ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014 року
Справа № 904/4629/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Коваль Л.А.
(доповідач)

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання:
Сусла Я.Б.,

за участю представників сторін:

від позивача-1: ОСОБА_1,

від позивача-2: ОСОБА_2,

від позивача-3: ОСОБА_3,

від позивача-6: ОСОБА_4,

від позивача-8: ОСОБА_5,

від позивача-9: ОСОБА_6,

від позивача-10: ОСОБА_7,

від позивача-11: ОСОБА_8,

від позивача-13: ОСОБА_9,

від позивача-15: ОСОБА_10,

від позивача-16: ОСОБА_11,

від позивача-19: ОСОБА_12,

від позивача-20: ОСОБА_13,

від позивача-21: ОСОБА_14,

від позивача-24: ОСОБА_15,

від позивача-25: ОСОБА_16,

від позивача-26: ОСОБА_17,

від позивача-27: ОСОБА_18,

від позивача-28: ОСОБА_19,

від позивача-30: ОСОБА_20,

від позивача-31: ОСОБА_21,

від позивача-32: ОСОБА_22,

від позивачів 1-32: адвокат ОСОБА_23,
договір про представництво № б/н від
20.05.2014р., свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю № 0787
від 10.04.1998р.,

від відповідача: представник Кулик Г.В.,
довіреність № 20-11/01 від 20.11.2014р.,

від третьої особи-1: не з'явився,

від третьої особи-2: не з'явився,

від третьої особи-3: не з'явився,

від третьої особи-4: заступник
начальника відділу правового
забезпечення роботи Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Дніпропетровській області
Пека А.І., довіреність № 275 від 07.10.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_4,
ОСОБА_28, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_29, ОСОБА_9, ОСОБА_30, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_33, ОСОБА_34,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_35, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22 на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 29.08.2014
року у справі № 904/4629/14

за позовом

позивача-1: ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

позивача-2: ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ

позивача-3: ОСОБА_3, м. Дніпропетровськ

позивача-4: ОСОБА_26, м. Дніпропетровськ

позивача-5: ОСОБА_27, м. Дніпропетровськ

позивача-6: ОСОБА_4, м. Дніпропетровськ

позивача-7: ОСОБА_28, м. Дніпропетровськ

позивача-8: ОСОБА_5, м. Дніпропетровськ

позивача-9: ОСОБА_6, м. Дніпропетровськ

позивача-10: ОСОБА_7, м. Дніпропетровськ

позивача-11: ОСОБА_8, м. Дніпропетровськ

позивача-12: ОСОБА_29, м. Дніпропетровськ

позивача-13: ОСОБА_9, м. Дніпропетровськ

позивача-14: ОСОБА_30, м. Дніпропетровськ

позивача-15: ОСОБА_10, м. Дніпропетровськ

позивача-16: ОСОБА_11, м. Дніпропетровськ

позивача-17: ОСОБА_31, м. Дніпропетровськ

позивача-18: ОСОБА_32, м. Дніпропетровськ

позивача-19: ОСОБА_12, м. Дніпропетровськ

позивача-20: ОСОБА_13, м. Дніпропетровськ

позивача-21: ОСОБА_14, м. Дніпропетровськ

позивача-22: ОСОБА_33, м. Дніпропетровськ

позивача-23: ОСОБА_34, м. Дніпропетровськ

позивача-24: ОСОБА_15, м. Дніпропетровськ

позивача-25: ОСОБА_16, м. Дніпропетровськ

позивача-26: ОСОБА_17, м. Дніпропетровськ

позивача-27: ОСОБА_18, м. Дніпропетровськ

позивача-28: ОСОБА_19, м. Дніпропетровськ

позивача-29: ОСОБА_35, м. Дніпропетровськ

позивача-30: ОСОБА_20, м. Дніпропетровськ

позивача-31: ОСОБА_21, м. Дніпропетровськ

позивача-32: ОСОБА_22, м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровська
фірма "МРІЯ", м. Дніпропетровськ

третя особа-1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: Виконавчий
комітет Дніпропетровської міської
ради, м. Дніпропетровськ;

