ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
РІШЕННЯ

25.11.2014р.
Справа № 907/360/13

За позовом Товариства з додатковою
відповідальністю „Ужгородхліб",
м. Ужгород

до відповідача 1 Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача 2 Ужгородської міської
ради, м. Ужгород

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог предмет спору на стороні
відповідача 2 Будинковий комітет
„Престиж", м. Ужгород

про визнання недійсним рішення VІІ
сесії VІ скликання Ужгородської
міської ради №255 від 22.07.2011р. „Про
скасування рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
16.02.2011р. №55";

- визнання недійсним свідоцтва
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 01.12.2011р. про право
власності на нерухоме майно (будівля
гуртожитку за адресою: м. Ужгород, вул.
Богомольця, 20);

- визнання недійсним рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №438 від 05.12.2012р. „Про
реєстрацію права власності на
новозбудовані об'єкти нерухомого
майна";

- визнання недійсним свідоцтва
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 27.12.2012р. про право
власності на нерухоме майно
(багатоквартирний житловий будинок за
адресою: м. Ужгород, вул. Богомольця, 20).

Головуючий суддя Карпинець В.І.

Суддя Ремецькі О.Ф.

Суддя Русняк В.С.

За участю представників сторін:

від позивача : Ігнатенко С.С. -
представник за дов від 25.03.2013р.

від відповідача 1: Орбан Н.Л. -
представник за дов. від 24.11.2014р.

від відповідача 2: Орбан Н.Л. -
представник за дов. від 24.11.2014р.

від третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог предмет спору на
стороні відповідача 2: Тирпак А.В. -
представник за дов. від 16.05.2014р.

від прокурора у процесі: Роман М.С. -
старший прокурор відділу
представництва інтересів громадян і
держави в судах Прокуратури
Закарпатської області, відповідно до
письмового повідомлення Прокуратури
Закарпатської області від 06.06.2014р. про
участь у даній справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В квітні 2013року Товариство з
додатковою відповідальністю
"Ужгородхліб" звернулось до
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради та Ужгородської міської
ради з позовом про: визнання недійсним
рішення VІІ сесії VІ скликання
Ужгородської міської ради №255 від
22.07.2011р. „Про скасування рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 16.02.2011р. №55"; визнання
недійсним свідоцтва виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
01.12.2011р. про право власності на нерухоме
майно (будівля гуртожитку за адресою: м.
Ужгород, вул. Богомольця, 20); визнання
недійсним рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №438
від 05.12.2012р. „Про реєстрацію права
власності на новозбудовані об'єкти
нерухомого майна" та визнання
недійсним свідоцтва виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
27.12.2012р. про право власності на нерухоме
майно (багатоквартирний житловий
будинок за адресою: м. Ужгород, вул.
Богомольця, 20).

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 16.07.2013р. по
справі №907/360/13 позов задоволено
повністю. Визнано недійсними рішення
VІІ сесії VІ скликання Ужгородської
міської ради №255 від 22.07.2011р. „Про
скасування рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
16.02.2011р. №55" та рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №438
від 05.12.2012р. „Про реєстрацію права
власності на новозбудовані об'єкти
нерухомого майна". Визнано недійсними
свідоцтво виконавчого комітету
Ужгородської міської ради
від 01.12.2011р. про право власності на
нерухоме майно (будівля гуртожитку за
адресою: м. Ужгород, вул. Богомольця, 20)
та свідоцтво виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 27.12.2012р.
про право власності на нерухоме майно
(багатоквартирний житловий будинок за
адресою: м. Ужгород, вул. Богомольця, 20).

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 19.11.2013р. по
справі №907/360/13 рішення господарського
суду Закарпатської області
від 16.07.2013р. по справі №907/360/13 залишено
без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 19.05.2014р. по справі
№907/360/13 постанову Львівського
апеляційного господарського суду
від 19.11.2013р. та рішення
господарського суду Закарпатської
області від 16.07.2013р. по
справі №907/360/13 було скасовано, а справу
№ 907/360/13 направлено на новий розгляд до
господарського суду Закарпатської
області.

Даною постановою Вищого
господарського суду України вказано
суду щодо необхідності, при новому
розгляді справи:

- надати оцінку твердженням
будинкового комітету "Престиж" щодо
неможливості приватизації спірного
гуртожитку відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
майна", оскільки спірний гуртожиток не
являвся гуртожитком коридорного типу,
а тому не міг бути включеним до
статутного фонду ВАТ "Ужгородхліб".
Крім того, відповідно до Закону України
"Про приватизацію майна державних
підприємств", наказу Фонду державного
майна України від 11.07.1996р. № 788
право власності у ВАТ "Ужгородхліб" на
нерухоме майно, в тому числі спірний
гуртожиток, могло виникнути шляхом
його передачі, тобто підписання акту
прийому -передачі, чи Переліку
нерухомого майна, що передається до
статутного фонду відкритого
акціонерного товариства, згідно
додатку, який є невід'ємною частиною
рішення про створення відкритого
акціонерного товариства. Такого акту
прийому-передачі чи переліку
нерухомого майна не існує, а тому
відкрите акціонерне товариство
"Ужгородхліб" в процесі приватизації не
набуло права власності на даний
гуртожиток;

- з'ясувати питання, чи було включено у
склад цілісного майнового комплексу
під час утворення Відкритого
акціонерного товариства "Ужгородхліб"
та приватизації - будівлю гуртожитку за
адресою: Закарпатська область, м.
Ужгород, вул. Богомольця, 20.

