РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
Справа № 903/631/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гудак А.В., суддя
Розізнана І.В. , суддя Олексюк Г.Є.

при секретарі Лукащик Г.

за участю представників сторін:

від позивача - Федорко О.О., довіреність
в справі;

від відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Ковельського
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал"

на ухвалу господарського суду області
від Волинської від 17.09.2014 р.

у справі № 903/631/14

за позовом Ковельського управління
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал"

до Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Волинській області

про про скасування постанови про
накладення штрафу за правопорушення у
сфері містобудівної діяльності № 21/1401
від 17.06.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Волинської області у справі №903/631/14 від
17.09.14р. провадження у справі за позовом
Ковельського управління
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал", м.
Ковель до Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Волинській області, м. Луцьк про
скасування постанови про накладення
штрафу за правопорушення у сфері
містобудівної діяльності №21/1401 від
17.06.2014р. припинено на підставі п.1.ч.1 ст.80
ГПК України.

Ухвала місцевого господарського
суду мотивована тим, що відповідно до
ст. 10 Закону України «Про архітектурну
діяльність» для забезпечення під час
забудови територій, розміщення і
будівництва об'єктів архітектури
додержання суб'єктами архітектурної
діяльності затвердженої містобудівної
та іншої проектної документації, вимог
вихідних даних, а також з метою захисту
державою прав споживачів будівельної
продукції здійснюється в
установленому законодавством порядку
державний архітектурно-будівельний
контроль та нагляд.

Згідно з п. 1 Порядку здійснення
державного архітектурно-будівельного
контролю, затвердженого постановою
Кабінету міністрів України від 23.05.2011
року №553, державний
архітектурно-будівельний контроль
здійснюється Держархбудінспекцією та
її територіальними органами. Державна
архітектурно-будівельна інспекція
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через свої
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі або міжрегіональні
(повноваження яких поширюються на
декілька регіонів) територіальні
органи (п. 6 вказаного Положення).

З огляду на викладене, в розумінні
ст. 3 Кодексу адміністративного
судочинства України відповідач є
суб'єктом владних повноважень.

Пунктом 17 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
24.10.2011 року №10 «Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам» до компетенції
господарських судів не відноситься,
зокрема, розгляд справ у спорах про
оскарження рішень (нормативно-правових
актів чи актів індивідуальної дії),
ухвалених суб'єктом владних
повноважень, яким останній зобов'язує
суб'єкта господарювання вчинити певні
дії, утриматись від вчинення певних дій
або нести відповідальність.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої
інстанції, позивач звернувся до
Рівненського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу суду першої інстанції від 17.09.14р.
у справі 903/631/14 та передати справу на
розгляд господарського суду
Волинської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
ухвала господарського суду Волинської
області від 17.09.2014 р. прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню.

Скаржник вважає, що суд першої
інстанції при винесенні ухвали про
припинення провадження не врахував, що
згідно із п. 3.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
24.10.20011 р. «Про деякі питання
підвідомчості та підсудності справ
господарським судам», господарські
суди на загальних підставах вирішують
спори між суб'єктами господарської
діяльності у сфері містобудування, в
тому числі за участю центрального
органу виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
політику у сфері будівництва,
містобудування та архітектури.

Окрім того, на думку скаржника, така ж
позиція викладена в п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 22.01.2013 р. № 01/06/84/2013 «Про
деякі питання застосування
законодавства у сфері містобудівної
діяльності» в якому зазначено, що
справи у спорах, пов'язаних із
застосуванням санкцій, в тому числі
щодо оскарження постанов інспекцій
державного архітектурно-будівельного
контролю у сфері містобудування,
підвідомчі господарським судам.

Також, скаржник зазначає, що згідно ст. 4
Закону України «Про відповідальність
підприємств, їх об'єднань, установ та
організацій за правопорушення у сфері
містобудування» рішення у справах про
правопорушення у сфері містобудування,
передбачені цим Законом, може бути
оскаржено до господарського суду.

Відповідач не скористався правом
подачі письмового відзиву на
апеляційну скаргу, що, у відповідності
до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення.

В судовому засіданні 02.12.2014 р.
представник позивача (апелянта)
підтримала доводи апеляційної скарги
та надала пояснення на обґрунтування
своєї позиції. Вважає, що ухвала суду
першої інстанції від17.09.2014 р.. підлягає
скасуванню, так як прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В судове засідання 02.12.2014 р. представник
відповідача не з'явився, проте 02.12.2014 р.
електронними засобами зв'язку на
адресу Рівненського апеляційного
господарського суду надіслав
клопотання про відкладення розгляду
справи № 903/631/14 у зв'язку з відсутністю
юриста (посада вакантна), до
повноважень якого віднесено
представництво інтересів в судових
органах.

Клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи судом
відхилено з огляду на таке.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами.

Одночасно, застосовуючи у
відповідності до част.1 ГПК України,
ст.17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини" при
розгляді справи част.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, суд зазначає, що
право особи на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку кореспондується з
обов'язком добросовісно користуватися
наданими законом процесуальними
правами, утримуватись від дій, що
зумовлюють затягування судового
процесу, та вживати надані
процесуальним законом заходи для
скорочення періоду судового
провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 року
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain)..