третя особа-2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: Колективне
підприємство Дніпропетровська фірма
"Мрія", м. Дніпропетровськ

третя особа-3, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: Товариство з
обмеженою відповідальністю "ФСД-груп",
м. Дніпропетровськ;

третя особа-4, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача: Фонд державного
майна України, м. Київ

про визнання гуртожитку таким, що
підлягає передачі у власність
територіальної громади

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровська
фірма "МРІЯ", треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача:
Виконавчий комітет Дніпропетровської
міської ради, Колективне підприємство
Дніпропетровська фірма "Мрія",
Товариство з обмеженою
відповідальністю "ФСД-груп", третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача:
Фонд державного майна України, про
визнання гуртожитку № 2 за адресою:
провулок Добровольців, 10 у м.
Дніпропетровську таким, що підлягає
передачі у власність територіальної
громади міста Дніпропетровська на
умовах, встановлених Законом України
"Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків".

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 29.08.2014
року у справі № 904/4629/14 (суддя Петрова
В.І.) позивачам в позові відмовлено;
судові витрати у справі покладено на
позивачів.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, місцевий господарський суд
зазначив, що позивачі просять суд
визнати гуртожиток № 2 за адресою: пров.
Добровольців, 10 у м. Дніпропетровську
таким, що підлягає передачі у власність
територіальної громади міста
Дніпропетровська, на умовах,
встановлених Законом України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків", однак такий
спосіб захисту прав законом не
передбачений (послався на статті 15, 16
Цивільного кодексу України), більш
того, питання визнання певного статусу
гуртожитку свідчить про намагання
встановити юридичний факт, що не
входить до компетенції господарських
судів. У зв'язку з наведеним суд дійшов
до висновку, що позивачі обрали
неналежний спосіб захисту порушеного
права.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивачі подали апеляційну скаргу.
Посилаючись на неправильне
застосування місцевим господарським
судом при прийнятті рішення у справі
норм матеріального права, порушення
норм процесуального права (ст. 4 ГПК
України) позивачі просять скасувати це
рішення та прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивачі зазначають, що способи
захисту цивільних прав і інтересів,
передбачені ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК
України, не є вичерпними; суд може
захистити цивільне право чи інтерес
громадянина іншим способом, що
встановлений законом. На думку
позивачів, спосіб захисту, який вони
обрали, встановлено Законом України
"Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків". Позивачі
посилаються на ті обставини, що кожен з
них проживає постійно у спірному
гуртожитку більше 5 років, не має іншого
житла, має право на приватизацію
приміщень, в яких проживає, на
позивачів поширюється дія зазначеного
Закону. Однак, за доводами позивачів,
реалізувати своє право на приватизацію
приміщень у гуртожитку протягом
тривалого часу вони не можуть. Рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 27.01.2011 року, яке залишено
без змін судом апеляційної інстанції,
право власності на спірний гуртожиток
визнано за державою. Проте, постановою
Вищого господарського суду України від
02.06.2011 року вказані судові рішення
скасовано з посиланням на вказівки
Верховного Суду України щодо
відсутності законодавчої заборони на
приватизацію гуртожитків, хоча, як
вважають позивачі, така заборона
безспірно існувала за Законом України
"Про приватизацію державного майна". На
думку позивачів, з огляду на вказане
рішення Вищого господарського суду
України, безоплатне вилучення
гуртожитку у власність держави чи
територіальної громади міста
неможливе. Також, за доводами
позивачів, реалізувати право позивачів
на приватизацію жилих приміщень в
гуртожитку відповідач не бажає, більше
того, вчиняє дії щодо виселення
позивачів з гуртожитку. Як стверджують
позивачі, відмовляючи в задоволенні
позову з підстав обрання позивачами
неналежного способу захисту
порушеного права, місцевий
господарський суд не вказав, у чому
полягає його неналежність. Разом з тим,
позивачі вбачають підстави вважати, що
вказаний у позовній заяві спосіб
захисту інтересів позивачів -
мешканців гуртожитку, права яких
порушені, дозволить вимагати включення
гуртожитку в міську програму передачі
гуртожитків до комунальної власності
та, в подальшому, приватизації
позивачами займаних приміщень у цьому
гуртожитку. Позивачі зазначають, що
відповідно до п. 19 ст. 18 Закону України
"Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків" органи
місцевого самоврядування щодо
приватизації житла у гуртожитках
наділені правом звертатися до суду з
позовом про передачу гуртожитків у
власність територіальних громад.
Однак, на відповідне звернення
позивачів управлінням житлового
господарства міської ради позивачам
запропоновано самим ініціювати
повернення гуртожитку до державної
власності з подальшою передачею його
до комунальної власності
територіальної громади м.
Дніпропетровська. Позивачі
висловлюють своє занепокоєння тим, що у
випадку закінчення дії мораторію на
відчуження гуртожитків, спірний
гуртожиток відповідачем буде
відчужений, а на добросовісного
набувача вимоги Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" не будуть
розповсюджуватися. Рішення ж суду про
визнання гуртожитку таким, що підлягає
передачі територіальній громаді м.
Дніпропетровська на умовах та в
порядку, визначених наведеним Законом,
дозволить позивачам вимагати вчинення
дій, передбачених постановою Кабінету
Міністрів України від 30.10.2013 року № 859,
якою затверджено Порядок визначення
розміру компенсації вартості
гуртожитків, які включені до статутних
капіталів товариств, утворених у
процесі приватизації (корпоратизації).