Ухвалою суду від 02.06.2014р. по справі
№907/360/13 дану справу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 12.06.2014р.

Судовий розгляд по даній справі
неодноразово відкладався та у зв'язку з
наявними поважними причинами було
змінено склад судової колегії по
розгляду справи.

Ухвалою суду від 10.11.2014р. по справі
№907/360/13 судом, у відповідності до вимог
ст. 69 ГПК України, за клопотанням
позивача для надання можливості
врегулювання спору, продовжено строк
вирішення спору на п'ятнадцять днів та
призначено розгляд даної справи на
25.11.2014р..

Представник позивача просить заявлені
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі з підстав, викладених у позовній
заяві та поданих суду додаткових
письмових поясненнях, посилаючись на
їх обґрунтованість наявними у справі
матеріалами. Зокрема, зазначає про те,
що рішенням господарського суду
Закарпатської області від 10.03.2011р. у
справі №5008/27/2011 встановлено факт
включення будівлі гуртожитку по
вул. Богомольця, 20 в м. Ужгород до
статутного фонду ВАТ „Ужгородхліб".
Також встановлено, що на момент
приватизації Ужгородського
хлібокомбінату гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у комунальну
власність відповідних рад, і могли бути
включені до вартості майна
підприємства, оскільки законодавчої
заборони не існувало. Таку позицію
займають Верховний Суд України та
Вищий господарський суд України
(Постанова від 08.11.2010р. у справі
№3/039-08/5). Рішення загальних зборів
ВАТ „Ужгородхліб" від 30.06.2009р., яким
було надано дозвіл на передачу
гуртожитку по вул. Богомольця, 20 у м.
Ужгород у комунальну власність м.
Ужгород, визнано недійсним, про що
винесено рішення господарського суду
Закарпатської області від
16.12.2009р. у справі №3/74. Стверджує, що за
таких обставин справи, виконавчий
комітет Ужгородської міської ради не
мав права приймати рішення про
оформлення права власності на спірне
нерухоме майно за територіальною
громадою м. Ужгород в особі
Ужгородської міської ради. Окрім
того, зауважує, що після прийняття
рішення виконкому Ужгородської
міської ради № 57 від 24.02.2010р., виконком
Ужгородської міської ради прийняв
рішення № 55 від 16.02.2011р., яким, як уже
зазначалось, вирішено видати свідоцтво
про право власності ВАТ „Ужгородхліб"
(правонаступником якого є ТДВ
„Ужгородхліб") на спірну будівлю
гуртожитку на підставі наказу
Регіонального відділення фонду
державного майна України по
Закарпатській області від 24.06.1997р. № 3/263
„Про затвердження плану приватизації
Ужгородського хлібокомбінату". У
зв'язку з цим, попереднє рішення
виконкому № 57 від 24.02.2010р., як
ненормативний акт, що застосовується
одноразово, вичерпав свою дію,
відповідно, права та обов'язки щодо
спірної будівлі гуртожитку повинні
визначатись на підставі акту
ненормативного характеру (рішення
виконкому № 55 від 16.02.2011р.), який був
виданий пізніше.

Доводить, що спірне приміщення у
встановленому законом порядку у
комунальну власність не передавалося.

Представник відповідачів та прокурор
заперечують з приводу заявлених
позовних вимог в повному обсязі з
підстав, викладених у поданих суду
письмових запереченнях та в
обгрунтування своїх позицій вказують
на те, що рішення Ужгородської міської
ради VII сесії VI скликання від 22.07.11 №225
„Про скасування рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
16.02.2011р. №55", прийняте в межах
компетенції та повноважень
Ужгородської міської ради. Дане
рішення було прийнято керуючись ст.ст.
26, 59 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні", враховуючи
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 23.06.2011р. у
справі №5008/27/2011. На час прийняття
оскаржуваних рішень та видачі
відповідних свідоцтв, Ужгородська
міська рада та її виконавчий комітет,
керувалися виключно нормами чинного
законодавства.

В свою чергу 05.12.2012р. виконкомом
прийнято рішення № 438 "Про
реєстрацію права власності на
новозбудовані об'єкти нерухомого
майна", на підставі клопотань громадян
і організацій та Декларації про
готовність об'єкта до експлуатації,
яким вирішено КП "БТІ м. Ужгорода"
провести реєстрацію права власності та
оформити свідоцтва про право власності
взамін раніше виданих документів, а
саме (п.1.10 даного рішення виконкому) -
Територіальній громаді м.
Ужгорода в особі Ужгородської міської
ради (оперативне управління -
за Будинковим комітетом "Престиж") -
на багатоквартирний житловий будинок,
реконструйований з гуртожитку по вул.
Богомольця, 20, загальною
площею 3167,1 кв. м..

