м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23134/14 27.11.14

За позовом Фізичної
особи-підприємця Рибчук Вікторії
Іванівни

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ньюз Тревел»

Про стягнення 20 811,20 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Маковей О.Г. - по дов.
№ 7 від 15.05.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Фізичної
особи-підприємця Рибчук Вікторії
Іванівни про стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ньюз
Тревел» 15 811,20 грн. безпідставно
отриманих коштів та відшкодування
моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.10.2014 порушено провадження у
справі № 910/23134/14 та призначено справу
до розгляду на 06.11.2014.

Позивачем 03.11.2014 до відділу діловодства
суду подано клопотання про розгляд
справи без участі представника
позивача та клопотання про
витребування доказів у порядку ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідачем 06.11.2014 до відділу
діловодства суду було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи, для надання можливості
підготувати заперечення на позовну
заяву.

Суд, розглянувши в судовому засіданні
06.11.2014 клопотання позивача про
витребування доказів, дійшов висновку
про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/23134/14 від 06.11.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представників сторін, невиконанням
відповідачем вимог суду викладених в
ухвалі про порушення провадження у
справі від 22.09.2014, а також необхідністю
витребування доказів, розгляд справи
був відкладений на 27.11.2014.

Позивач в судове засідання 27.11.2014 не
з'явився, проте надіслав на адресу суду
клопотання про розгляд справи без
участі представника позивача.

Відповідачем 27.11.2014 до відділу
діловодства суду подано відзив на
позовну заяву та витребувані судом
докази.

Відповідач в судовому засіданні 27.11.20014
позовні вимоги не визнав, з підстав
викладених у відзиві, зокрема
посилаючись на те, що відповідно до п.
4.6. укладеного між сторонами
агентського договору № 0611/9 від 11.06.2013,
турагент (позивач) не набуває право
власності на грошові кошти, отримані
ним від замовника, які мають бути
передані туроператору. Власністю
(доходом) турагента є виключно суми
агентської (комісійної) винагороди.
Комісійна винагорода не нараховується
на замовлення, в яких не має послуг з
проживання. Отже, сума в розмірі 15 811,20
грн., не є власністю позивача, а
відповідно останній і немає права
вимагати її від відповідача. Крім того,
позивачем належними доказами не
підтверджено факт спричинення та
наявності моральної шкоди, а також
обґрунтування визначення розміру
моральної шкоди саме в сумі 5000,00 грн.

Суд приходить до висновку, що наявних в
матеріалах справи документів
достатньо для вирішення справи по суті
без участі представника позивача.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 27.11.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

11.06.2013 між Фізичною особою-підприємцем
Рибчук Вікторією Іванівною (позивач, за
договором - турагент) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Ньюз
Тревел» (відповідач, за договором -
туроператор) було укладено Агентський
договір № 0611/9 (далі - договір),
відповідно до п. 2.1. якого, турагент
зобов'язується за дорученням та від
імені туроператора за винагороду
здійснювати посередницьку діяльність
по укладанню договорів на туристичне
обслуговування з третіми особами
(туристами).

Пунктом 2.2. договору визначено, що даний
договір встановлює між сторонами
агентські відносини, передбачені
главою 31 Господарського кодексу
України, при цьому турагент діє в
якості комерційного агента в порядку,
визначеному ст. 295 Господарського
кодексу України.

При цьому, в п. 2.3. договору визначено
функції турагента, при здійсненні
комерційного посередництва, а саме:
вивчення попиту і пропозиції на
туристичному ринку регіону
(місцевості), де проводить господарську
діяльність тур агент; пошук споживачів
туристичних послуг, ознайомлення їх з
рекламно-інформаційною продукцією
туроператора; укладання туристичних
договорів на предмет надання послуг
споживача туристичного продукту
туроператора.

Відповідно до п. 4.1. договору турагент
на підставі узгоджених замовником
об'ємів і строків надання туристичних
послуг, направляє туроператору
письмове (допускається засобами
факсимільного чи електронного зв'язку)
замовлення, оформлене у відповідності
з типовою формою туроператора,
завірене печаткою та підписом
відповідальної особи турагента.
Турагент при наданні замовлення має
право скористатися послугою «NEWS Travel
Online», порядок використання якої
визначений в додатку № 1 до договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
18.09.2014 позивач, використовуючи послугу
«NEWS Travel Online» забронював у відповідача
на період з 20.09.2014 по 27.09.2014 для туристів
Єзерська Ірина та Єзерський Едуард
туристичний продукт, до складу якого
увійшов авіа переліт Київ-Хургада-Київ,
груповий трансфер
аеропорт-готель-аеропорт, проживання в
готелі, страхових поліс на період
перебування у Єгипті.

Відповідач підтвердив зазначене вище
бронювання та виставив позивачу для
оплати рахунок-фактуру № SF266277 від
19.09.2014 на суму 15 811,20 грн.

Як вказує позивач, за рахунок коштів,
отриманих від туристів, останній 19.09.2014
перерахував на рахунок відповідача
кошти в розмірі 15 811,20 грн., що
підтверджується квитанцією КБ
«Приватбанк» № 16243.533.1, залученої до
матеріалів справи.