Також, за доводами позивачів, місцевий
господарський суд безпідставно
зазначив, що позов направлений на
встановлення юридичного факту,
оскільки в силу приписів Цивільного
процесуального кодексу України (ст.ст.
234, 256) заяви про наявність чи
відсутність юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав або
інтересів особи, розглядаються в
непозовному цивільному судочинстві за
відсутності спору про право.

В обґрунтування своїх доводів позивачі
посилаються і на те, що згідно ст. 41
Конституції України вони мають право
на житло, однак це право не визнається
відповідачем, а права і свободи людини
і громадянина відповідно до ст. 55
Конституції України захищаються судом.

Відповідач проти задоволення
апеляційної скарги заперечує.
Відповідач вважає, що вимоги позивачів
не відповідають положенням Закону
України "Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків",
зокрема ст. 3 наведеного Закону,
відповідно до якої забезпечення
реалізації конституційного права на
житло мешканців гуртожитків, на яких
поширюється дія цього Закону,
здійснюється з дотриманням таких
підходів: всі гуртожитки, на які
поширюється дія зазначеного Закону,
підлягають передачі у власність
територіальних громад; передача
гуртожитків згідно із цим Законом у
власність територіальних громад
здійснюється відповідно до порядку,
передбаченого Законом України "Про
передачу об'єктів права державної та
комунальної власності" та прийнятих
відповідно до нього підзаконних актів,
з урахуванням особливостей цього
Закону; гуртожитки, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), передаються у
власність територіальних громад
відповідно до державної програми
передачі гуртожитків у власність
територіальних громад з урахуванням
особливостей, визначених цим Законом;
рішення про передачу гуртожитків, на
які поширюється дія цього Закону, у
власність територіальних громад
приймає орган, уповноважений управляти
державним майном, інший орган, якому
передано в користування державне
майно, або суд. Також, за доводами
відповідача, вимоги позивачів не
відповідають положенням ст. 16 ЦК
України в частині регламентованих
законом способів захисту цивільних
прав та інтересів. На думку
відповідача, дія Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" не поширюється
на спірні правовідносини, оскільки
відповідно до ч. 4 ст. 3 цього Закону його
дія не поширюється на гуртожитки, що
знаходяться у приватній власності,
крім гуртожитків, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації). За доводами
відповідача, спірний гуртожиток є
внеском Колективного підприємства
Дніпропетровська фірма "Мрія" до
статутного капіталу Закритого
акціонерного товариства
"Дніпропетровська фірма "МРІЯ"; право
власності Закритого акціонерного
товариства "Дніпропетровська фірма
"МРІЯ" на зазначений гуртожиток
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно. Отже, як
вважає відповідач, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Дніпропетровська фірма "МРІЯ", що
утворилось внаслідок перетворення
Закритого акціонерного товариства
"Дніпропетровська фірма "МРІЯ", на даний
час є власником спірного майна -
будівлі гуртожитку, переданого йому
його учасником у власність в якості
вкладу до статутного капіталу
товариства, тобто є власником спірного
майна на законних підставах. За таких
обставин, відповідач вбачає підстави
вважати, що передача гуртожитку, який
знаходиться у власності відповідача, у
