ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2014 р.
Справа № 922/3244/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М.,
суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Мацегорін А.О., за дов.№50/10
від 19.09.2014 року

відповідача - Ващенко Т.Д., за дов.№38-4055
від 27.10.2010 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ (вх.
№3461 Х/3-10) на рішення господарського
суду Харківської області від 01.10.2014
року у справі №922/3244/14

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі", м. Харків

про стягнення 122567,86 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 01.10.2014 року по
справі №922/3244/14 (суддя П.В.Хотенець) у
задоволенні клопотання позивача про
відкладення розгляду справи
відмовлено. Клопотання відповідача про
зменшення розміру пені та штрафу на 84,6 %
задоволено. Позов задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі" на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" 3347,93 грн. пені, 4145,82
грн. штрафу, 61425,85 грн. суму, на яку
збільшився борг внаслідок інфляційних
процесів, 12481,27 грн. три відсотки річних
за несвоєчасні розрахунки та 2452,00 грн.
судового збору. В задоволенні позовних
вимог в частині стягнення пені у
розмірі 18391,88 грн. відмовлено. В
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення штрафу у розмірі 22775,10 грн.
відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій вважає, що судом при
прийнятті оскаржуваного рішення не в
повному обсязі з'ясовані обставини, які
мають значення для справи, невірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права, просить рішення
в частині відмови у задоволенні 18391,88
грн. пені та 22775,11 грн. 7 % штрафу
скасувати, та прийняти в цій частині
нове рішення, яким позовні вимоги в
даній частині задовольнити повністю.

Відповідач через канцелярію
Харківського апеляційного
господарського суду надав відзив на
апеляційну скаргу (вх.11269 від 26.11.2014
року), в якому проти доводів викладених
в апеляційні скарзі заперечує, вважає,
що оскаржуване рішення суду першої
інстанції прийняте з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та всебічним
дослідженням обставин справи, просить
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши в судовому засіданні
пояснення представників позивача та
відповідача, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
рішенням господарського суду
Харківської області від 22.09.2010 року у
справі №58/156-10 стягнуто з КП "Харківські
теплові мережі" на користь ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" 76460519,83
грн. боргу, 701598,52 грн. пені, 3179192,38 грн.
інфляційних витрат, 761767,77 грн. 3% річних,
25500,00 грн. витрат по сплаті державного
мита, 236,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. В частині стягнення
4345872,84 грн. пені відмовлено

Представники сторін у 2012 році
звернулися до господарського суду
Харківської області із спільною заявою
про затвердження мирової угоди по
справі №58/156-10.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 19.07.2012 року у
справі №58/156-10 (суддя О.О.Присяжнюк)
затверджено мирову угоду сторін,
відповідно до умов якої відповідач
(боржник) визнав заборгованість в сумі
18460067,87 грн. та зобов'язався погасити
стягувачу (позивачеві) зазначену суму
заборгованості протягом 20 років
щомісячно, починаючи з червня 2012 року
по травень 2032 року включно, згідно
графіку погашення заборгованості.

Внаслідок ухилення відповідача від
виконання умов мирової угоди щодо
сплати грошових коштів у встановлений
строк, позивач був змушений звернутися
до суду з відповідним позовом за
захистом свого порушеного права та
інтересу.

Враховуючи те, що своїми діями
відповідач порушив умови мирової угоди
та вимоги статті 526 Цивільного кодексу
України, яка передбачає, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, суд першої
інстанції задовольнив позовні вимоги
позивача, однак в частині стягнення
пені та штрафу зменшив розмір
нарахованого до стягнення боргу.

Висновок суду першої інстанції за
переконанням колегії суддів є таким, що
не суперечить чинному законодавству, з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Дво - чи багатостороннім правочином
(договором) є погоджена дія двох або
більше сторін.

Правочини відрізняються від інших
юридичних фактів тим, що правочини є
вольовими актами, спрямованими на
досягнення певного правового
результату; завжди є діями фізичної або
юридичної особи та є правомірними
діями, що тягнуть виникнення або
видозміни регулятивних цивільних
правовідносин, а воля в правочинах
завжди спрямована саме на
встановлення, зміну, припинення тощо
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України, умови
мирової угоди сторін викладаються в
адресованій господарському суду
письмовій заяві, яка долучається до
справи. Таку заяву підписують обидві
сторони. При затвердженні мирової
угоди суд виносить ухвалу, якою
одночасно припиняє провадження у
справі.