Третя особа - Будинковий комітет
"Престиж", також не погоджується з
доводами позивача з підстав,
викладених у наданих суду письмових
поясненнях та просить суд взяти до
уваги те, що оскаржуваними у даній
справі № 907/360/13 рішеннями відповідачів
- виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради та Ужгородською міською
радою прав Товариства з додатковою
відповідальністю "Ужгородхліб" не було
порушено, оскільки судовим рішенням у
справі № 16/42 від 16.08.2011р. йому
було відмовлено у позові до
Ужгородської міської ради,
КП "БТІ м. Ужгорода", виконавчого
комітету Ужгородської міської ради, за
участю третіх осіб - Будинкового
комітету "Престиж", РВ ФДМУ по
Закарпатській області про визнання
права власності на будівлю по вул.
Богомольця, 20 в м. Ужгороді та
зобов'язання КП "БТІ м. Ужгорода"
вчинити державну реєстрацію права
власності на гуртожиток. Підставою для
прийняття у лютому 2010року у комунальну
власність будівлі гуртожитку було
рішення Ужгородської міської ради V-ої
сесії V-го скликання № 1328 від 25.12.2009р.
"Про надання згоди на прийняття у
комунальну власність міста гуртожитку
по вул. Богомольця, 20" та рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради № 57 від 24.02.2010р. "Про
затвердження акта приймання -
передачі гуртожитку", яким було
вирішено затвердити акт приймання -
передачі гуртожитку по вул. Богомольця,
20 у комунальну власність міста, а
Будинковий комітет "Престиж" повинен
був прийняти зазначений будинок на
баланс та обслуговування, було
вирішено делегувати будинковому
комітету "Престиж" повноваження щодо
проведення реєстрації, перереєстрації,
зняття з реєстрації громадян за місцем
проживання та оформлення відповідних
документів мешканців гуртожитку по
вул. Богомольця, 20 у м. Ужгороді,
уповноважити правління будинкового
комітету "Престиж" призначити
відповідальну особу за веденням
документації; комунальному
підприємству "БТІ м. Ужгорода"
зареєструвати право власності на
вказаний гуртожиток за Ужгородською
міською радою. До складу комісії під
час його прийняття - передачі у
комунальну власність у відповідності
до Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій
(затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 891 від 06.11.1995) був
включений представник
балансоутримувача Відкритого
акціонерного товариства "Ужгородхліб" -
голова правління Щербан Н.М. Що
стосується посилання позивача на
рішення у справі № 5008/27/2011, то у
цій справі не були сторонами
Ужгородська міська рада та її
виконавчий комітет, а у справі № 907/360/13
не було стороною регіональне
відділення ФДМУ по Закарпатській
області. Згідно наказу РВ ФДМУ по
Закарпатській області від 24.06.1997р. № 3/264
"Про створення Відкритого акціонерного
товариства "Ужгородхліб" за актом
приймання - передачі будівля
гуртожитку по вул. Богомольця, 20
в м. Ужгороді не передавалась (згідно
інвентаризаційного опису, наданого РВ
ФДМУ по Закарпатській області, станом
на момент приватизації на балансі
позивача перебував інший гуртожиток
без адреси,1992 року введення в
експлуатацію). Територіальна громада
міста Ужгорода набула право
комунальної власності на гуртожиток в
м. Ужгороді, вул. Богомольця, 20 з моменту
підписання відповідного акту
приймання - передачі згідно рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 24.02.2010р. № 57, яке на
сьогоднішній день є чинним та
позивачем не оскаржується. Саме на
підставі цього рішення і було
оформлено свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від
01.12.2011р..

У подальшому у зв'язку із закінченням
реконструкції гуртожитку та здачею в
експлуатацію 59-ти квартирного
житлового будинку по вул. Богомольця, 20
у м. Ужгороді на підставі
рішення міськвиконкому про реєстрацію
права власності на новозбудовані
об'єкти нерухомого майна № 438 від
05.12.2012р., виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради видано
свідоцтво про право комунальної
власності на вищевказаний житловий
будинок від 27.12.2012р.. Реконструкцію
(покращення комунального майна)
проведено без використання коштів
місцевого бюджету, а виключно за
рахунок громадян, які проживають в
даному будинку.

Також третя особа вказує на те, що під
час приватизації Ужгородського
хлібокомбінату гуртожитки як об'єкти
державного житлового фонду не
підлягали приватизації відповідно до
Закону України "Про приватизацію
державного майна". Керуючись
роз'ясненнями міністерства юстиції
України від 20.03.1998 № 11-8-1122, Мінекономіки
України від 17.03.1998 № 23-23/378 та Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 09.03.1998 №
5/79, органи приватизації включали
вартість гуртожитків (коридорного
типу, тобто такі, на які не видавалися
ордери міських або районних
адміністрацій на постійне проживання і
вони не могли бути приватизовані) до
вартості цілісних майнових комплексів
підприємств, що підлягали
приватизації. Спірний гуртожиток не
являвся гуртожитком коридорного типу,
оскільки був гуртожитком блочного
типу, а тому не міг бути включеним до
статутного фонду ВАТ "Ужгородхліб".
Крім того, відповідно до Закону України
"Про приватизацію майна державних
підприємств", наказу Фонду державного
майна України від 11.07.1996 № 788 право
власності у ВАТ "Ужгородхліб" на
нерухоме майно, в тому числі спірний
гуртожиток, могло виникнути шляхом
його передачі, тобто підписання акту
прийому-передачі, чи Переліку
нерухомого майна, що передається до
статутного фонду відкритого
акціонерного товариства, згідно
додатку, який є невід'ємною частиною
рішення про створення відкритого
акціонерного товариства. Такого акту
прийому-передачі чи переліку
нерухомого майна не існує, а тому
Відкрите акціонерне товариство
"Ужгородхліб" в процесі приватизації не
набуло права власності на даний
гуртожиток.

