КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2014 р.
Справа№ 910/24495/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Ільєнок Т.В.

Куксова В.В.

За участю представників:

від позивача: представник не з'явився,

від відповідача: Михайлова В.В. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Дніпровська пристань»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014р.

у справі №910/24495/13 (суддя Васильченко
Т.В.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Дніпровська пристань»

до Компанії «AS WINDOOR» («АС ВІНДООР»)

про визнання недійсним договору.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року Приватне акціонерне
товариство «Дніпровська пристань»
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Компанії «AS WINDOOR» («АС
ВІНДООР») (далі-відповідач) про
визнання недійсним договору комісії на
виконання будівельних робіт №W/02 від
05.03.2009, укладеного між сторонами у
справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорюваний договір є удаваним
правочином, який вчинено для
приховування іншого правочину -
договору генерального підряду, у
зв'язку з чим до спірних правовідносин
мають застосовуватись положення щодо
генерального підряду в капітальному
будівництві. При цьому, позивач
наголошує на тому, що відповідач не має
ліцензії на будівельну діяльність, а
отже не мав права проводити діяльність,
пов'язану з виконанням будівельних
робіт. Також, позивач зазначає, що
усвідомлюючи при укладенні договору
неспроможність його виконання з боку
відповідача, сторони фактично уклали
правочин без наміру створення правових
наслідків, які ним обумовлені, що
свідчить про його фіктивність. Разом з
цим, на думку позивача, спірний договір
суперечить ч. 2 ст. 877 Цивільного кодексу
України, оскільки не містить
визначення складу і змісту
проектно-кошторисної документації, а
також зобов'язаної за її надання
сторони, строку її надання тощо. Крім
того, позивач посилається на те, що
сторони незаконно встановили обов'язок
виконання грошових зобов'язань за
договором в іноземній валюті.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 року у справі №910/24495/13 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 13.08.2014р., позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначене рішення суду та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин господарським судом, що мають
значення для справи.

Відповідачем подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції - без змін.

Учасники процесу були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання, про що свідчать наявні в
матеріалах справи докази. Однак,
позивач наданим їм процесуальним
правом не скористався та в судове
засідання не з'явився, своїх
повноважних представників не направив,
про причини своєї неявки суд не
повідомив.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення учасників
судового процесу про дату, час та місце
судового засідання з розгляду
апеляційної скарги, судова колегія
вважає за можливе розглянути подану
апеляційну скаргу за відсутності
представника позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги
та відзиву, матеріали справи та
заслухавши представника відповідача,
судова колегія встановила наступне:

05.03.2009р. між позивачем, як замовником, та
відповідачем, як виконавцем, був
укладений договір комісії на виконання
будівельних робіт №W/02 (далі-договір),
відповідно до умов якого замовник на
умовах договору доручив виконавцю
забезпечити на належному замовнику
об'єкті будівництва
(торгівельно-розважальний центр по
проспекту Генерала Ватутіна в м.Києві,
Україна), виконання будівельних робіт,
визначених договором, з матеріалів
замовника, а замовник зобов'язався
прийняти виконані по договору роботи,
виплатити виконавцю винагороду та
компенсувати всі витрати, пов'язані з
виконанням договору.

Для забезпечення виконання робіт
виконавець зобов'язується самостійно,
покладаючись на свій професійний
досвід та знання, обирати
спеціалізованих виконавців робіт,
визначати умови договорів з ними, від
свого імені та за рахунок замовника
укладати з ними договори на виконання
робіт, своєчасно передавати замовнику
все виконане по договору (п.1.2 договору).

Відповідно до п.п.3.1.3, 3.1.4 договору на
виконавця покладається обов'язок
укладати від свого імені необхідну
кількість договорів зі
спеціалізованими виконавцями робіт;
укладати договори на виконання робіт
на умовах, найбільш вигідних для
замовника та у відповідності з
вказівками замовника.

Пунктом 5.1 договору сторони погодили,
що максимальна вартість робіт по
договору з урахуванням ПДВ має
складати не більше 1651067,42 євро.

При цьому, в п. 5.2 договору визначено, що
в разі, якщо виконавець укладе договори
зі спеціалізованими виконавцями робіт
на більш вигідних для замовника умовах,
чим це визначено сторонами в даному
договорі, вся додатково отримана
вигода належить виконавцю.

Згідно із п.5.3 договору винагорода
виконавця складає 330213,54 євро з
урахуванням ПДВ.

Ціна договору визначається як сума
максимальної вартості робіт по
договору та відповідної винагороди
виконавця і складає 1981280,96 євро (п.5.4
договору).