власність територіальної громади
міста Дніпропетровська не
відповідатиме нормам чинного
матеріального права, положенням Закону
України "Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків"
та загальним принципам непорушності
права власності. Відповідач просить
залишити без змін оскаржуване рішення
місцевого господарського суду у даній
справі, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Третя особа-1 явку свого повноважного
представника у судові засідання,
призначені для розгляду апеляційної
скарги у справі, не забезпечила.
Відповідно до письмових пояснень
третьої особи-1, що надійшли до
апеляційного господарського суду
10.11.2014 року, третя особа-1 повністю
підтримує свою попередню позицію, яка
наведена у письмових поясненнях, що
були надані до місцевого
господарського суду при розгляді ним
даної справи. Відтак, третя особа-1
вважає, що прохальна частина позову
містить вимоги, що не узгоджуються із
загально-правовими способами захисту
цивільних прав, викладеними у ст. 16 ЦК
України, тоді як обрання позивачем
способу захисту, не передбаченого
законом, має наслідком відмову у
позові. На думку третьої особи-1,
обраний позивачами спосіб захисту
права законом не передбачений, а
питання визнання певного статусу
гуртожитку свідчить про намагання
встановити юридичний факт, що не
входить до компетенції господарських
судів. Третя особа-1 посилається і на ті
обставини, що даний спір не підвідомчий
господарським судам, оскільки стороною
у справі (позивачами) є фізичні особи,
спори за участю яких підвідомчі
господарським судам лише у
встановлених законодавством, зокрема
ст. 12 Господарського процесуального
кодексу України, випадках. Так, за
доводами третьої особи-1, стороною у
господарській справі може бути фізична
особа у питаннях приватизації,
корпоративних відносин тощо. Разом з
тим, як зазначає третя особа-1, позивачі
щодо юридичної особи - відповідача у
справі не є її учасниками, отже спір у
справі не підпадає під визначення
корпоративного спору, а оскільки
підставою позову, у тому числі, є
намагання позивачів реалізувати своє
право на приватизацію житла, спір у
справі не підпадає під визначення
спору, пов'язаного з приватизацією,
який би відносився до компетенції
господарських судів. Третя особа-1
просить припинити провадження у
справі.

У письмових поясненнях третьої особи-1
наведене клопотання здійснити розгляд
справи у судовому засіданні 20.10.2014 року
без участі її представника.

Треті особи-2,3 відзив на апеляційну
скаргу не надали, у судові засідання,
призначені для розгляду апеляційної
скарги, явку своїх повноважних
представників не забезпечили. Про дату,
час та місце проведення судових
засідань треті особи-2,3 повідомлені
належним чином за їх місцезнаходженням
згідно матеріалів справи, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи рекомендованими повідомленнями
про вручення третій особі-2 поштових
відправлень, якими останній направлені
в копіях відповідні ухвали
апеляційного господарського суду.
Належне повідомлення третьої особи-3
про час та місце проведення судових
засідань з розгляду апеляційної скарги
підтверджується реєстрами №№ 332, 73, 244
від 24.10.2014 року, від 07.11.2014 року, від
24.11.2014 року відповідно на відправку
рекомендованої пошти по
Дніпропетровську з повідомленням, які
в засвідчених канцелярією
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду копіях долучені до
матеріалів справи.