У відповідності до заяви від 15.07.2013р.
№05/2-310-10, у зв'язку з необхідністю
представництва інтересів держави в
особі Ужгородської міської ради, яка
відповідно до Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні"
входить до системи місцевого
самоврядування, представляє
територіальну громаду м. Ужгород та
здійснює від її імені та в її інтересах
функції і повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншим
законами, у справу вступив прокурор.

Відповідно до вимог ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України в судових засіданнях по даній
справі складені протоколи, які
долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 25.11.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
уповноважених представників позивача,
відповідачів, третьої особи та
прокурора, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та їх
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Закарпатській області від 30.05.1996р. № 3/814
прийнято рішення про приватизацію
майна державного підприємства
Закарпатського виробничо - торгового
об'єднання хлібопекарської
промисловості „Закарпатхлібторг".

Відповідно до наказу Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Закарпатській області від
30.05.1996р. № 3/815 створено комісію з
приватизації державного підприємства
Закарпатського виробничо - торгового
об'єднання хлібопекарської
промисловості „Закарпатхлібторг".

Наказом Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Закарпатській області від 31.05.1996р. № 3/816
для проведення інвентаризації майна
Закарпатського виробничо - торгового
об'єднання хлібопекарської
промисловості „Закарпатхлібторг"
створено інвентаризаційну комісію.
Згідно наявного у матеріалах справи
інвентаризаційного опису № 1а основних
засобів вбачається, що станом на
01.06.1996року спірна будівля гуртожитку
знаходилася на балансі Ужгородського
хлібокомбінату.

Наказом Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Закарпатській області від 24.06.1997р. №3/263
затверджено план приватизації
Ужгородського хлібокомбінату, для
забезпечення виконання якого
визначено здійснити дії по
перетворенню Ужгородського
хлібокомбінату у Відкрите акціонерне
товариство.

Планом приватизації визначено об'єкти
державного житлового фонду, які
підлягають включенню до цих об'єктів.
Гуртожиток по вул. Богомольця, 20 в
м. Ужгород не включений до цих
об'єктів.

Наказом Регіонального відділення ФДМУ
по Закарпатській області
від 24.06.1997р. №3/264 створено шляхом
перетворення структурного підрозділу
Закарпатського виробничо -
торгівельного об'єднання
хлібопекарської промисловості
„Закарпатхлібторг" Відкрите
акціонерне товариство „Ужгородхліб", а
також затверджено статут відкритого
акціонерного товариства
„Ужгородхліб". Статутом ВАТ
„Ужгородхліб" (п.3.3 Статуту), визначено,
що товариство є правонаступником
Ужгородського хлібокомбінату -
підрозділу ДП Закарпатського
виробничого-торгового об'єднання
хлібопекарської промисловості
„Закарпатхлібторг".

Згідно п. 5.1 Статуту ВАТ „Ужгородхліб",
розмір статутного фонду товариства
склав 751 130,00грн., що згідно п. 3. Указу
Президента України «Про грошову
реформу в Україні» № 762/96 від 25.08.1996р.
(українські карбованці
підлягають обміну на гривні за курсом
100000 карбованців на 1 гривню)
відповідає 75 113 млн. карбованців -
вартість майна, що підлягає
приватизації та одночасно є розміром
статутного фонду акціонерного
товариства згідно Акту
оцінки вартості цілісного майнового
комплексу Ужгородського
хлібокомбінату від 28.06.1996 р. та
плану приватизації Ужгородського
хлібокомбінату.

У свою чергу, позивач - Товариство з
додатковою відповідальністю
"Ужгородхліб", є правонаступником ВАТ
„Ужгородхліб", що підтверджується
матеріалами справи, а саме Статутом
позивача (зареєстрованого державним
реєстратором 16.06.2011р.) та витягом з ЄДР.

Відповідно до акту оцінки вартості
цілісного майнового комплексу
Ужгородського хлібокомбінату,
затвердженого РВ ФДМУ по Закарпатській
області від 28.06.1996р., гуртожиток по
вул. Богомольця, 20 в м. Ужгород не був
виключений з вартості майна цілісного
майнового комплексу. Відсутній спірний
гуртожиток і серед об'єктів державного
житлового фонду, зазначених у плані
приватизації як такі, що не підлягають
приватизації.

