ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2014 р.
Справа № 908/2632/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова
С.В., суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Дунаєнко О.О., за дов. №8 від
08.01.2014 року

відповідача - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Павлівський
сількомунгосп", с. Павлівське
Запорізька область (вх. №3230 З/3-10) на
рішення господарського суду
Запорізької області від 12.09.2014 року по
справі №908/2632/14

за позовом Комунального підприємства
"Водоканал", м. Запоріжжя

до Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп", с.
Павлівське Запорізька область

про стягнення суми 407637,87 грн.

та за зустрічним позовом Комунального
підприємства "Павлівський
сількомунгосп", с.Павлівське
Запорізька область

до Комунального підприємства
"Водоканал", м. Запоріжжя

про визнання дій по переобладнанню
вузлів обліку такими, що призвели до
змін умов договору незаконними, а
грошове зобов"язання у сумі 407637,87 грн. -
недійсним

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 12.09.2014 року по
справі №908/2632/14 (суддя Гандюкова Л.П.)
первісний позов задоволено повністю.
Стягнуто з Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" на користь
Комунального підприємства "Водоканал"
суму 407637,87 грн. заборгованості за
надані послуги з водопостачання та
водовідведення за період з 01.09.2013 року
по 30.06.2014 року, суму 8152,76 грн. судового
збору. У задоволенні зустрічного
позову про визнання дій по
переобладнанню вузлів обліку, шляхом
встановлення електронних лічильників
такими, що призвели до змін умов
договору незаконними, а грошове
зобов"язання у сумі 407637,87 грн. що
виникло із незаконних дій - недійсним -
відмовлено.

Відповідач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
подав до апеляційного господарського
суду апеляційну скаргу, в якій просить
рішення господарського суду
Запорізької області від 12.09.2014 року у
справі №908/2632/14 скасувати в повному
обсязі та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічний
позов.

Позивач через канцелярію
Харківського апеляційного
господарського суду надав відзив на
апеляційну скаргу (вх.11092 від 24.11.2014
року), в якому проти доводів викладених
в апеляційні скарзі заперечує, вважає,
що оскаржуване рішення суду першої
інстанції прийняте з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та всебічним
дослідженням обставин справи, просить
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Відповідач свого представника в
судове засідання, яке відбулося 25.11.2014
року не направив, про причини неявки
суд не сповістив, клопотань про
відкладення розгляду справи не
подавав, про час та місце розгляду
скарги належним чином повідомлявся,
про що свідчить штамп на зворотному
боці ухвали про призначення до
розгляду апеляційної скарги, яка є
належним доказом повідомлення
учасників справи про дату, час та місце
судового засідання відповідно до
пунктів 2.6.1, 2.6.11, 2.6.15 Інструкції з
діловодства в господарських судах
України та відповідно до пункту 3.9.1.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Крім того, матеріали справи містять
поштове повідомлення від 15.10.2014 року
про вручення представнику відповідача
24.10.2014 року рекомендованого поштового
відправлення.

Зважаючи на належне повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи, виходячи з того, що явка
відповідача не визнавалася
обов'язковою судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права
передбачені ст. 22 ГПК України) є правом,
а не обов'язком сторони, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги по суті за
відсутності представника відповідача,
за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
01.01.2006 року між Комунальним
підприємством «Водоканал» (далі -
водоканал, позивач за первісним
позовом) та Комунальним підприємством
"Павлівський сількомунгосп" (далі -
абонент, відповідач за первісним
позовом) було укладено договір № 5302/4
про надання послуг з питного
водопостачання та приймання стічних
вод у системи каналізації (надалі -
Договір), за умовами якого водоканал
забезпечує абоненту подачу питної води
на господарсько-питні, побутові та
технічні потреби, а також приймання
стічних вод по майданчикам
Вільнянський район: с. Павлівське, с.
Н-Василівка, с. Поди, с. Задорожнє, с.
Резедівка, с. Значкове, с. Роздолля, с.
Зелене, с. Білявка, с. Новоселівка
комунальне та побутове водоспоживання
(п. 1.1 Договору).

Згідно з розділом 2 договору договір
укладається з 01.01.2006 року по 31.12.2010 року
та вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення терміну його дії, про його
припинення не було письмово заявлено
однією з сторін.

У зв'язку з відсутністю нового договору
та відповідних заяв про припинення дії
договору Договір є чинним.