Мирова угода це договір, який
укладається сторонами з метою
припинення спору, на умовах, погоджених
сторонами. Мирова угода не призводить
до вирішення спору по суті. Сторони не
вирішують спору, не здійснюють
правосуддя, що є прерогативою судової
влади, а досягнувши угоди між собою,
припиняють спір. Тобто, відмовившись
від судового захисту, сторони
ліквідують наявний правовий конфлікт
через самостійне (без державного
втручання) врегулювання розбіжностей
на погоджених умовах.

Отже, після укладання мирової угоди,
зобов'язання відповідача щодо
погашення суму боргу, встановленого
рішенням суду від 22.09.2010 року по справі
№58/156-10 в розмірі 85448951,34 грн., в силу ч. 1
ст. 604 ЦК України, є припиненими. У
відповідача перед позивачем виникло
інше зобов'язання, передбачене мировою
угодою.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до п. 3 Мирової угоди сторони
дійшли згоди врегулювати порядок
виконання рішення суду від 22.09.2010 року
по справі №58/156-10 в частині суми
основного боргу. Яка на момент
підписання цієї мирової угоди
становить 18460067,87 грн. Боржник
зобов'язується сплатити у повному
обсязі суму основного боргу, вказану у
п.3 цієї мирової угоди, шляхом сплати
зобов'язань частинами відповідно до
графіку погашення заборгованості (п.4
Мирової угоди).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір відсотків.

Тобто, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох відсотків річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. У застосуванні
індексації можуть враховуватися
рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ, викладені в
листі Верховного Суду України від
03.04.1997 № 62-97 року

Згідно зазначеного листа, а також
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-06/928/2012
від 17.07.2012 року індекс інфляції
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
заборгованості. При цьому сума боргу,
яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Розглядаючи вимоги про стягнення
інфляційних втрат та трьох відсотків
річних, суд попередньої інстанцій
дослідив правильність проведеного
позивачем розрахунку сум трьох
відсотків річних та інфляційних втрат,
встановив періоди за які вказані суми
повинні нараховуватись, що є
беззаперечним дотриманням судом
першої інстанції вимог ст. 43 ГПК
України щодо всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

Таким чином, місцевий господарський
суд правомірно задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 61425,85
грн. інфляційних втрат та 3% річних в
сумі 12481,27 грн.

Разом з тим, суд попередньої інстанції
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог позивача щодо стягнення
з відповідача передбачених умовами
угоди неустойки (пені та штрафу), та
водночас, про наявність підстав для їх
зменшення на підставі ст. 233
Господарського кодексу України.

Саме цей висновок судів оскаржується
позивачем в апеляційному порядку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом; кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Положеннями статті 216, частини першої
статті 218 Господарського кодексу
України визначено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Одним з видів
господарських санкцій згідно з
частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесені
штраф і пеня (частина перша статті 230
Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання, або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань». Отже, яким би способом не
визначався розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Згідно з п.11 мирової угоди, сторони
передбачили, що за прострочення
виконання зобов'язань у п.4 цієї мирової
угоди, боржник зобов'язується сплатити
стягувачу пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який сплачується пеня від суми
простроченого платежу, за кожний день
прострочення платежу, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково сплатити штраф в розмірі 7%
від суми простроченого платежу.

Разом з тим, необхідно зазначити, що
застосування іншого виду неустойки -
штрафу до грошового зобов'язання
законом не передбачено, що, втім, не
виключає можливості його встановлення
в укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати.

Колегія суддів констатує, що судом
першої інстанції правомірно
встановлено той факт, що відповідач не
здійснив оплату платежів у повному
обсязі, у встановлені мировою угодою
строки. Таким чином, факт порушення
відповідачем зобов'язання за угодою
підтверджується матеріалами справи, у
зв'язку з чим у позивача є всі правові
підстави вимагати стягнення з
відповідача пені та штрафу згідно з п. 11
мирової угоди.

