ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року Справа № 916/934/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової
Т.В.суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця
В.О.розглянувши у відкритому судовому
засіданні за участю представників
сторін: позивача: Мишко О.В. - дов. від
30.07.14, відповідача: Чернишева А.О. - дов.
від 11.03.14,

касаційну скаргуДержавного
підприємства "Іллічівський морський
торговельний порт"на
постановуОдеського апеляційного
господарського суду від07.10.14у
справі№916/934/14 Господарського суду
Одеської областіза позовомДержавного
підприємства "Адміністрація морських
портів України" в особі Іллічівської
філіїдоДержавного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт"простягнення 678151,89 грн.Державне
підприємство "Адміністрація морських
портів України" в особі Іллічівської
філії звернулось до Господарського
суду Одеської області з позовом про
стягнення з Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" 678 151,89 грн. боргу за договором
майнового сервітуту від 30.09.13 №
647-0/108-П-ІЛФ-13. Позивач посилався на
порушення відповідачем умов вказаного
договору щодо оплати права обмеженого
користування гідротехнічною спорудою,
розташованою в акваторії порту, а саме:
причалом №15, довжиною 175 метрів
(архівний номер паспорту 85235) за
вересень-грудень 2013 року. Позов
обґрунтований приписами статей 525, 526,
530, 610 Цивільного кодексу України,
статті 193 Господарського кодексу
України.

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 07.08.14 (судді: Степанова Л.В.,
Лічман Л.В., Панченко О.Л.) позов
задоволено. Суд виходив з факту
неоплати відповідачем коштів за
використання об'єкта сервітуту за
договором №647-0/108-П-ІЛФ-13 від 30.09.13.
Водночас судом було враховано і те, що
договір, який визнаний підставою
позову, не є нікчемним та не визнавався
недійсним у встановленому законом
порядку, а тому є обов'язковим до
виконання сторонами.

Постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
07.10.14 (судді: Лисенко В.А., Гладишева Т.Я.,
Ліпчанський Т.В.) перевірене рішення
господарського суду залишено без змін
з тих же підстав.

До Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою (з урахуванням
пояснень) звернулося Державне
підприємство "Іллічівський морський
торговельний порт", в якій просить
скасувати рішення і постанову у справі,
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник
посилається на порушення судами
приписів статей 182, 334, 638 Цивільного
кодексу України, статей 74, 133, 136
Господарського кодексу України, статей
3, 4 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень". Він не
погоджується з висновком судів про
наявність підстав для стягнення
спірної суми за договором
№647-0/108-П-ІЛФ-13 від 30.09.13 та вказує на те,
що такий договір є неукладеним,
оскільки позивачем не здійснено
державну реєстрацію права
господарського відання на причали
порту, які є об'єктом сервітуту за
спірним договором.

Від позивача надійшов відзив на
касаційну скаргу, в якому він просить
судові акти у справі залишити без змін,
а касаційну скаргу - без задоволення.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г.,
пояснення представників сторін,
переглянувши матеріали справи та
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
приписів законодавства, відзначає
наступне.