Третя особа-4 зазначає, що орендне
підприємство "Дніпропетровська фірма
"МРІЯ" приватизоване у 1993 році шляхом
викупу майна державного підприємства,
переданого в оренду. Згідно додатку до
акту приймання-передачі державної
частки цілісного майнового комплексу
орендного підприємства
"Дніпропетровська фірма "МРІЯ" Фонд
державного майна України передав, а
Колективне підприємство
Дніпропетровська фірма "Мрія" прийняло
викуплені об'єкти нерухомості, у тому
числі спірний гуртожиток. Під час
включення вартості гуртожитків до
вартості цілісних майнових комплексів,
що підлягали приватизації, органи
приватизації застосовували Закон
України "Про приватизацію державного
майна" у відповідній редакції та інше
законодавство, прийняте на виконання
цього Закону. Частиною другою ст. 3
Закону України "Про приватизацію
державного майна" було визначено, що
його дія не поширюється на
приватизацію об'єктів державного
земельного та житлового фондів.
Спеціальним законом, який регулює
приватизацію державного житлового
фонду, є Закон України "Про
приватизацію державного житлового
фонду". Впродовж 1993-1995 років не існувало
нормативних актів, згідно з якими
встановлювався обов'язок та порядок
(процедура) передачі житла до
комунальної власності. Враховуючи
відсутність чітких актів
законодавства щодо обов'язкової
передачі гуртожитків та інших об'єктів
державного житлового фонду, що
належали державним підприємствам, у
комунальну власність, керуючись
роз'ясненнями Міністерства юстиції
України, Міністерства економіки
України та Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України, органи приватизації
включали вартість гуртожитків
коридорного типу, тобто таких, на які не
видавалися ордери міських або районних
адміністрацій на постійне проживання і
вони не могли бути приватизовані, до
вартості цілісних майнових комплексів
підприємств, що підлягали
приватизації. На підставі викладеного,
третя особа-4 посилається, що акти
органів приватизації щодо включення
вартості гуртожитків до вартості
цілісних майнових комплексів
підприємств, що підлягали
приватизації, можуть бути визнані
недійсними в судовому порядку. За
доводами третьої особи-4, Фонд
державного майна України звертався до
господарського суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровська
фірма "Мрія" про визнання права
власності на спірний гуртожиток за
державою, про вилучення з незаконного
володіння товариства спірного
гуртожитку, про зобов'язання
товариства передати спірний
гуртожиток у відання
Дніпропетровської міської ради.
Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 27.01.2011
року у справі № ПР25/266-09, залишеним без
змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
07.04.2011 року, зазначений позов Фонду
задоволено. Проте, постановою Вищого
господарського суду України від 02.06.2011
року рішення місцевого господарського
суду та постанова суду апеляційної
інстанції у справі № ПР25/266-09 скасовані,
прийнято нове рішення, яким у позові
Фонду було відмовлено. Ухвалою Вищого
господарського суду України від 18.07.2011
року Фонду державного майна України за
його заявою було відмовлено в допуску
справи № ПР25/266-09 до провадження
Верховного Суду України. Третя особа-4
вважає хибним твердження відповідача
про те, що на спірні правовідносини не
поширюється дія Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків". Щодо
наведеного третя особа-4 зазначає, що в
силу імперативних норм статей 104, 108
Цивільного кодексу України у разі
реорганізації юридичних осіб майно,
права та обов'язки переходять до
правонаступників. Отже, враховуючи
особливості передачі гуртожитків у
власність територіальних громад,
визначені ст. 14 Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків", на думку
третьої особи-4, спірний гуртожиток, що
був включений до статутного капіталу
Колективного підприємства
Дніпропетровська фірма "Мрія",
створеного у процесі приватизації, має
бути переданий у власність
територіальної громади за умови
попередньої повної компенсації
вартості гуртожитку або безоплатно, за
умови згоди на це власника гуртожитку.

Апеляційний господарський суд
відкладав розгляд апеляційної скарги у
справі з 20.11.2014 року на 04.12.2014 року.

У судовому засіданні 04.12.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, апеляційний
господарський суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню в силу наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість - це визначена законом
сукупність повноважень судів щодо
розгляду справ, віднесених до їх
компетенції.