Згідно з п. 3.1.1 Договору Водоканал
зобов'язаний забезпечити Абоненту
подачу питної води з напором в точці
підключення вводу Абонента до мереж
Водоканалу до 10 м в/с і якістю у
відповідності з ГОСТом на воду питну
2874-82 в точці підключення уводу Абонента
до мереж Водоканалу згідно розподілу
зон обслуговування та балансової
належності, а також приймання стоків в
кількості, вказаній в Договорі, з
забрудненням, не перевищуючими
допустимі концентрації.

З положення п.3.2.1 Договору вбачається,
що Абонент взяв на себе зобов'язання
своєчасно оплачувати надані йому
послуги з водопостачання та
водовідведення, експлуатувати
водопровідні та каналізаційні мережі,
прилади і пристрої на них у
встановленому порядку у відповідності
з цим договором та нормативними
документами, вказаними в п. 1.1 цього
договору.

Розділ 5 Договору передбачає, що
основним документом на оплату є акт.
Акти за питну воду та послуги стічних
вод виписуються основному абоненту з
позначенням споживачів представником
"Водоканалу", при наявності особистого
посвідчення.

Акти виписується у 4-х примірниках 30-31
числа кожного місяця. Абонент
зобов'язаний на протязі трьох
банківських днів з дня виписки акта
перерахувати кошти на розрахунковий
рахунок Водоканалу у сумі, вказаній в
акті. (п.5.1. Договору).

Сторони несуть відповідальність за
невиконання зобов'язань у
відповідності з чинним законодавством
та вказаними в цьому договорі
нормативними документами (п.6.1
Договору)

У додатках до договору сторони
погодили та встановили ліміти
використання питної води.

Крім того, 24.12.2013 року між сторонами
було укладено додаткову угоду №1/24/12/2013,
відповідно до якої сторонами змінено
Розділ 1 (змінено преамбулу Договору) та
викладені реквізити сторін у
зміненому варіанті.

На виконання вимог договору,
Водоканалом у період вересень 2013 року -
червень 2014 року, включно, надано
відповідачу послуги з водопостачання
та приймання стічних вод на загальну
суму 553085,83 грн., що підтверджується
долученими до матеріалів справи
копіями актів за цей період та наданими
сількомунгоспом відомостями по
витратам води.

Однак, відповідач в порушення умов
договору зобов'язання щодо повної та
своєчасної оплати за Договором
належним чином не виконав, вартість
наданих послуг позивачу не сплатив,
внаслідок чого утворилась
заборгованість у сумі 407637,87 грн.

Враховуючи, що відповідач не виконав
взяті на себе зобов'язання по оплаті
суми заборгованості, позивач був
змушений звернутися до господарського
суду для відновлення своїх порушених
прав і інтересів.

Вимоги про стягнення з Комунального
підприємства "Павлівський
сількомунгосп" 407637,87 грн.
заборгованості за водопостачання та
водовідведення були є предметом
судового розгляду у даній справі за
первісним позовом.

Предметом зустрічної позовної заяви є
вимоги Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" про
визнання дій КП "Водоканал" по
переобладнанню вузлів обліку
Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" шляхом
встановлення електронних лічильників,
такими, що призвели до змін умов
Договору №5302/4 від 01.01.2006 року
незаконними, а грошове зобов'язання в
сумі 407637,87 грн., що виникло із
незаконних дій КП "Водоканал" -
недійсним.

Надаючи в процесі
апеляційного перегляду оцінку
обставинам справи, враховуючи підстави
та предмет позову, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про задоволення первісного позову та
відмови у задоволенні зустрічної
позовної заяви, зважаючи на наступні
підстави.

З огляду на ст. 509 Цивільного кодексу
України вбачається, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України договір - є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Положення ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачають, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу
України встановлено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

З приписів ст. 3 Цивільного кодексу
України вбачається, що однією із
загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами; сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу
України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
діловою обороту, вимог розумності та
справедливості.

Крім того ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України встановлено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у до ст. 638
Цивільного кодексу України
визначають, що договір вважається
укладеним, коли між сторонами в
потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди за всіма істотними
умовами. Істотними є умови про предмет
договору, а також ті, які визнані такими
за законом або необхідні для договорів
даного виду, а також усі ті умови, щодо
яких за заявою однієї зі сторін має
бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами склалися господарські
відносини на підставі укладеного між
сторонами договору, які породили
взаємні обов'язки: обов'язком позивача
стало надання послуг з питного
водопостачання та приймання стічних
вод у системи каналізації, а обов'язком
відповідача - оплата вартості наданих
йому послуг в порядку та на умовах,
визначених Договором.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом (ч.1 статті 193
Господарського кодексу України).

