м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства "Автомобільна компанія
до Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний банк "Київ"
про визнання договору про надання
кредиту та додаткових угод до нього
Суддя Полякова К.В.
від позивача: не з'явився
від відповідача: Дяченко Є.Г. (дов. №25/139
Публічне акціонерне товариство
"Укртранс" звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
банк "Київ" про визнання недійсним
договору №24/2005 від 31.05.2005 про надання
кредиту у вигляді відновлювальної
кредитної лінії з додатками, у вигляді
додаткових угод, а саме: №1 від 31.05.2005, №2
від 11.08.2005, №3 від 15.08.2005, №4 від 28.12.2005, №5
від 11.04.2006, №6 від 09.06.2006, №7 від 04.07.2006, №8
від 05.04.2007, №9 від 30.05.2008, №10 від 29.08.2008,
№11 від 06.10.2008, №12 від 15.10.2008, №13 від
28.11.2008, №14 від 30.12.2008, №15 від 29.07.2011, №16
від 11.11.2011 та №17 від 23.08.2012 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір про надання кредиту у вигляді
відновлювальної кредитної лінії та
додаткові угоди, укладені на підставі
рішення спостережної ради, яке
прийнято з перевищенням компетенції
останньої.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.07.2014 порушено провадження у
даній справі, призначено її до розгляду
у судовому засіданні на 29.07.2014 року.

За наслідками судового засідання 29.07.2014
судом постановлено ухвалу, якою
витребувано документи у Публічного
акціонерного товариства "Автомобільна
компанія "Укртранс" та Національної
комісії з цінних паперів та фондового
ринку, у задоволення клопотання
відповідача та відкладено розгляд
справи на 11.09.2014 року.

У судовому засіданні 11.09.2014 судом
оголошено перерву до 25.09.2014 року.

У зв'язку із перебуванням судді
Бондарчук В.В. у відпустці,
розпорядженням Заступника голови
Господарського суду міста Києва від
25.09.25014 матеріали справи № 910/14482/14
передано для розгляду судді Поляковій
К.В.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.09.2014 справа №910/14482/14
прийнята суддею Поляковою К.В. до свого
провадження та призначена до розгляду
на 21.10.2014 року.

За наслідками судового засідання
21.10.2014, враховуючи клопотання позивача
про відкладення розгляду справи, суд
відклав розгляд справи на 11.11.2014 року.

У судове засідання 11.11.2014 представники
сторін не з'явились, про дату, час та
місце проведення судового засідання
повідомлені належним чином, пояснень
щодо причин неявки до суду не надали.

Під час удового засідання 11.11.2014 судом
розглянуто заяву позивача про
зупинення розгляду справи №9140/14482/14 до
розгляду іншої справи та відмовлено у
її задоволенні з огляду на таке.

Положеннями статті 79 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
зупиняє провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом, а
також у разі звернення господарського
суду із судовим дорученням про надання
правової допомоги до іноземного суду
або іншого компетентного органу
іноземної держави.

За заяви позивача, останній просить
зупинити провадження у справі № 910/14482/14
до вирішення, на думку позивача,
пов'язаних з нею справ № 910/16789/14 та
910/16313/14, які розглядаються
Господарським судом міста Києва.

Так, із наданих до суду документів
вбачається, що у межах справи № 910/16789/14
розглядаються позовні вимоги ПАТ «АК
«Укртранс» про визнання рішень
спостережної ради №17 від 23.03.2005, № 23 від
18.05.2006, № 29 від 05.01.2007 та №54 від 28.05.2007
року.

Наразі, визнання недійсними в судовому
порядку рішень загальних зборів
господарського товариства не може бути
підставою для визнання недійсними
договорів, укладених виконавчим
органом товариства на виконання рішень
загальних зборів, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
третя особа знала чи за всіма
обставинами не могла не знати про такі
обмеження. Такого правового висновку,
який є обов'язковим для застосування у
розумінні статті 111-28 ГПК України,
дійшов Верховний суд України у
постанові від 06.06.2011 у справі №3-50гс11.

Предметом спору за позовом Публічного
акціонерного товариства «Автомобільна
компанія «Укртранс», який
розглядається у межах справи № 910/16313/14,
є визнання частково недійсним статуту
товариства.