Перелік категорій справ, які
підвідомчі господарським судам,
наведено у статті 12 ГПК України, першим
та четвертим пунктами частини першої
якої визначено, що господарським судам
підвідомчі:

справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів, у
тому числі щодо приватизації майна, та
з інших підстав, крім, зокрема, спорів
про приватизацію державного житлового
фонду;

справи, що виникають з корпоративних
відносин у спорах між юридичною особою
та її учасниками (засновниками,
акціонерами, членами), у тому числі
учасником, який вибув, а також між
учасниками (засновниками, акціонерами,
членами) юридичної особи, пов'язаними
із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності такої особи,
крім трудових спорів.

З огляду на приписи частини третьої
статті 22 Закону України "Про судоустрій
і статус суддів", згідно з якими місцеві
господарські суди розглядають справи у
спорах, що виникають з господарських
правовідносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх
підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12
ГПК України господарські суди
розглядають справи в порядку позовного
провадження, коли склад учасників
спору відповідає приписам статті 1 ГПК
України, а правовідносини, з яких виник
спір, мають господарський характер.

Господарський спір підвідомчий
господарському суду, зокрема, за таких
умов:

участь у спорі суб'єкта господарювання;

наявність між сторонами, по-перше,
господарських відносин, врегульованих
Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України, іншими
актами господарського і цивільного
законодавства, і, по-друге, спору про
право, що виникає з відповідних
відносин;

наявність у законі норми, що прямо
передбачала б вирішення спору
господарським судом;

відсутність у законі норми, що прямо
передбачала б вирішення такого спору
судом іншої юрисдикції.

Господарський кодекс України визначає
основні засади господарювання в
Україні і регулює господарські
відносини, що виникають у процесі
організації та здійснення
господарської діяльності між
суб'єктами господарювання, а також між
цими суб'єктами та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання (ст. 1
ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 2 ГК України
учасниками відносин у сфері
господарювання є суб'єкти
господарювання, споживачі, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, наділені
господарською компетенцією, а також
громадяни, громадські та інші
організації, які виступають
засновниками суб'єктів господарювання
чи здійснюють щодо них
організаційно-господарські
повноваження на основі відносин
власності.

Таким чином, господарські суди на
загальних підставах вирішують усі
спори між суб'єктами господарської
діяльності, а також спори, пов'язані з
приватизацією державного та
комунального майна (крім спорів про
приватизацію державного житлового
фонду), в тому числі спори про визнання
недійсними відповідних актів органів
місцевого самоврядування та органів
приватизації, а також спори зі справ, що
виникають з корпоративних відносин.

З огляду на приписи частини другої
статті 1 та статті 12 ГПК України
зазначені справи підвідомчі
господарським судам і в тому разі, якщо
сторонами в судовому процесі
виступають фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Зазначене відповідає правовій позиції
Вищого господарського суду України,
наведеній у п.п. 3.1., 3.2. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі
питання підвідомчості і підсудності
справ господарським судам" з
подальшими змінами.