Господарськими судами попередніх
інстанцій установлено та підтверджено
матеріалами справи, що у відповідності
до Закону України "Про морські порти
України", розпорядження Кабінету
Міністрів України від 04.03.13 №133-р "Про
погодження пропозиції щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту", наказу
Міністерства інфраструктури від 19.03.13
№163 "Про заходи щодо реорганізації
державних підприємств морського
транспорту та утворення Державного
підприємства "Адміністрація морських
портів України" було проведено
реорганізацію державних підприємств
морського транспорту, шляхом виділу
стратегічних об'єктів портової
інфраструктури, іншого майна, прав та
обов'язків стосовно них за
розподільчими балансами, та утворено,
внаслідок виділу, Державне
підприємство "Адміністрація морських
портів України". При цьому,
адміністрація морських портів України
згідно з наказом Міністерства
інфраструктури від 19.03.13 №163 (пункт 3) є
правонаступником державних
підприємств морського транспорту,
зазначених у пункті 1 цього наказу, у
частині майна, прав та обов'язків
відповідно до розподільчих балансів.
За актом приймання-передачі від 13.06.13
№482/19 до адміністрації портів були
передані основні засоби Державного
підприємства "Іллічівський морський
торговельний порт" згідно з
розподільчим балансом станом на 13.06.13, в
т.ч. причали Іллічівського морського
порту. Суди установили, що спірний
причал обліковується за позивачем та, в
подальшому, речові права на цей об'єкт
були зареєстровані за ним, як то
передбачено Законом України "Про
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень". В процесі
розгляду спору господарські суди
установили, з підтвердженням
матеріалами справи, що 30.09.13 між
Державним підприємством
"Адміністрація морських портів
України" в особі Іллічівської філії і
Державним підприємством "Іллічівський
морський торговельний порт" був
укладений договір майнового сервітуту
№647-0/108-П-ІЛФ-13. За цим договором позивач
на надає відповідачеві право
обмеженого користування належними
йому гідротехнічними спорудами
(нерухомим майном), розташованими в
акваторії Іллічівського морського
порту, а саме: причал №15, а останній, в
свою чергу, щомісячно, до 30 числа
місяця, наступного за звітним, на
підставі рахунку оплачує сервітут.
Сума щомісячного платежу
розраховується, виходячи з кількості
днів у звітному місяці (пункт 2.3
договору). Відповідно до пункту 3.2
договору сервітуарій зобов'язаний
своєчасно та на умовах цього договору
вносити плату за сервітут за весь час
фактичного користування причалом.
Сторони обумовили, що договір набуває
чинності з дня його укладення, але
регулює взаємовідносини між сторонами
починаючи з 21.08.13. Договір діє до 31.12.13,
але у будь-якому разі до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим договором (пункт 7.1 договору).
Суди установили, що спірний договір
№647-0/108-П-ІЛФ-13 від 30.09.13 не є нікчемним
та не визнавався недійсним у
встановленому законом порядку. В
процесі розгляду спору судами
установлено та підтверджено
матеріалами справи, що відповідач
користувався причалом №15 і виконував
навантажувально-розвантажувальні
роботи на вказаному об'єкті сервітуту.
Проте, виставлені позивачем рахунки не
оплачував. Отже, як установили суди,
борг відповідача становить 678151,89 грн.
Як убачається з матеріалів справи,
предметом даного судового розгляду є
вимога Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі Іллічівської філії про
стягнення з Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" 678 151,89 грн. боргу за договором
майнового сервітуту від 30.09.13 №
647-0/108-П-ІЛФ-13. Ухвалюючи судові акти у
справі, господарські суди дійшли
висновку про обґрунтованість позову.
Статтею 18 Закону України "Про морські
порти України" унормовано, що власники
та/або користувачі технологічно
пов'язаних об'єктів портової
інфраструктури зобов'язані укладати
між собою договори, що визначають
взаємні права і обов'язки щодо
організації та забезпечення
безперервності технологічного процесу
надання відповідних послуг у морському
порту і встановлюють єдиний порядок
експлуатації відповідної
інфраструктури морського порту. Як вже
зазначалося, і це установили суди, ДП
"Адміністрація морських портів
України" було створено в процесі
реорганізації державних підприємств
морського транспорту та воно є їх
правонаступником у частині майна, прав
та обов'язків відповідно до
розподільчих балансів. Суди
установили, що до адміністрації
морських портів були передані основні
засоби Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" згідно з розподільчим балансом
станом на 13.06.13, в т.ч. причали
Іллічівського морського порту, (акт
приймання-передачі від 13.06.13 №482/19); що
спірний об'єкт обліковується за
адміністрацією морських портів та, у
подальшому, речові права на нього були
зареєстровані за позивачем у
встановленому законом порядку.
Господарські суди також установили, що
Державне підприємство "Адміністрація
морських портів України" є державним
унітарним підприємством і діє як
державне комерційне підприємство,
майно якого закріплюється за ним на
праві повного господарського відання
та належить до державного майна (пункти
1.1, 4.2 Статуту). За приписами статі 136
Господарського кодексу України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим кодексом та іншими
законами. Отже, адміністрація морських
портів здійснює право володіння,
користування та розпорядження
закріпленим за ним майном (зокрема, і
спірним об'єктом сервітуту). Відповідно
до приписів статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини. договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків (стаття 626 названого
Кодексу). Статтею 627 Цивільного кодексу
України унормовано, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору
(стаття 638 Цивільного кодексу України).
Право користування чужим майном
унормовано главою 32 Цивільного кодексу
України (статті 401-406). Згідно з
приписами статті 401 Цивільного кодексу
України право користування чужим
майном (сервітут) може бути встановлене
щодо земельної ділянки, інших
природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом. Сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду (стаття 402
названого Кодексу). Сервітут визначає
обсяг прав щодо користування особою
чужим майном. Сервітут може бути
встановлений на певний строк або без
визначення строку. Особа, яка
користується сервітутом, зобов'язана
вносити плату за користування майном,
якщо інше не встановлено договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут не підлягає відчуженню.
Сервітут не позбавляє власника майна,
щодо якого він встановлений, права
володіння, користування та
розпоряджання цим майном (стаття 403
Цивільного кодексу України). Як вже
зазначалося, і це установили суди, між
сторонами був укладений договір
майнового сервітуту №647-0/108-П-ІЛФ-13 від
30.09.13, за яким позивач, на визначених
договором умовах оплати, надає
відповідачу право обмеженого
користування причалом №15,
розташованим в акваторії порту.
Спірний договір, як установили суди, не
є нікчемним та недійсним у
встановленому порядку не визнавався.
Установили суди і те, з підтвердженням
матеріалами справи, що відповідач
користувався об'єктом сервітуту -
причалом, виконував
навантажувально-розвантажувальні
роботи на ньому, проте, плати за
користування цим майном не вносив,
виставлені позивачем рахунки не
оплатив. Отже, як установили суди, борг
відповідача становить 678151,89 грн. Згідно
з приписами статей 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом; зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. За приписами статі 629
Цивільного кодексу України договір є
обов'язковим до виконання сторонами. За
таких установлених обставин справи,
висновок судів про наявність підстав
для стягнення з відповідача спірної
суми заборгованості визнається
правомірним. Довід скаржника про те, що
позивачем не здійснено державну
реєстрацію речових прав на об'єкт
сервітуту за спірним договором не може
бути підставою для скасування судових
актів у справі, позаяк він був
предметом розгляду судом апеляційної
інстанції та обґрунтовано відхилений
ним.

За таких обставин, підстав для
скасування судових актів у справі та
задоволення касаційної скарги не
вбачається.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 07.10.14 у справі
№916/934/14 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Іллічівський морський
торговельний порт" - без задоволення.

Головуючий суддя
Т. Добролюбова

Судді
Т. Гоголь

В.Швець