За приписами пункту 3.16. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", відповідно до
частини першої статті 79 ГПК
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом. При цьому пов'язаною з
даною справою є така інша справа, у якій
інший суд встановлює обставини, що
впливають чи можуть вплинути на
подання і оцінку доказів у даній
справі; в тому числі йдеться про факти,
які мають преюдиціальне значення
(частини друга - четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду справи слід
розуміти неможливість для даного
господарського суду самостійно
встановити обставини, які
встановлюються іншим судом в іншій
справі, - у зв'язку з непідвідомчістю
або непідсудністю іншої справи даному
господарському суду, одночасністю
розгляду двох пов'язаних між собою
справ різними судами або з інших причин
(п. 3.16 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

З системного аналізу вищевикладеного,
суд дійшов висновку, що позивачем не
доведено та не обґрунтовано обставин,
які встановлюються Господарським
судом міста Києваі під час розгляду
справ № 910/16789/14 та №9410/16313/14 та можуть
вплинути на оцінку доказів у межах
розгляду справи Господарського суду
міста Києва №910/14482/14, з огляду на що у
задоволенні заяви про зупинення
провадження у справі слід відмовити.

У зв'язку із неявкою представників
сторін до судового засідання 11.11.2014
судом постановлено ухвалу про
відкладення розгляду справи на 25.11.2014
року.

До судового засідання 25.11.2014 позивач
повторно не направив свого
представника для участі у судовому
засіданні, про дату час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Натомість, позивачем через відділ
діловодства та документообігу
Господарського суду міста Києва 25.1.2014
подано заяву про відкладення розгляду
справи у зв'язку із неможливістю
представника бути присутнім у судовому
засіданні.

Ознайомившись із поданою заявою, суд
визнав її необґрунтованою та такою, що
не підлягає задоволенню з
нижченаведених підстав.

У п. 3.9.2. Постанови Пленум Вищого
господарського суду України, від 26.12.2011
року № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» зазначено, що
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.).

При цьому господарський суд виходить з
того, що у відповідних випадках такий
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних з
ним трудовими відносинами.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський
суд відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього кодексу,
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Представник відповідача у судовому
засіданні 25.11.2014 просив відмовити у
задоволенні позовних вимог, з підстав
викладених ним у відзиві на позовну
заяву.

Одночасно, судом під час судового
засідання розглянуто заяву позивача
про забезпечення позову та відхилено
її з огляду на нижчевикладене.

Нормами статті 66 ГПК України
передбачено право господарського суду
за заявою сторони, прокурора чи його
заступника, який подав позов, або з
своєї власної ініціативи вжити,
передбачених статтею 67 цього Кодексу,
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи
забезпечення позову, якими
безпосередньо є: накладання арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороно відповідачеві
вчиняти певні дії; забороно іншим
особам вчиняти дії, що стосуються
предмета спору; зупинення стягнення на
підставі виконавчого документа або
іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку;
зупинення продажу арештованого майна,
якщо подано позов про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 16
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову", у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу.

З огляду на вищезазначене, враховуючи,
що позивачем належними та допустимими
доказами не доведено обставини,
наведені у заяві про забезпечення
позову, суд не вбачає підстав для
вжиття заходів забезпечення позову, а
тому заява позивача є такою, що не
підлягає задоволенню.

За таких обставин, незважаючи на те, що
позивач на виклик суду не з'явились, за
висновками суду, наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення, а неявка вказаних
учасників судового спору не
перешкоджає вирішенню справи по суті,
із врахуванням заяви про уточнення
позовних вимог.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

31.05.2005 між Акціонерним комерційним
банком «Київ» (кредитор) та Відкритим
акціонерним товариством
«Автомобільна компанія «Укртранс»
(позичальник) укладено договір №24/2005
про відкриття відновлювальної
відкличної кредитної лінії. Вказаний
правочин з боку позивача (позичальника)
підписаний Головою правління
Туранським К.М., який діяв на підставі
Статуту.

У подальшому до спірного правочину
сторонами вносились зміни шляхом
укладення додаткових угод, а саме: №1
від 31.05.2005, №2 від 11.08.2005, №3 від 15.08.2005, №4
від 28.12.2005, №5 від 11.04.2006, №6 від 09.06.2006, №7
від 04.07.2006, №8 від 05.04.2007, №9 від 30.05.2008, №10
від 29.08.2008, №11 від 06.10.2008, №12 від 15.10.2008,
№13 від 28.11.2008, №14 від 30.12.2008, №15 від
29.07.2011, №16 від 11.11.2011 та №17 від 23.08.2012
року. Вказані додаткові угоди також з
боку позивача (позичальника) підписані
Головою правління Туранським К.М., який
діяв на підставі Статуту та рішень
загальних зборів акціонерів
товариства.