Отже, господарським судам, у тому числі
за участю фізичних осіб, підвідомчі
справи у спорах щодо приватизації
майна, справи, що виникають з
корпоративних відносин.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
приватизацію державного майна"
приватизація державного майна - це
платне відчуження майна, що перебуває у
державній власності, у тому числі разом
із земельною ділянкою державної
власності, на якій розташований об'єкт,
що підлягає приватизації, на користь
фізичних та юридичних осіб, які можуть
бути покупцями відповідно до цього
Закону, з метою підвищення
соціально-економічної ефективності
виробництва та залучення коштів для
здійснення структурної перебудови
національної економіки.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний гуртожиток № 2 за адресою:
провулок Добровольців, 10 у м.
Дніпропетровську був приватизований у
1993 році організацією орендарів
Дніпропетровської фірми "Мрія" у складі
державної частки цілісного майнового
комплексу - орендного підприємства
Дніпропетровської фірми "Мрія" шляхом
викупу. Рішенням конференції
організації орендарів
Дніпропетровської фірми "Мрія"
створено Колективне підприємство
Дніпропетровська фірма "Мрія", яке є
правонаступником прав та обов'язків
орендного підприємства
Дніпропетровська фірма "Мрія", що
вбачається з статуту останнього (а.с. 103,
т. 2), а в подальшому Колективним
підприємством Дніпропетровська фірма
"Мрія" разом з Товариством з обмеженою
відповідальністю "ФСД-груп" створено
Закрите акціонерне товариство
"Дніпропетровська фірма "МРІЯ", до
статутного фонду якого Колективним
підприємством Дніпропетровська фірма
"Мрія" у якості вкладу внесено, у тому
числі і спірний гуртожиток (а.с. 79-84, т. 1).
Право власності на гуртожиток було
зареєстровано за Закритим акціонерним
товариством "Дніпропетровська фірма
"МРІЯ" (а.с. 87, т. 1). У 2007 році внаслідок
перетворення Закритого акціонерного
товариства "Дніпропетровська фірма
"МРІЯ" утворене Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровська
фірма "МРІЯ", яке є правонаступником
усіх прав та обов'язків закритого
акціонерного товариства (а.с. 90, т.1).

Постановою Вищого господарського суду
України від 02.06.2011 року у справі №
ПР25/266-09 за позовом Фонду державного
майна України до відповідача-1:
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровська
фірма "МРІЯ", відповідача-2:
Колективного підприємства
Дніпропетровська фірма "Мрія", треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача: Дніпропетровська міська
рада, ОСОБА_36, ОСОБА_1, про визнання
права власності, вилучення майна з
незаконного володіння відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним договору КП-140
купівлі-продажу державного майна
підприємства від 02.09.1993 року,
укладеного між Фондом державного майна
України та організацією орендарів
Дніпропетровської фірми "Мрія" в
частині пп 39 додатку до акту
прийому-передачі державної частки
цілісного майнового комплексу
орендного підприємства
Дніпропетровської фірми "Мрія" щодо
гуртожитку № 2 в м. Дніпропетровськ,
пров. Добровольців, 10 з інвентарним
номером НК031; визнання права власності
на гуртожиток у м. Дніпропетровську,
пров. Добровольців, 10 за державою в
особі Фонду державного майна України;
визнання недійсним Свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 07
листопада 2005 серія САА № 809063 ЗАТ
"Дніпропетровська фірма "МРІЯ" на
будівлю гуртожитку літ. А-9, ганки літ а,
а1, вхід у підвал літ. а2, а3 у м.
Дніпропетровськ, пров. Добровольців, 10;
вилучення з незаконного володіння
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровська
фірма "МРІЯ" на користь держави в особі
Фонду державного майна України
гуртожитку у м. Дніпропетровськ, пров.
Добровольців, 10.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, Вищий господарський суд України
послався на ті обставини, що на момент
проведення приватизації орендного
підприємства Дніпропетровської фірми
"Мрія" гуртожитки не відносилися до
об'єктів державного житлового фонду,
який підлягав приватизації
громадянами України чи підлягав
передачі у комунальну власність
відповідних Рад, і могли бути включені
до вартості майна підприємств, які
підлягали приватизації, оскільки
законодавчої заборони не існувало.
Також, у постанові Вищий господарський
суд України відхилив висновки судів
попередніх інстанцій про те, що
гуртожитки є об'єктами державного
житлового фонду, не підлягають
приватизації та залишаються у
державній власності, окрім випадків їх
передачі до комунальної власності.

Закон України "Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків" регулює правові, майнові,
економічні, соціальні, організаційні
питання щодо забезпечення реалізації
конституційного права на житло
громадян, які тривалий час на законних
підставах проживають у гуртожитках,
призначених для проживання одиноких
громадян або для проживання сімей.

