ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.12.2014 Справа № 920/1856/14

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Сумське машинобудівне

науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе", м. Суми,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екстрім ЛТД",

м. Київ,

про визнання частково недійсним
договору,

Суддя Н.П. Лугова

Представники сторін:

від позивача: М.А. Сафронов,

від відповідача: не з'явився;

При секретарі судового засідання - А.Г.
Кириченко-Шелест

Позивач просить суд визнати недійсним
частково договір № 9 від 30.08.2012р.,
укладений між Публічним акціонерним
товариством "Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Екстрім ЛТД", в
частині другого речення п. 1.1
Специфікації № 6, а саме: "Після
підписання специфікації вартість
товару підлягає зміні у випадку зміні
курсу євро/гривна в порівнянні з курсом
на дату укладання специфікації № 6 до
Договору. Оплата буде здійснюватись в
гривнях по курсу НБУ придбання євро на
день виставлення рахунку на оплату".
Витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1 218 грн. 00 коп. позивач просить
покласти на відповідача.

У відзиві на позов (а.с. 23) відповідач
вважає, що підстави для визнання
недійсним частково договору № 9 від
30.08.2012р. відсутні. Додатково відповідач
зазначає, що в господарському суді
Сумської області розглядається справа
№ 920/1355/14 між тими ж сторонами,
предметом розгляду якої є стягнення
заборгованості з позивача за спірним
договором № 9 від 30.08.2012р., в тому числі
курсової різниці. За клопотанням ПАТ
"Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе" провадження у справі № 920/1355/14
зупинено до вирішення даної справи.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, у клопотанні б/н
від 27.11.2014р. просить суд розглядати
справу за відсутності його
представника.

Представник позивача наполягав на
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши й оцінивши надані сторонами
докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.08.2012 року між ПАТ "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" та ТОВ
"Екстрім ЛТД" укладено договір № 9,
предметом якого є поставка у власність
покупця товару, ціна, найменування,
кількість, строк поставки та умови
оплати якого визначені у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною договору.

Згідно пунктів 3.1 - 3.3 вартість договору
складає 9 900 000,00 грн. в тому числі ПДВ 20 %
і складається із суми специфікацій, які
мають посилання на даний договір.
Вартість товару, що поставляється
згідно даного договору, зазначається у
специфікаціях та включає в себе
вартість товару та витрати залежно від
умов поставки.

30.08.2013 року сторони уклали специфікацію
№ 6, що є додатком № 6 до договору,
відповідно до якої вартість товару
складає 249 506,30 грн. з ПДВ.

У пункті 1.1. специфікації зазначено, що
при укладенні даної специфікації був
застосований курс НБУ євро/гривна
станом на 08.10.2013р. (1 євро = 10,8481 грн.).
Після підписання специфікації
вартість товару підлягає зміні у
випадку збільшення курсу євро/гривна у
порівнянні з курсом на дату укладення
специфікації № 6. Оплата буде
здійснюватися в гривні по курсу НБУ
купівлі євро на день виставлення
рахунку на оплату.

Позивач вважає, що друге речення пункту
1.1 специфікації суперечить чинному
законодавству України та просить
визнати його недійсним.

В обгрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що при укладанні
специфікації № 6 сторони визначили
ціну товару в національній грошовій
одиниці України, домовились про те, що
зобов'язання з оплати вартості товару
має бути виконане в гривні, але при
цьому не визначили грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.

Встановлення можливості зміни ціни
товару в залежності від курсу
євро/гривна без встановлення грошового
еквівалента в іноземній валюті позивач
вважає таким, що суперечить
законодавству, зокрема статті 533
Цивільного кодексу України.

Таким чином, керуючись ст.ст. 203, 215-217
Цивільного кодексу України, позивач
просить суд визнати недійсним друге
речення п. 1.1 Специфікації № 6.

Суд, здійснивши аналіз норм чинного
законодавства України, дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 203 Цивільного кодексу
України визначено, що зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Позивач вважає, що друге речення п. 1.1
Специфікації № 6, а саме: "Оплата буде
здійснюватись в гривнях по курсу НБУ
придбання євро на день виставлення
рахунку на оплату" суперечить нормам
ст. ст. 192, 524, 533 Цивільного кодексу
України та ст. 198 Господарського
кодексу України.

Так, згідно з частиною другою статті 533
ЦК України, якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом
(частина друга статті 192 ЦК України).
Частина третя статті 533 ЦК України
визначає, що використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198
ГК України грошові зобов'язання
учасників господарських відносин
повинні бути виражені і підлягають
оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Виконання зобов'язань, виражених в
іноземній валюті, здійснюється
відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні" гривня як грошова одиниця
України (національна валюта) є єдиним
законним платіжним засобом в Україні,
приймається усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України для
проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3
Декрету Кабінету Міністрів України
"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю" від 19.02.93 N 15-93
валюта України є єдиним законним
засобом платежу на території України,
який приймається без обмежень для
оплати будь-яких вимог та зобов'язань,
якщо інше не передбачено цим Декретом,
іншими актами валютного законодавства
України.

Положення частини другої статті 533 ЦК
України та частини другої статті 198 ГК
України містять однакові за змістом
приписи про необхідність виконання
грошового зобов'язання між резидентами
України виключно у валюті України
(валюта платежу), крім випадків
отримання стороною цього зобов'язання
відповідної ліцензії Національного
банку України відповідно до вимог
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Як вбачається з матеріалів справи,
умовами договору поставки № 9 та
специфікацією № 6 грошове зобов'язання
з оплати товару виражено і підлягає
оплаті саме в гривнях. При цьому сума,
що підлягає сплаті у гривнях,
визначається сторонами за офіційним
курсом Національного Банку України
євро на день платежу, як передбачено ч. 2
ст. 533 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві на позов пояснює,
що зміна вартості товару в залежності
від курсу євро зумовлена тим, що сто
відсотків комплектуючих для товару є
імпортом і купуються за іноземну
валюту євро.

Слід зазначити, що відповідно до статті
6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627
ЦК України).

Крім того, сторони також не позбавлені
права вчинити правочин про внесення
змін до правочину з метою приведення
його у відповідність із законом (крім
зміни ціни в договорі після його
виконання, оскільки згідно з частиною
третьою статті 632 ЦК України така зміна
не допускається).

Отже, враховуючи вищенаведені норми
чинного законодавства України, суд не
вбачає правових підстав для визнання
недійсним другого речення п. 1.1
Специфікації № 6 до договору № 9 від
30.08.2012р., тому у задоволенні позову суд
відмовляє.

Судовий збір, згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Повне рішення складено 10.12.2014 року.

Суддя Н.П. Лугова