Проте, за твердженнями позивача,
туристичні послуги не були надані
туристам по вині відповідача. У зв'язку
із неотриманням туристичних послуг,
туристи звернулись до турагента
(позивача) з вимогою повернути кошти в
сумі 15 811,20 грн. Позивач з метою
збереження власної репутації повернув
туристам кошти в сумі 15 811,20 грн. за
ненадані послуги.

Отже, позивач, посилаючись на ст. 1212
Цивільний кодекс України, просить
стягнути з відповідача 15 811,20 грн. як
безпідставно набуте майно, оскільки
послуги щодо відправлення туристів у
тур, відповідно до заявки № 266227, не були
надані, а також відшкодувати за рахунок
відповідача завдані моральні збитки в
сумі 5000,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 20 Закону України «Про
туризм» за договором на туристичне
обслуговування одна сторона
(туроператор, який укладає договір
безпосередньо або через турагента)
зобов'язується надати за замовленням
іншої сторони (туриста) комплекс
туристичних послуг (туристичний
продукт), а турист зобов'язується його
оплатити.

Отже, виходячи з положень вищевказаної
правової норми, сторонами в договорі на
туристичне обслуговування виступають
виключно туроператор та турист, навіть
у випадку укладання договору через
турагента, який лише виконує функції
посередника між туроператором та
туристом.

Таким чином, договірні відносини щодо
надання туристичних послуг на суму 15
811,20 грн. виникли між відповідачем та
туристами, які замовили послугу.

Згідно з п. 4.6. договору турагент не
набуває право власності на грошові
кошти, отримані ним від замовника, які
мають бути передані туроператору.
Власністю (доходом) турагента є
виключно суми агентської (комісійної)
винагороди.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України, зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погодженні ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Отже, за умовами договору кошти в сумі 15
811,20 грн., які були перераховані на
рахунок відповідача, не є власністю
позивача, а відповідно останній і немає
право їх вимагати, оскільки до
обов'язків позивача лише відносилось
передати кошти, отримані від туриста,
туроператору і відповідно отримати за
це винагороду.

Крім того, позивачем до матеріалів
справи не надано належних та
допустимих доказів, які свідчать про
відшкодування замовнику туристичних
послуг за власних рахунок коштів в сумі
15 811,20 грн.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Суд також звертає увагу на
безпідставне посилання позивача на
приписи ст. 1212 Цивільного кодексу
України, в якості правової підстави для
стягнення коштів, оскільки між
сторонами у справі, що розглядається,
існували договірні відносини, а кошти,
які позивач просить стягнути набуті
відповідачем у рамках агентського
договору № 0611/9 від 11.06.2013.

Так, відповідно до ст. 1212 Цивільного
кодексу України, особа, яка набула
майно або зберегла його у себе за
рахунок іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Позивачем належними та допустимими
доказами не доведено, що кошти в
розмірі 15 811,20 грн. є безпідставно
набутими відповідачем, оскільки вони
сплачені на підставі договору, який не
визнаний в установленому
законодавством порядку недійсним.

За таких обстави, позовні вимоги в
частині стягнення 15 811,20 грн. є
безпідставними та задоволенню не
підлягають.

Вимоги позивача про стягнення з
відповідача 5 000,00 грн. моральної шкоди
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного

Позивач зазначає, що внаслідок
неправомірних дій відповідача
позивачу завдано (моральної) шкоди, яка
полягає у завданні шкоди діловій
репутації, принижені ділової репутації
на ринку туристичних послуг, зменшенні
престижу найменування,
несправедливому зменшенні активів на
суму 15 811,20 грн. Заподіяну моральну
шкоду позивач оцінює в 5 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 16
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

У частині другій вказаної статті
зазначено, що способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду встановлені ст. 1167
Цивільного кодексу України, згідно ч. 1
якої моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно з частинами першою та другою
статті 23 Цивільного кодексу України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав; моральна шкода
полягає, зокрема, у приниженні ділової
репутації юридичної особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
визначено:

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків .

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись з вимогою про
відшкодування моральної шкоди позивач
не надав суду жодних доказів, які б
свідчили про приниження ділової
репутації позивача або наявності втрат
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням його ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до діяльності позивача.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Згідно з частиною першою статті 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Позивачем не доведено наявності усіх
необхідних елементів складу
цивільного правопорушення для
відшкодування моральної шкоди (факт
наявності моральної шкоди,
обґрунтування визначення розміру
моральної шкоди та
причинно-наслідковий зв'язок між діями
відповідача та завданням такої шкоди
позивачу), у зв'язку з чим у задоволенні
позовних вимог у вказаній частині суд
відмовляє.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, не підтверджуються
належними та допустимими доказами,
відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами про стягнення 20 811,20 грн.

Суд приходить до висновку, що позовні
вимоги Фізичної особи-підприємця
Рибчук Вікторії Іванівни є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.12.2014.

СуддяВ.В. Сівакова