Згідно відомості по основних засобах
станом на 01.06.1996р. по Закарпатському
виробничо - торгівельному об'єднанню
„Закарпатхлібторг" /Ужгородський
хлібокомбінат/ балансова вартість
основних засобів значиться у
розмірі - 64 026 062 000 карбованців, в
т.ч. балансова вартість майна по
інвентаризаційному опису № 1а - 2 853 402 000
карбованців (п. 2. табл. - відомості по
основних засобах станом на 01.06.1996р. та
прописом на стор. 8 інвентаризаційного
опису № 1а), яка включає в себе вартість
будівлі спірного гуртожитку - 160 166 000
карбованців (стор. 4
інвентаризаційного опису № 1а).

Також загальна балансова вартість
основних засобів Ужгородського
хлібокомбінату значиться у ряд. 1 Акту
оцінки вартості цілісного майнового
комплексу Ужгородський хлібокомбінат
від 29.06.1996р. (складеного комісію
створеною згідно вищезгаданого наказу
начальника Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Закарпатській області від 30.05.1996р. №
3/815) та становить 64 266 млн.
карб..

Відповідно до відомостей згаданого
Акту оцінки вартості цілісного
майнового комплексу Ужгородський
хлібокомбінат від 29.06.1996р. також
вбачається, що визначення вартості
майна, що підлягає приватизації (розмір
статутного фонду товариства) - 75 113 млн.
карб., здійснювалося виходячи не із
балансової вартості основних засобів,
а з їх залишкової вартості: шляхом
віднімання із загальної вартості ЦМК
Ужгородського хлібокомбінату вартість
об'єктів державного житлового фонду та
вартість об'єктів, які не підлягають
приватизації.

Згідно п. 40. переліку майна, переданого
до статутного фонду
ВАТ „Ужгородхліб", що складений
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по
Закарпатській області, до статутного
фонду позивача станом на 01.06.1996р.,
включено спірний гуртожиток за адресою
м. Ужгород, вул.
Богомольця, 20, інвентарний номер
об'єкта -17.

Факт включення спірного гуртожитку до
статутного фонду ВАТ „Ужгородхліб" у
процесі приватизації товариства
підтверджено також поясненнями
посадових осіб Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Закарпатській області, які
були викликані в судове засідання по
даній справі відповідно
до ст.30 ГПК України.

Частина 2 ст.3 Закону України „Про
приватизацію майна державних
підприємств (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлює, що дія
цього закону не поширюється, зокрема,
на приватизацію об'єктів державного
земельного та житлового фондів, а також
об'єктів соціально-культурного
призначення, за винятком тих, які
належать підприємствам, що
приватизуються.

Пунктом 39 Методики оцінки вартості
об'єктів приватизації, затвердженої по
постановою Кабінету Міністрів України
№36 від 18.01.1995 року (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин),
визначено, що вартість майна цілісного
майнового комплексу зменшується,
зокрема, на вартість майна державного
житлового фонду, який приватизується
відповідно до Закону України „Про
приватизацію державного житлового
фонду", а також вартість об'єктів, що не
підлягають приватизації.

Згідно ч.2 ст.1 ч.2 ст.2 Закону України
„Про приватизацію державного
житлового фонду" в редакції на час
виникнення правовідносин, до
державного житлового фонду, який
підлягав приватизації на користь
громадян України відносився житловий
фонд місцевих рад та житловий фонд,
який знаходився у повному
господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, крім кімнат в гуртожитках.

Пунктом 2 Положення про порядок
передачі в комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №891 від 06.11.1995 року в
редакції на момент виникнення
правовідносин, встановлено, що
передачі в комунальну власність
підлягають житлові будинки відомчого
житлового фонду крім гуртожитків.
Зміни до п.2 Положення щодо передачі в
комунальну власність відомчого
житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, були внесені постановою
Кабінету Міністрів України №695 лише
26.05.04.

Отже, на момент приватизації
гуртожитки не відносилися до об'єктів
державного житлового фонду, який
підлягав приватизації громадянами
України чи підлягав передачі у
комунальну власність відповідних рад.
Аналогічна правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
08.11.2010р. у справі №3/039-08-5 та
від 16.05.2011р. у справі №22/143/09-8/137/10, а тому
в даному випадку будівля гуртожитку по
вул. Богомольця, 20 в м. Ужгород
правомірно була включена до
статутного фонду ВАТ „Ужгородхліб".

Крім того, матеріали справи свідчать
про те, що правомірність включення
спірного майна до статутного фонду ТДВ
"Ужгородхліб" вже було неодноразовим
предметом судового розгляду.

Так, факт включення спірного
нерухомого майна до статутного фонду
ТДВ „Ужгородхліб" встановлено
господарським судом Закарпатської
області у рішенні від 10.03.2011р. по справі
№ 5008/27/2011 (яке залишене без змін
постановою Вищого господарського суду
України від 23.11.2011р. по
справі № 5008/27/2011), який встановив
„дослідженими судом матеріалами
приватизаційної справи підтверджено
факт включення будівлі гуртожитку по
вул. Богомольця, 20 в м. Ужгород
до статутного фонду ВАТ „Ужгородхліб"
".