Оскільки ухвалою Рівненського
апеляційного господарського суду від
26.11.2014 року явка представників сторін
обов'язковою не визнавалась, колегія
суддів визнала за можливе здійснювати
розгляд справи за відсутності
представника відповідача.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Частиною 2 ст.102 ГПК України визначено,
що апеляційна скарга на ухвалу
господарського суду розглядається
протягом п'ятнадцяти днів з дня
постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ч.5 ст.106 ГПК України,
апеляційні скарги на ухвали місцевого
господарського суду розглядаються в
порядку, передбаченому для розгляду
апеляційних скарг на рішення місцевого
господарського суду.

Рівненський апеляційний господарський
суд, заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши доводи
апеляційної скарги, дослідивши наявні
матеріали справи, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що ухвалу
господарського суду Волинської
області від 17.09.14р. у даній справі слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
скаржника - без задоволення, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 06
червня 2014 року Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Волинській області провела
позапланову перевірку дотримання
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил
Ковельського управління
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал", м.
Ковель, вул.Івасюка,13. За результатами
перевірки складено акт, згідно з яким
встановлені такі порушення, допущені
позивачем: проведення будівельних
робіт з реконструкції існуючого
виробничого приміщення під
адмінбудівлю на земельній ділянці по
вул. Івасюка, 13 у м. Ковель без
оформлення декларації про початок
виконання будівельних робіт, що є
порушенням ст.34 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності";
даний об"єкт будівництва згідно із ДБН
А.2.2.-3:2012 (Додаток М); категорія
складності об"єкта будівництва
відноситься до 11 категорії складності
(а.с.18).

06 червня 2014 року Інспекція склала
протокол про порушення у сфері
містобудівної діяльності та винесла
припис № 30 про усунення Ковельським
управлінням
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал"
наведеного в акті перевірки порушення.
В протоколі вказано, що розгляд справи
призначений на 17 червня 2014 року о 12
год.00 хв. (а.с.19-23).

17.06.2014 року Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Волинській області було прийнято
постанову №21/1401, якою Ковельське
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал" визнано
винним у вчиненні правопорушення,
передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 2 Закону
України "Про відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності" та накладено штраф в
розмірі 43 848 грн. (а.с. 23-25).

Постанова № 21/1401 прийнята за
матеріалами справи про правопорушення:
протоколу про правопорушення у сфері
містобудівної діяльності від 06.06.2014 р.,
акту перевірки від 06.06.2014 р., припису № 30
від 06.06.2014 р.

Відповідно до наказу Державної
архітектурно-будівельної інспекції №
136 від 03.07.2014 р. Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Волинській області перебуває на стадії
припинення з 08.07.2014 р., що
підтверджується довідкою ЄДР від 02.12.2014
р.

Позивач, вважаючи, що постанова
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Волинській області №27/1401 від 17.06.2014
року, не відповідає вимогам
законодавства, звернувся з позовом до
господарського суду про її скасування.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що спір, який виник між
сторонами у даній справі щодо
оскарження постанови Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Волинській області у
Волинській області, не підлягає
вирішенню в господарських судах
України, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 80 ГПК України господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо:
спір не підлягає вирішенню в
господарських судах України.

За змістом пункту 1 частини першої
статті 12 ГПК України господарським
судам підвідомчі: справи у спорах, що
виникають при укладанні, зміні,
розірванні і виконанні господарських
договорів, у тому числі щодо
приватизації майна, та з інших підстав,
крім, зокрема, спорів, що виникають із
публічно-правових відносин та
віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та
адміністративних судів.

Згідно зі статтею ч. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
до адміністративних судів (далі - КАС
України) можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах про оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень слід
перевіряти чи прийняті такі рішення на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії),
безсторонньо (неупереджено),
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації, пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія), з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення, своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до п. 1 Положення про
Державну архітектурно-будівельну
інспекцію України, затвердженого
Указом Президента України від 08 квітня
2011 року N 439/2011, Державна
архітектурно-будівельна інспекція
України (Держархбудінспекція України)
є центральним органом виконавчої
влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України, входить до системи органів
виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики з питань
державного архітектурно-будівельного
контролю, контролю у сфері
житлово-комунального господарства.

Основними завданнями
Держархбудінспекції України є
реалізація державної політики з питань
державного архітектурно-будівельного
контролю, контролю у сфері
житлово-комунального господарства, а
саме здійснення в межах своїх
повноважень державного контролю за
дотриманням законодавства, стандартів,
нормативів, норм, порядків і правил із
зазначених питань (п. 3 Положення).

Держархбудінспекція України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через свої
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі або міжрегіональні
(повноваження яких поширюються на
декілька регіонів) територіальні
органи (п. 6 Положення).