Звертаючись із даним позовом до суду,
позивач як на підставу недійсності
укладеного правочину та додаткових
угод до нього посилається на факт
перевищення Спостережною радою своїх
повноважень щодо наділення Голову
правління повноваженнями укладення
значних правочинів

Так, як стверджує ПАТ «Укртранс»
договір підписаний на підставі
протоколів рішень спостережної ради,
однак на його думку вказані рішення
спостережної ради є недійсними з
огляду на нижченаведене.

Відповідно до п. 8.2.1 Статуту ВАТ
«Укртранс» (Статут) (у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин), затвердженого рішенням
Загальних зборів акціонерів ВАТ
«Автомобільна компанія «Укртранс»,
оформленого протоколом №9 від 27.12.2002 та
зареєстрованого 15.01.2003 Голосіївською
районною у місті Києві державною
адміністрацією за номером 1143 - вищим
органом Компанії є Загальні збори
акціонерів.

Спостережна рада, як один із органів
управління компанією, обирається
Загальними зборами акціонерів із числа
акціонерів Компанії у складі трьох
осіб, про що зазначено у п. 8.3.2. Статуту.

ПАТ «АК «Укртранс» посилаючись на
положення п. 8.3.5. Статуту, яким
передбачено що до повноважень
Спостережної ради належить надання
Правлінню повноважень на проведення
операцій з оборотними коштами на суму,
що перевищує 100 000,00 грн., вказує на
наявність обмеження повноважень
Голови правління на укладання угод на
суму більше 100 000,00 грн.

А тому, Спостережна рада Товариства,
приймаючи значні для Товариства
рішення, перевищила межі своїх
повноважень, наділивши Голову
правління Товариства повноваженнями,
надання яких належить виключно вищому
органу товариства - Загальним зборам
товариства.

Відповідач у своєму письмовому відзиві
заперечує проти задоволення позову та
стверджує, що з його боку не вбачається
перевищень повноважень голови
правління на день укладення спірного
правочину, а саме лише порушення
обов'язку не перевищувати своїх
повноважень не є підставою для
визнання недійсним правочину.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, що вимоги позивача не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачає що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається із договору договір
№24/2005 про відкриття відновлювальної
відкличної кредитної лінії зі сторони
позивача він підписаний Головою
правління Відкритого акціонерного
товариства «Автомобільна компанія
«Укртранс» Туранським К.М., який діяв на
підставі Статуту товариства.

Згідно п. 8.4.2. Статуту позивача, до
компетенції Правління відносяться усі
питання діяльності Компанії, окрім тих,
що згідно з чинним законодавством, цим
статутом або рішенням Загальних зборів
акціонерів віднесені виключно до
компетенції вищого органу Компанії та
Спостережної ради. До того ж,
відповідно до п. 8.4.3. Статуту, Голова
правління обирається Спостережною
радою компанії.

Одночасно, пунктом 8.3.5. Статуту позива
передбачені повноваження Спостережної
ради, зокрема надання повноважень
правлінню на укладення договорів щодо
розпорядження майном Компанії
(необоротні активи), укладення
кредитних договорів, договорів застави
майна, оренди чи інший вид користування
незалежно від його вартості.

Так, рішенням Спостережної ради
Відкритого акціонерного товариства
«Автомобільна компанія «Укртранс»,
оформленого протоколом № 7 від 23.03.2005,
наявний у матеріалах справи, Голову
правління товариства Турнавського К.М.
уповноважено на отримання кредиту та
підписання кредитного договору в АКБ
«Київ».

Згідно з частиною 3 статті 237 Цивільного
кодексу України представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 92
Цивільного кодексу України орган або
особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені (в даному випадку
- це голова правління), зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень. У
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Отже, представництво голови правління
виникає на підставі закону, а тому є
предметом правового регулювання
статті 241 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу
України передбачено, що, правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Відповідно до пункту 3.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, який не мав належних
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
Цивільного кодексу України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т.ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Так, із матеріалів справи вбачається,
що у подальшому, а саме 30.03.2011
Загальними зборами акціонерів ВАТ «АК
«Укртранс» прийнято рішення про
надання дозволу на вчинення значних
правочинів, зокрема пролонгацію строку
(терміну) погашення кредитів за
кредитними договорами, укладеними із
ПАТ «АКБ «Київ». Вказане рішення
оформлене протоколом №18 від 30.03.2011
року.