В даному випадку сторони в силу вимог ч.
3. ст. 35 ГПК України (обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини) звільнені від їх
доказування.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 23.06.2011р. у
справі №5008/27/2011 вищевказане рішення
суду першої інстанції було скасовано з
тих підстав, що в матеріалах судової
справи відсутні докази проведення
реєстрації права власності за ВАТ
"Ужгородхліб" на вказаний гуртожиток, у
зв'язку з чим остання реєстрація права
власності на нього значиться за
Ужгородським хлібокомбінатом. А також
зазначено, що гуртожиток по вул.
Богомольця, 20 у м. Ужгороді
відносився до державного житлового
фонду, який перебував у повному
господарському віданні Ужгородського
хлібокомбінату і не міг бути
приватизований в складі цілісного
майнового комплексу.

Однак, Вищий господарський суд України
з такими висновки суду апеляційної
інстанції не погодився та постановою
від 23.11.2011р. по справі
№5008/27/2011 вирішив: постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 23.06.2011р. у
справі № 5008/27/2011 скасувати, а рішення
господарського суду Закарпатської
області від 10.03.2011р. у справі № 5008/27/2011
залишити без змін.

В даній постанові Вищий господарський
суд України, скасовуючи рішення суду
апеляційної інстанції (яким було
зазначено, що гуртожиток не підлягає
внесенню до статутного фонду
товариства, яке утворюється в процесі
приватизації державного підприємства)
та залишаючи в силі рішення суду першої
інстанції (яким встановлено факт
включення спірного гуртожитку до
статутного фонду ТДВ „Ужгородхліб")
наголосив, що та момент приватизації
Ужгородського хлібокомбінату
гуртожитки не відносилися до об'єктів
державного житлового фонду, який
підлягав приватизації громадянами
України чи підлягав передачі у
комунальну власність відповідних рад,
і могли бути включені до вартості майна
підприємств, які підлягали
приватизації, оскільки законодавчої
заборони не існувало.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають
задоволенню частково з наступних
підстав.

Як встановлено ч.5 ст. 16 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
рада в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, крім випадків,
передбачених цим Законом. Рішення ради
приймається відкритим (у тому числі
поіменним) або таємним голосуванням.

Згідно ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст.
24 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" органи
місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Відповідно до п. 2. Роз'яснення
Президії Вищого арбітражного суду
України "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів" № 02-5/35 від 26.01.2000р..,
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку.

Позивач просить визнати недійсним
рішення VІІ сесії VІ скликання
Ужгородської міської ради №255 від
22.07.2011р. „Про скасування рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 16.02.2011р. №55", яким
Ужгородською міською радою було
скасовано рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради про
оформлення права власності ТДВ
„Ужгородхліб" на об'єкти нерухомого
майна (будівлю гуртожитку).

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Межі повноважень органів місцевого
самоврядування на скасування своїх
рішень визначені рішенням
Конституційного суду України від
16.04.2009р. у справі № 1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті
59 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування). Конституційним судом
України вирішено, що положення частини
другої статті 19, статті 144 Конституції
України, статті 25, частин першої,
десятої статті 59 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні" від 21
травня 1997 року N 280/97-ВР (з наступними
змінами) стосовно права органу
місцевого самоврядування скасовувати
свої раніше прийняті рішення та
вносити до них зміни необхідно
розуміти так, що орган місцевого
самоврядування має право приймати
рішення, вносити до них зміни та/чи
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Визначаючи межі повноважень
Конституційний Суд України зазначив,
що в Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74
Закону). Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є „гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року N 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Рішення і висновки Конституційного
Суду України рівною мірою є
обов'язковими до виконання (ст. 69 Закону
України від 16.10.1996 № 422/96-ВР „Про
Конституційний Суд України").

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З наявних у справі матеріалів
вбачається, що 16.02.2011р. виконавчим
комітетом Ужгородської міської ради
прийнято рішення № 55 „Про оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна", яким вирішено видати свідоцтво
про право власності ВАТ „Ужгородхліб"
(правонаступником якого є ТДВ
„Ужгородхліб") на будівлю гуртожитку
загальною площею 3110,1кв.м., розташованої
за адресою: м. Ужгород, вул. Богомольця,
20. Свідоцтво видати на підставі наказу
Регіонального відділення фонду
державного майна України по
Закарпатській області
від 24.06.1997р. № 3/263 „Про затвердження
плану приватизації Ужгородського
хлібокомбінату".

Дане рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради є
ненормативним правовим актом
одноразового застосування, який
вичерпав свою дію фактом його
виконання, а саме: 05 липня 2011 року
Виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради було видано на ім'я ТДВ
„Ужгородхліб", як власника, свідоцтво
про право власності на спірне нерухоме
майно серії САС №190532.

Відтак, на момент прийняття
Ужгородською міською радою рішення №225
від 22.07.2011р., яким було скасовано
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради №55 від
16.02.2011р., між Ужгородською міською радою
та позивачем виникли відповідні
правовідносини пов'язані з реалізацією
певних суб'єктивних прав та
охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення.