Встановлення статусу
територіальних органів Державної
архітектурно-будівельної інспекції як
органів виконавчої влади не змінює
юрисдикції справ про оскарження їхніх
рішень, дій чи бездіяльності, а також
справ за їхніми зверненнями за умови
реалізації у спірних відновинах
наданих їм чинним законодавством
владних управлінських функцій .

Частиною ст. 41 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
№ 3038-VІ від 17.02.2011 р. (у редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин) та
частиною 2 ст. 3 Закону України від 14.10.1994
р. № 208/94-ВР «Відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності» (у редакції Закону України
від 22.12.2011 р. № 4220- VІ «Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України
щодо посилення відповідальності та
вдосконалення державного регулювання
у сфері містобудівної діяльності) до
повноважень органу державного
архітектурно-будівельного контролю
віднесено також розгляд справ про
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності та застосування санкцій за
ці правопорушення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції
зазначає, що п. 3.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання підвідомчості і
підсудності справ господарським
судам» (із змінами і доповненнями) № 10
від 24.10.2011 р. (далі - Постанова),
передбачено, що господарський спір
підвідомчий господарському суд,
зокрема, за таких умов: наявність між
сторонами, по-перше, господарських
відносин, врегульованих Цивільним
кодексом України, Господарським
кодексом України, іншими актами
господарського і цивільного
законодавства і, по-друге, спору про
право, що виникає із спірних відносин, а
також відсутність у законі норми, що
прямо передбачала б вирішення такого
спору судом іншої юрисдикції.

Згідно п. п. б п. 17 Постанови до
компетенції господарських судів не
відноситься розгляд справ у спорах про
оскарження суб'єктом господарювання
дій (бездіяльності) органу державної
влади, органу місцевого
самоврядування, іншого суб'єкта
владних повноважень, їхньої посадової
чи службової особи, що випливають з
наданих їм владних управлінських
функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не
пов'язані з відносинами, у сфері
господарювання.

Отже, відповідач є суб'єктом владних
повноважень, який уповноважений
приймати рішення із зазначених питань
державного архітектурно-будівельного
контролю та контролю у сфері
житлово-комунального господарства.

Враховуючи викладене, відсутні
складові умови щодо спору про
порушення права (майнового чи
немайнового характеру).

З огляду на вищевикладене, суд
апеляційної інстанції дійшов до
висновку, що вирішуваний спір є
публічно-правовим, оскільки виник за
участю суб'єкта владних повноважень,
який реалізовував у спірних
правовідносинах надані йому чинним
законодавством владні управлінські
функції та належить до компетенції
адміністративних судів.

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
09.06.2009 р., реєстраційний номер судового
рішення в ЄДРСР - 4313451.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційної
інстанції звертає увагу на те, що п.3.2
Постанови визначено, що господарські
суди на загальних підставах вирішують
усі спори між суб'єктами господарської
діяльності, а також спори у сфері
містобудування, в тому числі за участю
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну політику у сфері будівництва,
містобудування та архітектури.

Окрім того, відповідно до п. 2
інформаційного листа Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання застосування законодавства у
сфері містобудівної діяльності» №
01-06/84/2013 від 22.01.2013 р., справи у спорах,
пов'язаних із застосуванням санкцій, в
тому числі щодо оскарження постанов
інспекцій державного
архітектурно-будівельного контролю у
сфері містобудування, підвідомчі
господарським судам.

Проте, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що інформаційним
листом Вищого господарського суду
України «Про деякі питання
співвідношення правових позицій,
викладених в інформаційних листах
Вищого арбітражного суду України та
Вищого господарського суду України і в
постановах пленуму Вищого
господарського суду» від 10.10.2013 р. №
01-06/1473/2013, передбачено, що протягом 2010-2013
рр. пленумом Вищого господарського
суду України відповідно до п.6 ч. 2 ст. 36
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» надано господарським
судам України низку роз'яснень з питань
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відтак правові позиції, наведені
в Інформаційних листах Вищого
арбітражного суду України та Вищого
господарського суду України,
враховуються господарськими судами
України, якщо вони узгоджуються з
нормами законодавства України, чинного
на час розгляду конкретних справ, та з
правовими позиціями, що викладені в
зазначених постановах пленуму Вищого
господарського суду України.

З огляду на зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що доводи,
викладені позивачем в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими, оскільки
вони спростовуються зібраними по
справі доказами і нормами діючого
законодавства, пов'язаного з
відповідальністю за порушення у сфері
містобудівної діяльності, яке діяло на
час розгляду справи.

Враховуючи наведене, Рівненський
апеляційний господарський суд вважає,
що ухвала господарського суду першої
інстанції прийнята з врахуванням всіх
обставин справи та з дотриманням норм
чинного законодавства, а тому не вбачає
підстав для її зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105, 106
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу господарського суду
Волинської області від 17.09.2014 р. у
справі № 903/631/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Ковельського
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал" - без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржено у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3. Справу № 903/631/14 повернути
господарському суду Рівненської
області

Головуючий суддя
Гудак А.В.

Суддя
Розізнана І.В.

Суддя
Олексюк Г.Є.