За приписами статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судом встановлено, що свої зобов'язання
за договором позивачем виконано у
повному обсязі, а саме, відповідачу у
період з вересня 2013 р. по червень 2014 р.
надавались послуги з питного
водопостачання та приймання стоків.

Відповідачу за первісним позовом було
вручено відповідні акти за цей період,
що підтверджується підписами
директора Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" на актах за
період з вересня 2013 року по січень 2014
року. Належним чином засвідчені копії
актів залучено до матеріалів справи
(арк. справи 20-24 том 1).

Відповідно до Розділу 5 Договору
встановлено, що основним документом на
оплату є акт. Акти за питну воду та
послуги стічних вод виписуються
основному абоненту з позначенням
споживачів представником "Водоканалу",
при наявності особистого посвідчення.

Акти виписується у 4-х примірниках 30-31
числа кожного місяця. Абонент
зобов'язаний на протязі трьох
банківських днів з дня виписки акта
перерахувати кошти на розрахунковий
рахунок Водоканалу у сумі, вказаній в
акті. (п.5.1. Договору).

Якщо Абонент відмовляється підписати
акт, він підписуються представником
Водоканалу, а в акті робиться
відповідний запис про таку відмову.
Документи пересилається Абоненту
поштою.

Оформлений таким чином акт-рахунок є
обов'язковим для виконання у вказані в
ньому терміни, а також є підставою для
розрахунків за питне водопостачання та
водовідведення (п.5.1 Договору).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що з огляду на те, що
відповідач відмовився підписати акти
за період з лютого 2014 року по червень 2014
року, позивач направив на адресу
відповідача супровідним листом
зазначені акти, що підтверджується
копіями фіскальних чеків з описом
вкладення у цінний лист, копії яких
міститься в матеріалах справи (а.с145-149
том 1 ).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк
(термін). Зобов'язання, строк (термін)
виконання якого визначений вказівкою
на подію, яка неминуче має настати,
підлягає виконанню з настанням цієї
події.

Як вже зазначалося вище, пунктом 5.1
Договору передбачено, що Абонент
зобов'язаний на протязі трьох робочих
днів з дня виписки акта перерахувати
кошти на розрахунковий рахунок
Водоканалу у сумі, вказаній в акті.

За умовами п. 3.2 Договору, Абонент взяв
на себе зобов'язання своєчасно та в
повному обсязі оплачувати надані йому
послуги.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу
України вбачається, що особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 407637,87 грн.
відповідачем суду не надано. Факт
наявності боргу у відповідача перед
позивачем за договором в сумі 407637,87 грн.
належним чином доведений,
документально підтверджений, строк
оплати за договором, у відповідності до
п. 5.1 договору є таким, що настав.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів,доказів відмови у фінансуванні
на оплату виконаних робіт відповідач
суду також не надав.

Відповідно до ст.617 Цивільного кодексу
України особа, яка порушила
зобов'язання, звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили. Не вважається
випадком, зокрема, недодержання своїх
обов'язків контрагентом боржника,
відсутність на ринку товарів,
потрібних для виконання зобов'язання,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, відповідачем не вжито жодних
заходів, необхідних для належного
виконання своїх зобов'язань за
договором та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Таким чином, враховуючи те, що борг
відповідача перед позивачем на час
розгляду справи у суді першої
інстанції у повному обсязі не погашено,
розмір заборгованості відповідає
фактичним обставинам справи, первісна
позовна вимога позивача про стягнення
з відповідача 407637,87 грн. боргу за
договором № 5302/4 від 01.01.2006 року про
надання послуг з питного
водопостачання та приймання стічних
вод у системи каналізації є
обґрунтованим, підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами
і відповідно підлягає задоволенню.

Стосовно зустрічних позовних вимог про
визнання дії КП "Водоканал" по
переобладнанню вузлів обліку
Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" шляхом
встановлення електронних лічильників,
такими, що призвели до змін умов
Договору №5302/4 від 01.01.2006 р. незаконними,
а грошове зобов'язання в сумі 407637,87 грн.,
що виникло із незаконних дій КП
"Водоканал" - недійсним, колегія суддів
зазначає наступне.

