму ВГСУ
від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" щодо пені за
порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.
Його перебіг починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін.

В п. 7.8. Договору сторони домовились про
те, що стягнення штрафних санкцій (пені,
штрафу, процентів) за даним договором
відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, не
обмежується строком нарахування та
припиняється в день виконання стороною
зобов'язання, а строк позовної давності
щодо стягнення штрафних санкцій, у
відповідності до ст. 259 ЦК України,
продовжується до 3-х років.

Із змісту рішення від 27.06.2014р. №
921/347/14-г/15 до стягнення з відповідача
підлягала пеня в межах заявлених
позивачем 7 203,84 грн., нарахована за
період з 31.10.2013р. по 28.03.2014р.

Зважаючи на умови Договору та те, що як
зазначено вище, при звернені до суду
позовом у справі № 921/347/14-г/15 розрахунок
штрафних санкцій проводився у строк по
28 березня 2014р., а також враховуючи, що
відповідач основну суму боргу за
отриманий по договору поставки №
ЗР-169/13 від 13.06.2013р., сплатив лише 18.08.2014р.,
тому суд вважає, заявлену позивачем до
стягнення суму пені у розмірі 9948,80 грн.
правомірно донарахованою,
документально обґрунтованою та такою,
що підлягає до задоволення.

Водночас, позивачем було заявлено до
стягнення з відповідача курсову
різницю у розмірі 14 327,28 грн.
Розглянувши в цій частині позов, суд
має за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 524 ЦК України,
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно з частинами першою, другою
статті 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом. Зазначена
норма кореспондується з положеннями
частини другої статті 198 ГК України.

Згідно наказу Міністерства фінансів
України від 10 серпня 2000 року №193 "Про
затвердження Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін
валютних курсів" валютний курс - це
встановлений Національним банком
України курс грошової одиниці України
до грошової одиниці іншої країни.

Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що
курсова різниця - це різниця між
оцінками однакової кількості одиниць
іноземної валюти при різних валютних
курсах.

Таким чином, вираження у договорі
грошових зобов'язань в іноземній
валюті не суперечить чинному
законодавству.

Аналогічна позиція вбачається з
оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013,
№ 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» та
Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

Сторони погодили застосовувати при
проведенні розрахунків за цим
договором курс Долара США до гривні, що
встановлений на міжбанківській
валютній біржі на день підписання
договору (п.3.2. договору).

Всі платежі за цим договором
здійснюються Покупцем з урахуванням п.
3.3. договору.

Відповідно до п. 3.3. договору, в тому
випадку коли курс на міжбанківській
валютній біржі, щодо продажу дол. США до
гривні на день проведення розрахунків
(перерахування коштів) є вищим за курс
відповідної іноземної валюти на день
укладення Додатку, Сторони для
визначення суми належної до оплати
використовують таку формулу: С = А1/А2 х
В, де С - сума належна до оплати, В - ціна
товару на момент підписання додатку, А1
- (курс на міжбанківській валютній
біржі, щодо продажу дол. США до гривні)
на день перерахування коштів, А2 - (курс
на міжбанківській валютній біржі, щодо
продажу дол. США до гривні) на день
підписання відповідного додатку. При
проведенні розрахунків, сума в гривнях,
яку Покупець зобов'язаний сплатити
Постачальнику, як належну оплату
повної вартості товару, визначається з
врахуванням умов ч. 1 цього пункту
шляхом множення грошового еквівалента
вартості неоплаченого товару в доларах
США на курс на міжбанківській валютній
біржі щодо продажу дол. США до гривні на
день проведення оплати.

Враховуючи те, що станом на 18.08.2014 р.
(день сплати відповідачем 130 248,00 грн. -
основного боргу) міжбанківський курс
гривні по відношенню до долара США
(курс долара - продаж, мін.) - 13,1800, а
станом на 27 червня 2014 року (день
винесення господарським судом
Тернопільської області рішення по
справі № 921/347/14-г/15) міжбанківський курс
гривні по відношенню до долара США
(курс долара - продаж, мін.) - 11,8300, розмір
курсової різниці становить 14 327 грн. 28
коп. (згідно розрахунку курсової
різниці: 13,1800/11,8300 = 1.11 X 130248,00= 144575,28 -
130248,00 = 14 327,28).

З огляду на зазначене, вимоги позивача
про стягнення 14 327 грн. 28 коп. курсової
різниці є документально підтверджені,
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Щодо заявленої до стягнення
донарахованої суми 11 371 грн 75 коп.
індексу інфляції, то суд має за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 533 ЦК
України грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення;

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
внаслідок знецінення лише грошова
одиниця України - гривня - підлягає
індексації, а іноземна валюта не
підлягає.

Індекс інфляції - це показник, який
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари і послуги, що купує
населення для невиробничих цілей. Ціни
в Україні встановлюються у
національній валюті.

Вираження у договорі грошових
зобов'язань в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству,
однак унеможливлює урахування
розрахованого Державним комітетом
статистики України індексу інфляції
для обґрунтування вимог, пов'язаних із
знеціненням валюти боргу. При цьому
роз'яснено, що офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державним
комітетом статистики України, визначає
рівень знецінення національної
грошової одиниці України, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні, а не іноземної валюти (п. 10
оглядового листа ВГС України №01-06/767/2013
від 29.04.2013р.).

Тому вимоги ст. 625 ЦК України щодо
інфляційних нарахувань можуть бути
застосовані лише у випадку
прострочення грошового зобов'язання у
гривні і не можуть бути застосовані до
ціни у гривні, визначеної з урахуванням
курсу іноземної валюти на час
укладення угоди та на день оплати
товару.

Відтак, вимоги позивача про стягнення
інфляційних втрат є безпідставними та
такими, що задоволенню не підлягають з
огляду застосування ним п. 3.3. Договору
та коригування суми боргу з
урахуванням різниці у курсі іноземної
валюти.

(Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у Постановах № 18/113-53/81 від
31.01.2012р., №911/2682/13 від 19.02.2014р.).

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України ст. ст. 32, 33 ГПК
України, 43 ГПК України визначено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Доказами у справі є будь - які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1,2 статті 49 ГПК України
судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги
часткове задоволення позову судовий
збір у розмірі 1441 грн. 50 коп. покладає на
відповідача у справі та він підлягає
стягненню з нього в користь позивача в
іншій частині судовий збір
покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст. 43, 32-33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського фермерського
господарства "Тюльпан", вул. Л. Українки,
36а, м. Теребовля, Теребовлянського
району, Тернопільської області, 48100 () в користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Імперія-Агро" вул. Ямська, 28А, м. Київ, 38,
03038 () - 18 241 (вісімнадцять
тисяч двісті сорок одну) грн 86 коп. 36%
річних, 14 327 (чотирнадцять тисяч триста
двадцять сім) грн 28 коп. курсової
різниці, 9 948 (девять тисяч дев'ятсот
сорок вісім) грн 80 коп. пені, 1441 (одну
тисячу чотириста сорок одну) грн 50 коп.
судового збору.

3 В іншій частині заявлених вимог,
відмовити в позові.

4. Наказ видати після набрання рішенням
суду законної сили.

На рішення суду, яке не набрало
законної сили, сторони у справі,
прокурор, треті особи, особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу, протягом
десяти днів з дня підписання повного
тексту рішення, через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 01.12.2014р.

Суддя
В.Л. Гевко