У відповідності до п.6.2 договору
замовник сплачує виконавцю винагороду
по договору, а також компенсує
виконавцю всі витрати по виконанню
договору. Виплата винагороди і
компенсація витрат здійснюється
тільки після підписання сторонами
відповідних актів виконаних робіт, а
також надання виконавцем всіх
документів, які підтверджують
відповідні витрати в формі, визначеній
замовником.

Розрахунки по договору здійснюються в
євро, в безготівковій формі, шляхом
перерахування відповідної суми на
банківський рахунок виконавця,
зазначений в договорі (п. 6.3 договору).

Договір вважається укладеним та
вступає в силу з моменту його
підписання сторонами і скріплення
печатками сторін та діє до повного
виконання сторонами всіх зобов'язань
за ним (п. 9.1 договору).

Позивач, посилаючись на те, що спірний
договір є удаваним правочином, який
вчинено для приховування іншого
правочину - договору генерального
підряду, у зв'язку з чим до спірних
правовідносин мають застосовуватись
положення щодо генерального підряду в
капітальному будівництві; що
відповідач не має ліцензії на
будівельну діяльність, а отже, не має
права проводити діяльність, пов'язану з
виконанням будівельних робіт; що
усвідомлюючи при укладенні договору
неспроможність його виконання з боку
відповідача, сторони фактично уклали
правочин без наміру створення правових
наслідків, які ним обумовлені, що
свідчить про фіктивність договору; що
спірний договір суперечить ч. 2 ст. 877
Цивільного кодексу України, оскільки
не містить визначення складу і змісту
проектно-кошторисної документації, а
також зобов'язаної за її надання
сторони, строку її надання тощо; що
сторони незаконно встановили обов'язок
виконання грошових зобов'язань за
договором в іноземній валюті,
звернувся до суду з позовом про
визнання вказаного договору недійсним.

В свою чергу, відповідач проти вказаних
доводів заперечує, посилаючись на те,
що зі змісту договору чітко вбачається,
що він є договором комісії і сторони
виконували його. Крім того, відповідач
звертає увагу на те, що він
безпосередньо не виконував
будівельних робіт, а тому не потребував
ліцензування своєї діяльності та
оскільки він є нерезидентом, за спірною
угодою допускається проведення
розрахунків в іноземній валюті.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву,
заслухавши пояснення представника
відповідача, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення суду, дійшла до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції не підлягає
скасуванню чи зміні з наступних
підстав.

Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
правових наслідків встановлені ст. ст.
215, 216 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Як наголошено в постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. "Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними", вирішуючи спори
про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судовою
колегією не встановлено, а позивачем не
доведено наявності обставин, з якими
закон пов'язує недійсність правочинів,
та настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного договору.

При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки є
недоведеними та не узгоджуються з
приписами чинного законодавства та
матеріалами справи.

Так, договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч.3 ст.6 Цивільного
кодексу України сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Статтею 1011 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором комісії одна
сторона (комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента.

Комітент повинен виплатити
комісіонерові плату в розмірі та
порядку, встановлених у договорі
комісії (ч.1 ст.1013 Цивільного кодексу
України).

Як вбачається зі змісту оспорюваного
договору, він за своєю правовою
природою є саме договором комісії. Так,
п.1.2 договору визначено, що для
забезпечення виконання робіт
виконавець зобов'язується самостійно
обирати спеціалізованих виконавців
робіт, визначати умови договорів з
ними, від свого імені та за рахунок
замовника укладати з ними договори на
виконання робіт, своєчасно передавати
замовнику все виконане по договору, та
умовами договору (п. 5.1 договору)
визначено окремо вартість робіт по
даному договору, з урахуванням ПДВ, в
межах якої мали бути профінансовані та
виконані відповідні роботи, та окремо
визначено винагороду виконавця (п. 5.3
договору) за надані ним послуги з
укладання від свого імені та за рахунок
замовника зі спеціалізованими
виконавцями робіт договорів, в тому
числі на виконання робіт.

Відповідно до ч.1 ст.1014 Цивільного
кодексу України комісіонер
зобов'язаний вчиняти правочини на
умовах, найбільш вигідних для
комітента, і відповідно до його
вказівок. Якщо у договорі комісії таких
вказівок немає, комісіонер
зобов'язаний вчиняти правочини
відповідно до звичаїв ділового обороту
або вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 1014 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо комісіонер
вчинив правочин на умовах більш
вигідних, ніж ті, що були визначені
комітентом, додатково одержана вигода
належить комітентові.