Згідно ч.ч. 3-4 ст. 1 Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" сфера дії цього
Закону поширюється на гуртожитки, які є
об'єктами права державної та
комунальної власності, крім
гуртожитків, що перебувають у
господарському віданні чи в
оперативному управлінні військових
частин, закладів, установ та
організацій Національної гвардії
України, Служби безпеки України,
Державної прикордонної служби України,
Збройних Сил України та інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань,
Міністерства внутрішніх справ України,
Державної кримінально-виконавчої
служби України, Державної служби
спеціального зв'язку та захисту
інформації України, системи цивільного
захисту та державних навчальних
закладів. Дія цього Закону не
поширюється на гуртожитки, що
знаходяться у приватній власності,
крім гуртожитків, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації).

За приписами цього Закону забезпечення
реалізації конституційного права на
житло мешканців гуртожитків, на яких
поширюється дія цього Закону,
здійснюється з дотриманням таких
підходів: всі гуртожитки, на які
поширюється дія цього Закону,
підлягають передачі у власність
територіальних громад; гуртожитки, що
було включено до статутних капіталів
товариств, створених у процесі
приватизації (корпоратизації),
передаються у власність
територіальних громад відповідно до
державної програми передачі
гуртожитків у власність
територіальних громад з урахуванням
особливостей, визначених цим Законом;
рішення про передачу гуртожитків, на
які поширюється дія цього Закону, у
власність територіальних громад
приймає орган, уповноважений управляти
державним майном, інший орган, якому
передано в користування державне
майно, або суд (ст. 3 Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків").

Позивачі у справі посилаються на
порушення своїх житлових прав у зв'язку
з неможливістю приватизації зі свого
боку житлових приміщень гуртожитку, в
яких проживають. В обґрунтування своїх
позовних вимог позивачі посилаються
саме на положення вказаного Закону
України "Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків",
при цьому метою подання позову є
подальша можливість реалізації
позивачами свого права на житло
(отримання його у власність шляхом
приватизації).

Отже, відносини, з яких виник спір, не є
відносинами щодо приватизації
державного майна, яким був спірний
гуртожиток до його приватизації у 1993
році, а спір про приватизацію спірного
гуртожитку вирішено у справі
господарського суду № ПР25/266-09.

В даному випадку позивачі звернулись
до господарського суду з позовом про
опосередкований захист своїх житлових
прав, пов'язаних з їх правом на
приватизацію приміщень у гуртожитку,
яке може виникнути у майбутньому у разі
передачі цього гуртожитку у власність
територіальної громади міста.

Апеляційний господарський суд не
вбачає наявності у позивачів і
корпоративних прав щодо Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Дніпропетровська фірма "МРІЯ", на що
позивачі посилаються у позові.
Позивачі не є учасниками (засновниками)
вказаного товариства, в той час як
згідно ч. 1 ст. 167 ГК України
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами. Справи, що виникають з
корпоративних відносин, - це справи зі
спорів між юридичними особами та їх
учасниками (засновниками, акціонерами,
членами), у тому числі учасниками, які
вибули, а також між учасниками
(засновниками, акціонерами, членами)
юридичної особи, що пов'язані із
створенням, діяльністю, управлінням та
припиненням діяльності такої особи.

За наведеного, оскільки спір не є
корпоративним чи приватизаційним
спором, а позивачами у справі є фізичні
особи, за характером спірних
правовідносин спір за поданою позовною
заявою з урахуванням суб'єктного
складу учасників спору не підлягає
розгляду в порядку господарського
судочинства, тобто справа не
підвідомча господарським судам
України. Спір, що виник, підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства.

З огляду на зазначене, провадження у
справі підлягає припиненню на підставі
п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
- скасуванню як таке, що прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Враховуючи положення ст. 49 ГПК України
судовий збір за подання позовної заяви
та апеляційної скарги відноситься на
позивачів.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_4, ОСОБА_28,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_29,
ОСОБА_9, ОСОБА_30, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_35, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 на
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 29.08.2014
року у справі № 904/4629/14 задовольнити
частково.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 29.08.2014
року у справі № 904/4629/14 скасувати.

Провадження у справі припинити.

Повна постанова складена 09.12.2014р.

Головуючий суддя
Л.А. Коваль

Суддя
Н.В. Пархоменко

Суддя
А.Є. Чередко