Отже, оскільки спірне рішення
відповідача є індивідуально-правовим,
безпосередньо впливає на права та
обов'язки позивача, зокрема, фактично
припиняє його право власності на
спірне майно, то оскаржуване рішення
було прийнято з порушенням норм
чинного законодавства і підлягає
скасуванню (Аналогічна правова позиція
викладена в постанові Вищого
господарського суду України від 25.10.12р.
у справі № 5011-11/4782-2012).

Окрім того, із описової частини рішення
Ужгородської міської ради № 225 від
22.07.2011р. вбачається, що останнє прийнято
на підставі постанови Львівського
апеляційного господарського суду від
23.06.2011р. по справі №5008/27/2011. Даною
постановою суд апеляційної інстанції
визнав незаконним план приватизації
Ужгородського хлібокомбінату,
затвердженого наказом РВ ФКМ України
по Закарпатській області №2/263 від
24.06.1997р. в частині передачі гуртожитку
по вул. Богомольця, 20 у м.
Ужгороді до статутного фонду ВАТ
„Ужгородхліб".

Однак, постановою Вищого
господарського суду України від 23.11.
2011р. по справі № 5008/27/2011 вказану
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 23.06.2011р. по
справі № 5008/27/2011 судом касаційної
інстанції було скасовано.

Зважаючи на це, рішення Ужгородської
міської ради № 225 від
22.07.2011р., яке прийняте на підставі
скасованої судом касаційної інстанції
постанови Львівського апеляційного
господарського суду від 23.06.2011р. у
справі № 5008/27/2011, також є
незаконним та, відповідно, підлягає
визнанню недійсним.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
відзначити, що приймаючи рішення „Про
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна" № 55
від 16.02.2011р. виконавчий комітет
Ужгородської міської ради керувався
підпунктом 10 пункту „б" статті 30
Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні", яким
визначені делеговані повноваження
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад щодо обліку
відповідно до закону об'єктів
нерухомого майна незалежно від форм
власності. У свою чергу, скасовуючи
згадане вищезазначене рішення
виконавчого комітету, Ужгородська
міська рада керувалась статтями 26
та 59 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні".

Пунктом 15 ч. 1 ст. 26 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні"
передбачено, що до виключної
компетенції сільських, селищних,
міських рад віднесено питання щодо
скасування актів виконавчих органів
ради, які не відповідають Конституції
чи законам України, іншим актам
законодавства, рішенням відповідної
ради, прийнятим у межах її повноважень.

Відповідно до ч. 9 ст. 59 цього ж рішення
виконавчого комітету ради з питань,
віднесених до власної компетенції
виконавчих органів ради, можуть бути
скасовані відповідною радою.

Системний аналіз п. 15 ч. 1 ст. 26 та ч. 9 ст.
59 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" дає підстави
для висновку, що відповідні ради, у разі
невідповідності актів їх виконавчих
органів Конституції чи законам
України, іншим актам законодавства,
рішенням відповідної ради, прийнятим у
межах їх повноважень, наділені
повноваженнями лише щодо скасування
рішень виконавчих органів рад з питань,
віднесених до їх власної компетенції.

Натомість, ні Закон України „Про
місцеве самоврядування в Україні", ні
будь-який інший чинний
нормативно-правовий акт не містить
норм, які б наділяли відповідні ради
повноваженнями щодо скасування рішень
їх виконавчих органів з питань,
віднесених до делегованих їм
повноважень.

Отже, Ужгородська міська рада не мала
жодних правових підстав для скасування
згаданих вище рішень виконавчого
комітету, які прийняті на виконання
делегованих йому повноважень, а відтак
таке рішення ради підлягає визнанню
недійсним у судовому порядку
(аналогічну правову позицію займає
Вищий господарський суд України у
постанові від 31.05.2011р. по справі № 16/208/10,
де наголошує: „рада не має повноважень
вирішувати питання щодо скасування
рішень виконавчого органу, які
прийняті останнім в межах делегованих
повноважень. Рада може скасувати
рішення виконавчого органу, яке
прийняте з питання, віднесеного лише до
власної компетенції цього виконавчого
органу".

Разом з тим, позивачем заявлено вимогу
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на нерухоме майно
(будівля гуртожитку за адресою: м.
Ужгород, вул. Богомольця, 20) від 01.12.2011р.,
видане територіальній громаді міста
Ужгорода в особі Ужгородської міської
ради на підставі рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №57
від 24.02.2010р., яке задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу; а суд може захистити
таке право та інтерес способами, що
встановлені договором або законом.

Так, відповідно до п. 1.4 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
№7/5, державна реєстрація прав
власності на нерухоме майно - це
внесення запису до Реєстру прав
власності на нерухоме майно у зв'язку з
виникненням, існуванням або
припиненням права власності на
нерухоме майно, що здійснюється БТІ за
місцезнаходженням об'єктів нерухомого
майна на підставі правовстановлюючих
документів коштом особи, що звернулася
до БТІ.