В обґрунтування зустрічного позову
Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп"
посилається на те, що КП «Водоканал», в
порушення вимог Договору починаючи з
12.07.2013 року за ініціативою Водоканалу
на вузлах обліку Комунально
підприємства було встановлено нові
засоби обліку відповідно до пілотного
проекту. Вказує, що працівниками
Водоканалу, замість передбачених в
Договорі №5302/4 засобів обліку води,
самовільно та не санкціоновано було
встановлено електронні лічильники
обліку води без технічних умов та
технічної документації.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до Акту технічного
обстеження водопроводу від 12.07.2013 року
№5302/4 в межах пілотного проекту в
оглядових колодязях Абонента бригадою
КП "Водоканал" було здійснено
переобладнання водомірних вузлів із
заміною приладів обліку на нові типу
МWN/JS-S Вказані дії здійснені у
присутності представника підприємства
Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп", всі акти
підписані Л.Г. Сусловою. Прилади обліку
опломбовані та здані на подальше
зберігання Абоненту.

При цьому колегія суддів зазначає, що
згідно з технічного паспорту
встановлених приладів обліку та
Показчика 2013 "Засоби вимірювальної
техніки, занесені до Державного
реєстру України", затвердженого
Міністерством економічного розвитку і
торгівлі України, лічильники холодної
води типу МWN/JS-S занесені до Державного
реєстру України, пройшли первинну
повірку.

Отже, прилади обліку, встановлені на
водопроводі Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" пройшли
тестування та сертифікацію.

Згідно технічного паспорту Лічильник
холодної води модель МWN/JS-S призначений
для вимірювання об'єму холодної
води, що протікає крізь них. Може
використовуватися для обліку, у тому
числі й комерційного, спожитої води у
промисловій та комунально-побутовій
сферах, особливо в системах
водопостачання з великим
вимірювання водоспоживання.
Рекомендується для встановлення в
кінотеатрах, готелях, спорткомплексах,
та інших об'єктах комунального
господарства, оснащених системами
пожежегасіння. Зазначений прилад
обліку занесений до Державного реєстру
засобів вимірювальної техніки України
під номером У1378-10, максимальна витрата
води (витрата, при якій прилад обліку
може працювати короткочасно але не
більше 1 години на добу) приладу обліку
МУІМ/78 50/20 - 35 м3.

Так, відповідно до п. 5.6 "Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України",
затверджених Наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України від 27.06.2008 р. №190,
вибір засобів обліку здійснює
споживач, виходячи з отриманих
вихідних даних, одержаних від
виробника.

Разом з тим, ані за приписами Правил,
ані положеннями Законів України "Про
питну воду та питне водопостачання",
"Про житлово-комунальні послуги", "Про
метрологію та метрологічну діяльність"
не міститься заборони вибору і
встановлення засобу обліку
безпосередньо виробником послуги та за
його рахунок.

Відповідно до Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання"
підприємства питного водопостачання
зобов'язані забезпечити впровадження
новітніх технологій виробництва
питної води, ресурсозберігаючих
технологій та обладнання.

Згідно з п. п. 10.1.1,10.4.1 "Правил технічної
експлуатації систем водопостачання та
каналізації населених пунктів України"
одним із найважливіших завдань
персоналу під час експлуатації систем
водопостачання є планомірна боротьба з
втратами і нераціональним
використанням води, облік її відбору з
джерел, а також облік подачі та
реалізації води абонентам. До не
облікованих витрат належать, зокрема,
об'єми води, не зареєстровані приладами
обліку через низьку чутливість або
невідповідність приладів величині
витрати води. Отже, підстави
встановлення КП "Водоканал" за власний
рахунок нових лічильників з метою
раціонального використання води і її
обліку більш чутливими приладами не
суперечать приписам нормативних актів.

З огляду на вище викладене, доводи
Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" по
переобладнанню вузлів обліку
Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" шляхом
встановлення електронних лічильників
призвели до змін умов Договору №5302/4,
суд апеляційної інстанції вважає
необґрунтованими і недоведеними
належними засобами доказування.

Крім викладеного, судова колегія
звертає увагу, що ані ст. 16 ЦК України,
ані ст. 20 ГК України, та норми
спеціалізованих законів та Правил
водопостачання не передбачають такого
способу захисту прав, як визнання дій
юридичної особи (КП «Водоканал») по
переобладнанню вузлів обліку
юридичної особи (сількомунгоспу)
шляхом встановлення електронних
лічильників, такими, що призвели до
змін умов укладеного між сторонами
Договору - незаконними, а грошове
зобов'язання, що виникло із незаконних
дій відповідача - недійсним.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Документом, за допомогою якого
реалізується право на звернення до
господарського суду, є позовна заява.
Подання позовної заяви є формою
реалізації права на позов. Подати позов
- означає звернутися до господарського
суду із заявою, в якій повинно
міститися прохання, адресоване суду,
про розгляд спору про право, що виник.