Позивачем був наданий розрахунок пені
та штрафу за весь період прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання, відповідно до якого сума
пені склала 21739,81 грн. та сума штрафу
склала 326920,93 грн.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК
України у разі, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Зазначена норма ставить право суду на
зменшення неустойки в залежність від
співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої
статті 551 ЦК України та статті 233 ГК
України слід мати на увазі, що поняття
"значно" та "надмірно" є оціночними і
мають конкретизуватися судом у кожному
конкретному випадку. При цьому слід
враховувати, що правила частини
третьої статті 551 ЦК України та статті
233 ГК України направлені на запобігання
збагаченню кредитора за рахунок
боржника, недопущення
заінтересованості кредитора у
порушенні зобов'язання боржником (п. 42
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 07.04.2008
№ 01-8/211 "Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України").

Згідно з Роз'ясненням п. 3.17.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (у
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, висновок суду щодо
необхідності зменшення розміру пені,
яка підлягає стягненню з відповідача,
повинен ґрунтуватися на загальних
засадах цивільного законодавства,
якими є, зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (п.6 ст.3
ЦК України).

Матеріали справи свідчать, що КП
"Харківські теплові мережі" є
соціально значимим теплопостачальним
комунальним підприємством, що
забезпечує централізоване
теплопостачання бюджетної сфери та
надає теплову енергію і послуги з
теплопостачання населенню міста
Харкова.

У складі споживачів, яким відповідач
постачає теплову енергію, населення
складає 84,6%

Зважаючи на те, що основним споживачем
теплової енергії, що виробляється
підприємством є населення, основним
джерелом доходів підприємства є кошти,
що надходять від населення. Тарифи, що
встановлені для населення на теплову
енергію є нижче її собівартості і не
покривають витрат підприємства

Станом на 01.08.2014 року загальний борг
населення за надані послуги з
централізованого теплопостачання
перед КП "Харківські теплові мережі"
складає 671,4 млн. грн., бюджетних установ
- 284,4 млн. грн., госпрозрахункових
підприємств 86,8 млн. грн.,
заборгованість місцевого бюджету з
субсидій та пільг - 16,0 млн. грн., що
підтверджується довідкою КП
"Харківські теплові мережі" (а. с. 50).

Відповідно до Закону України "Про
тимчасову заборону стягнення пені з
громадян України за несвоєчасне
внесення оплати за житлово-комунальні
послуги" № 486/96 від 13 листопада 1996 року,
заборонено нараховувати та стягувати
пеню з громадян за несвоєчасну оплату
житлово-комунальних послуг, що не
ініціювало проведення оплат та
позбавляло КП "Харківські теплові
мережі" джерела погашення по штрафних
санкціях. Хоча з 01.01.2011 року заборона на
нарахування й стягнення пені знята, але
розмір пені не передбачений жодним
нормативним актом.

Виходячи з зазначеного, вбачається, що
сплата штрафних санкцій у повному
обсязі може зачепити не лише майнові
інтереси відповідача, а і інші
інтереси, зокрема, можливість
забезпечувати централізоване
теплопостачання установам бюджетної
сфери та надання теплової енергії і
послуг з теплопостачання населенню
міста Харкова.

Приписами ст. 83 ГПК України
встановлено, що право господарського
суду, зокрема, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи, що господарський суд
обґрунтовуючи своє рішення про
зменшення розміру стягуваної пені і
штрафу, взяв до уваги, що наведена вище
норма є процесуальною і застосував
поряд з нею норму матеріального права
(ст.233 ГК України), апеляційна інстанція
вбачає достатньо вмотивований
висновок суду першої інстанції про
зменшення обумовленої договором
штрафних санкцій (штрафу та пені) та
вважає, що підстави та мотиви для
зменшення неустойки суд обґрунтував
належним чином, тому вірно скористався
обумовленим законом правом зменшити
розмір санкцій.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Сторона або прокурор
у разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
43 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Харківської
області від 01.10.2014 року у справі №
922/3244/14 прийняте при належному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи та без порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для його скасування у
колегії суддів відсутні.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1
статті 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 01.10.2014 року у
справі №922/3244/14 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 04 грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Горбачова Л.П.