Судом також встановлено, що 10.02.2011 ВАТ
«Автомобільна компанія «Укртранс»
опубліковано оголошення про
проведення чергових загальних зборів
акціонерів 30.03.2011 о11:00 з порядком
денним, 10-м пунктом якого зазначено: « 10.
Про схвалення значних правочинів».

За таких обставин, враховуючи те, що
позивачем вчинено дії, які свідчать про
наступне схвалення оспорюваних
договорів шляхом укладення договорів
про внесення змін, суд відповідно до ст.
241 Цивільного кодексу України дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для визнання недійсним
договору №24/2005 від 31.05.2005 про надання
кредиту у вигляді відновлювальної
кредитної лінії з додатками, у вигляді
додаткових угод, а саме: №1 від 31.05.2005, №2
від 11.08.2005, №3 від 15.08.2005, №4 від 28.12.2005, №5
від 11.04.2006, №6 від 09.06.2006, №7 від 04.07.2006, №8
від 05.04.2007, №9 від 30.05.2008, №10 від 29.08.2008,
№11 від 06.10.2008, №12 від 15.10.2008, №13 від
28.11.2008, №14 від 30.12.2008, №15 від 29.07.2011, №16
від 11.11.2011 та №17 від 23.08.2012 року.

Суд також, вважає за необхідне
зауважити, що у відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Скасування рішенням господарського
суду рішень загальних зборів
Товариства не може бути підставою для
визнання недійсними договорів застави
та іпотеки, підписаних головою
правління, оскільки не усуває факту
законності дій голови правління по
виконанню рішень загальних зборів.

Крім того, спір щодо повноважень голови
правління є корпоративним, а відносини
між банком і заставодавцем засновані
на цивільному договорі, тому банк, який
не є суб'єктом корпоративних відносин,
не міг знати про обмеження, зазначені
позивачем.

Така правова позиція міститься у
постанові Верховного суду України від
06.06.2011 постановленої за наслідками
розгляду справи №4/105-10, яка за
приписами статті 111-28 ГПК України є
обов'язковою для застосування.

Згідно статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки, позивач не довів суду
належними та допустимими доказами
своїх вимог, з встановлених у судовому
засіданні обставин, а також враховуючи
приписи чинного законодавства,
наявність подальшого схвалення
спірного правочину, у розумінні статті
241 Цивільного кодексу України, тому
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Автомобільна
компанія «Укртранс» визнані судом
необґрунтованими, незаконними та
такими, що не підлягають задоволенню.

Одночасно, суд відхиляє заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності, з огляду на
нижчевикладене.

Положеннями частини 1 статті 251 ЦК
України, визначено, що строком є певний
період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальна позовна давність тривалістю у
три роки. Позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК
України).

Відповідно до стаття 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та
5 перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила та за зобов'язаннями
з визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Одночасно суд відзначає, що за змістом
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушеного права.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" перш
ніж застосувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушено право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі
коли такі право чи інтерес не порушені,
суд відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

Оскільки у межах розгляду даної
господарської справи, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог, тому заява відповідача
про застосування строків позовної
давності є такою, що не підлягає
задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
32-34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічне
акціонерне товариство "Укртранс"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний банк "Київ" про визнання
недійсним договору №24/2005 від 31.05.2005 про
надання кредиту у вигляді
відновлювальної кредитної лінії з
додатками, у вигляді додаткових угод, а
саме: №1 від 31.05.2005, №2 від 11.08.2005, №3 від
15.08.2005, №4 від 28.12.2005, №5 від 11.04.2006, №6 від
09.06.2006, №7 від 04.07.2006, №8 від 05.04.2007, №9 від
30.05.2008, №10 від 29.08.2008, №11 від 06.10.2008, №12
від 15.10.2008, №13 від 28.11.2008, №14 від 30.12.2008,
№15 від 29.07.2011, №16 від 11.11.2011 та №17 від
23.08.2012 року - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій
кімнаті та проголошено його вступну та
резолютивну частину у судовому
засіданні 25.11.2014 року.

Повне рішення буде складено протягом
п'яти днів з дня проголошення вступної
та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

та підписано 01.12.2014 року

Суддя
К.В. Полякова