Видача свідоцтва про право власності
передбачена у п. 6 цього Тимчасового
положення, що регулює оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна,
яке здійснюється місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування, державними органами
приватизації, Державним управлінням
справами на житлові та нежитлові
об'єкти.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
видачу свідоцтва про право власності
не можна ототожнювати з державною
реєстрацією такого права; і свідоцтво
про право власності є лише документом,
яким оформлюється відповідне право,
але не є правочином або актом, на
підставі якого це право виникає,
змінюється або припиняється.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
свідоцтво про право власності лише
посвідчує наявність відповідного
права, але не породжує, змінює або
припиняє певні права та обов'язки,
тобто воно не є актом в розумінні ст. 12
ГПК України, який може бути оскаржено
до господарського суду або правочином
в розумінні ст. 202
Цивільного кодексу України, який є дією
особи, спрямованою на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

При зверненні з позовом у даній справі
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності, яке видане 01.12.2011р.
виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради, позивач не зазначив норму
закону, що передбачає захист цивільних
прав та інтересів вказаним способом.

З огляду на таке, слід зазначити про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог в частині визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, яке видане 01.12.2011р.
виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради (постанова
ВГСУ від 12.12. 2014р. справа № 911/4619/13 ).

Що стосується доводів позивача про те,
що рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради №57 від
24.02.2010р. є актом одноразового
застосування та вичерпує свою дію
фактом його виконання. не можуть бути
взяті судом до уваги з огляду на те, що
таке рішення виконавчого комітету не
було виконано на момент прийняття
Ужгородською міською радою рішення №255
від 22.07.2011р. „Про скасування
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради
від 16.02.2011р. №55". В свою чергу, свідоцтво
про право власності на спірне нерухоме
майно було видано на підставі рішення
№57 від 24.02.2010р. після скасування
відповідачем 1 рішення виконавчого
комітету №55 від 16.02.2011р.

Окрім того, критичне оцінювання
позивачем підстав та порядку прийняття
рішення виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради №57 від
24.0.2010р. без подання відповідного позову
в порядку, передбаченому чинним
законодавством, не доводить
беззаперечності доводів щодо
незаконності виданого свідоцтва про
право власності на нерухоме майно.

Що стосується доводів позивача про
визнання недійсним рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №438 від 05.12.2012р. „Про
реєстрацію права власності на
новозбудовані об'єкти нерухомого
майна" та визнання недійсним свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
(багатоквартирний житловий будинок за
адресою: м. Ужгород, вул. Богомольця, 20)
від 27.12.2012р., то такі вимоги підлягають
до задоволення з огляду на таке.

Власник майна, права якого порушено
внаслідок видання правового акту
органом місцевого самоврядування, має
право звернутися до суду з позовом про
визнання такого акту незаконним та про
його скасування відповідно до
статті 393 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України, та
керуються у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України, а в Автономній
Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Відповідно до підпункту 1 пункту "а"
частини 1 статті 29 Закону України "Про
місцеве самоврядування в України" до
відання виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать
управління в межах, визначених радою,
майном, що належить до комунальної
власності відповідних територіальних
громад.

За таких обставин, виконавчий комітет
Ужгородської міської ради наділений
правом на розпорядження лише майном, що
знаходиться у комунальній власності
цієї територіальної громади.

Разом з тим, оскільки воля власника -
ТДВ „Ужгородхліб" на проведення
реконструкції спірного нерухомого
майна, введення його в експлуатацію
відсутня, то оспорюване рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №438 від 05.12.2012р.
в частині реєстрації права власності
на новозбудований об'єкт нерухомого
майна - багатоквартирний житловий
будинок за адресою: м. Ужгород, вул.
Богомольця, 20 (пункт 1.10 даного рішення)
не відповідає вимогам чинного
законодавства та порушує права та
законні інтереси власника майна, до
виключної компетенції якого належить
право розпорядження спірним майном
(ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу
України), що є безумовною підставою для
його скасування на підставі статті 393
Цивільного кодексу України визнання
недійсним виданого виконавчим
комітетом Ужгородської міської ради на
його виконання свідоцтва від 27.12.2012р.
про право власності на нерухоме майно
(багатоквартирний житловий будинок за
адресою: м. Ужгород, вул. Богомольця, 20).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.2012р. "Про судове рішення" рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

У відповідності до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на
відповідачів пропорційно розміру
задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 4, 20, 22, 27, 32-34, 43, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати недійсними: рішення VII
сесії VI скликання Ужгородської
міської ради від 22.07.2011р. №225 „ Про
скасування рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
16.02.2011р. №55"; п.1.10 рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
05.12.2012р. №438 „ Про реєстрацію права
власності на новозбудовані об"єкти
нерухомого майна" та свідоцтво
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 27.12.2012р. про право
власності на нерухоме майно -
багатоквартирний житловий будинок за
адресою: м. Ужгород, вул. Богомольця, 20.

3. В іншій частині позову
відмовити.

4. Рішення суду набирає законної
сили в порядку встановленому
відповідно до ст.85 ГПК України та
може бути оскаржено в порядку та
строки, передбачені вимогами ст. 93 ГПК
України.

Повне рішення складено 01.12.2014р.

Головуючий суддя
Карпинець В.І.

Суддя
Ремецькі О.Ф.

Суддя
Русняк В.С.