Статтею 54 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено вимоги до форми і змісту
позовної заяви, відповідно до яких
позовна заява подається до
господарського суду в письмовій формі
і підписується повноважною посадовою
особою позивача або його представником
та повинна містити, зокрема, зміст
позовних вимог.

Зміст позовних вимог включає предмет і
підстави позову. Предметом позову як
вимоги про захист порушеного чи
оспорюваного права або охоронюваного
законом інтересу є спосіб захисту
цього права чи інтересу. Підстави
позову - це факти, які обґрунтовують
вимогу про захист права чи законного
інтересу. До підстав позову входять
лише юридичні факти, тобто ті, з якими
норми матеріального права пов'язують
виникнення, зміну чи припинення прав та
обов'язків суб'єктів спірного
матеріального правовідношення.

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається ч.2 ст.16 Цивільного
кодексу України, до яких, зокрема,
відносяться: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Аналогічні положення містить ст.20
Господарського кодексу України.

Крім того, суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Згідно із правовою позицією, яка
викладена у постанові Верховного Суду
України від 13.07.2004 року у справі №10/732,
п.4.3 Постанови №18 від 26.12.2011 року
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», суд, дійшовши
висновку, що предмет позову не
відповідає встановленим законом або
договором способам захисту прав,
повинен відмовити у позові.

При цьому, всі обставини, на які
посилається Комунального підприємства
"Павлівський сількомунгосп" в
обґрунтування своїх вимог, є лише
підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, які
мають значення для правильного
вирішення безпосередньо
господарського спору про стягнення
заборгованості за Договором (тобто,
запереченнями по первісному позову).
Можливість визнання дій юридичної
особи - виконавця по переобладнанню
вузлів обліку юридичної особи -
абонента шляхом встановлення
електронних лічильників, такими, що
призвели до змін умов укладеного між
сторонами Договору незаконними, а
грошове зобов'язання, що виникло із
незаконних дій відповідача недійсним,
не встановлено також і договором №5302/4
чи іншими нормативними актами, які
вказані у зустрічній позовній заяві, що
свідчить про те, що Комунального
підприємства "Павлівський
сількомунгосп" обрано непередбачений
законодавством або договором спосіб
захисту права.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Сторона або прокурор
у разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
43 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Запорізької
області від 12.09.2014 року по справі №
908/2632/14 прийняте при належному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи та у відповідності до норм
матеріального і процесуального права і
відсутні підстави для його скасування,
в зв'язку з чим, апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що ухвалою
Харківського апеляційного
господарського суду від 13.10.2014 року
скаржника - Комунальне підприємство
"Павлівський сількомунгосп"
зобов'язано доплатити судовий збір за
подання апеляційної скарги.

У відповідності до статті 124
Конституції України та частини першої
статті 4-5 Господарського
процесуального кодексу України судові
рішення, в тому числі ухвали суду, є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Проте, відповідач не виконав умови
вищевказаної ухвали та не надав суду
докази сплати судового збору до
державного бюджету України в
установленому законом порядку та
розмірі.

Згідно з п. 3.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", не сплачені у
встановленому порядку та розмірі суми
судового збору можливо стягнути за
результатами розгляду справи.

А відтак, несплачений Комунального
підприємства "Павлівський
сількомунгосп" судовий збір в сумі 4076,38
грн. за подання апеляційної скарги (за
другу вимогу майнового характеру)
підлягає стягненню до Державного
бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103,
статтями 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Павлівський
сількомунгосп", с.Павлівське
Запорізька область залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 12.09.2014 року по
справі №908/2632/14 залишити без змін.

Стягнути з Комунального
підприємства "Павлівський
сількомунгосп" (70005, Запорізька область,
Вільнянський район, с. Павлівське, вул.
Залізнична, буд.28, ) на
користь державного бюджету України
(отримувач коштів - УДКСУ у
Дзержинському районі м. Харкова,
рахунок отримувача - 2003, код
отримувача - 37999654, банк отримувача -
ГУДКСУ у Харківській області, код банку
отримувача - 851011) судовий збір за подачу
апеляційної скарги у розмірі 4076,38 грн.

Доручити господарському суду
Запорізької області видати
відповідний наказ.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 01 грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Горбачова Л.П.