Зазначені приписи чинного
законодавства відображені сторонами в
п. п. 3.1.4, 4.1.1, 5.2 договору, якими
закріплено, що виконавець зобов'язаний
укладати договори на виконання робіт
на умовах, найбільш вигідних для
замовника та у відповідності з
вказівками замовника та в разі, якщо
виконавець укладе договори зі
спеціалізованими виконавцями робіт на
більш вигідних для замовника умовах,
чим це визначено сторонами в даному
договорі, вся додатково отримана
вигода належить виконавцю, а замовник
зобов'язаний виплатити виконавцю
винагороду за виконання договору.

Вищевикладене спростовує доводи
позивача, про те, що оспорюваний
договір є удаваним і відноситься до
договору генерального підряду,
оскільки такі висновки позивача
суперечать змісту вказаного договору.

З огляду на викладене, судова колегія
не приймає до уваги і доводи позивача
про те, що спірний договір не містить
визначення складу і змісту
проектно-кошторисної документації, а
також зобов'язаної за її надання
сторони, строку її надання тощо,
оскільки оспорюваний договір, як
зазначалося вище, не є договором
генерального підряду до якого
законодавством встановлені такі
вимоги.

При цьому, судова колегія зазначає, що
відсутність в договорі істотної умови
є підставою для висновку про його
неукладеність, що виключає можливість
визнання його недійсним. Водночас,
спірний договір є договором комісії і
необхідності дотримання приписів ст. 877
Цивільного кодексу України у сторін не
було.

Безпідставними, з огляду на
вищевикладене, судова колегія вважає і
посилання позивача на відсутність у
відповідача ліцензії на провадження
господарської діяльності з виконання
будівельних робіт, так як за змістом
оспорюваного договору його укладення
та виконання (незалежно від особи, що
реально виконає конкретний вид робіт)
для відповідача господарською
діяльністю у сфері будівельної
діяльності, що підлягає ліцензуванню,
не є.

До того ж, незалежно від того, яким за
правовою природою є оспорюваний
договір, законодавство про
ліцензування певних видів
господарської діяльності передбачає
необхідність ліцензування саме
діяльності господарюючих суб'єктів (що
опосередковується укладенням
договорів), а не самого укладення
певних видів правочинів (правова
позиція Вищого господарського суду
України, викладена в постанові від
01.09.2009 р. у справі № 4/414/08).

Помилковими є і доводи позивача про
неможливість здійснення між сторонами
розрахунків в іноземній валюті,
оскільки спірний договір укладено між
резидентом та нерезидентом, а
відповідно до статті 7 Декрету Кабінету
Міністрів України від 19.02.1993 р. №15-93 "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" у розрахунках між
резидентами і нерезидентами в межах
торговельного обороту
використовуються як засіб платежу
іноземна валюта та грошова одиниця
України - гривня.

При цьому, статтею 1 Закону України № 959
від 16 квітня 1991 р. "Про
зовнішньоекономічну діяльність"
визначено, що під товаром слід розуміти
будь-яку продукцію, послуги, роботи,
права інтелектуальної власності та
інші немайнові права, призначені для
продажу (оплатної передачі).

Не знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи і доводи позивача про
фіктивність оспорюваного договору.

Так, відповідно до підпункту 3.11 пункту 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином.

При цьому, ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

В даному випадку, жодним з учасників
судового процесу не представлено
доказів того, що сторони такого
договору не мали наміру створити
обумовлені ним правові наслідки на
момент його вчинення, навпаки, як
вбачається зі змісту позовної заяви та
наявних в матеріалах справи актів
здачі-приймання робіт № 1 від 23.04.2009, № 2
від 29.05.2009, № 3 від 16.07.2009, № 5 від 10.09.2009, №
6 від 11.09.2009 підписаних обома сторонами
без заперечень, спірний договір
виконувався сторонами.

Враховуючи вищевикладене та те, що
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів
відносно оспорюваного договору, судова
колегія приходить до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Стосовно посилань відповідача на
застосування строків позовної
давності, судова колегія зазначає, що
строк позовної давності, як спосіб
захисту порушеного права, при
вирішенні даного спору застосуванню не
підлягає, оскільки суд відмовляє в
позові по суті в зв'язку з
недоведеністю позовних вимог і питання
порушення строку позовної давності (за
даних обставин) не впливає на суть
винесеного рішення.

Так, відповідно до п. 2.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, учасниками
процесу не надано.

Доводи, наведені позивачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміні оскаржуваного
рішення суду.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Дніпровська
пристань» на рішення Господарського
суду міста Києва від 13.08.2014р. у справі
№910/24495/13 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 13.08.2014 року у справі
№910/24495/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/24495/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 09.12.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
Т.В. Ільєнок

В.В. Куксов