Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
тел. (0412) 48-16-20,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "04" грудня 2014 р.
Справа № 906/1419/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Гордійчук В.В.,
довіреність від 06.03.2014 року;

від відповідача: не з'явився.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Енергопостачальна
компанія "Житомиробленерго"

до Комунального підприємства
Новоград-Волинської міської ради
"Виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства"

про стягнення 1920220,62 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 1456459,20 грн.
заборгованості за активну
електроенергію, пеню в сумі 191287,80 грн.,
55140,31 грн. - 3% річних та 217333,31 грн.
інфляційних.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав, зазначених в позові, просив
задовольнити.

Відповідач уповноваженого
представника в судове засідання не
направив. факсимільним зв'язком
надіслав клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку з
перебуванням юриста на лікарняному.

Відповідно до п.п. 3.9.2. Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011 року
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32-34 ГПК), причому відсутність коштів для
оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене та беручи до
уваги те, що клопотання схожого змісту
надсилалось в попереднє судове
засідання, суд відмовляє в задоволенні
клопотання відповідача за вих. №734 від
03.12.14р. про відкладення розгляду справи.

Отже відповідач своїм правом на участь
у засіданні суду та наданні письмових
або усних пояснень не скористався, а
тому, беручи до уваги те, що неявка в
засідання суду відповідача або його
представника, належним чином та
відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи, суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами згідно із ст. 75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
02.01.2013 року між Новоград-Волинським РЕМ,
який є виробничим підрозділом ПАТ "ЕК
"Житомиробленерго" та Комунальним
підприємством Новоград-Волинської
міської ради "Виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" укладено договір №15 про
постачання електричної енергії
споживачам (договір), (а.с. 7-13).

Відповідно до п.п. 1 договору,
постачальник постачає електричну
енергію споживачу, а споживач оплачує
постачальнику електричної енергії її
вартість та здійснює інші платежі
згідно з умовами цього договору та
додатками до договору, що є його
невід'ємними частинами.

Згідно п.п. 2.2.3. договору, споживач
зобов'язався своєчасно сплачувати за
використану електричну енергію, а
також вносити всі інші платежі за
розрахунковий період відповідно до
встановленої системи обліку
електроенергії, класу напруги та за
діючими на період розрахунку тарифами
у грошовій формі та іншими формами
розрахунків згідно з чинним
законодавством України. Розрахунковим
періодом вважається період з 25 числа по
24 число включно і вказаний період
прирівнюється до періоду дії тарифу
(календарного місяця).

Відповідно до п.п. 7.2. договору,
розрахунки за спожиту електричну
енергію, реактивну енергію, лімітів
споживання і потужності та інші
платежі за розрахунковий період
(місяць) здійснюються за діючими
тарифами відповідно до класів напруги,
показників лічильників та тарифних
груп кожної точки обліку.

Згідно п.п. 7.3. договору остаточний
розрахунок повинен здійснюватися в
розмірі фактичного споживання
електроенергії за місяць з врахуванням
сальдо на початок місяця не пізніше 5
операційних днів з дня отримання
рахунку, включаючи день його отримання,
для споживачів, які оплачують
електричну енергію самостійно.

Позивач на виконання умов договору.
забезпечував відповідача
електроенергією. Відповідачу щомісяця
вручалися рахунки на оплату коштів за
використану активну електроенергію у
період з січня 2013 року по вересень 2014
року (а.с. 32-52).

Проте, відповідач частково оплачував
вручені йому рахунки, в результаті чого
станом на 30.09.14р. утворилась
заборгованість в сумі 1553426,20 грн., що
підтверджується актом звірки
розрахунків, підписаним сторонами (а.с.
58).

Згідно платіжного доручення №804 від
14.10.14р. відповідач сплатив основний
борг частково в сумі 96967,00 грн. (а.с. 67).

Після пред'явлення позову до суду
відповідачем сплачено основну суму
боргу в розмірі 684438,00 грн., що також
підтверджується довідкою ПАТ "ЕК
"Житомиробленерго" за вих. №2202 від
03.12.14р.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем на день
розгляду справи становить 772021,20 грн., що
підтверджується вищенаведеною
довідкою ПАТ "ЕК "Житомиробленерго".

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського
кодексу України (ГК України), за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 7 ст. 276 ГК України,
оплата енергії, що відпускається,
здійснюється відповідно до умов
договору. Договір може передбачати
попередню оплату, планові платежі з
наступним перерахунком або оплату, що
проводиться за вартість прийнятих
ресурсів.

Згідно ст. 26 Закону України "Про
електроенергетику", споживання енергії
можливе лише на підставі договору з
енергопостачальником. Споживач
енергії зобов'язаний додержуватися
вимог нормативно-технічних документів
та договору про постачання енергії.

Пунктом 1.3 Правил користування
електричною енергією, затверджених
постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики № 28 від
31.07.1996 (надалі - ПКЕЕ), передбачено, що
постачання електричної енергії для
забезпечення потреб електроустановки
здійснюється на підставі договору про
постачання електричної енергії, що
укладається між власником цієї
електроустановки (уповноваженою
власником особою) та постачальником
електричної енергії за регульованим
тарифом, або договору про
купівлю-продаж електричної енергії, що
укладається між власником цієї
електроустановки (уповноваженою
власником особою) та постачальником
електричної енергії за нерегульованим
тарифом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, суд вважає
обґрунтованим до стягнення
заборгованість за активну
електроенергію в сумі 772021,20 грн.

Крім цього, позивач просить стягнути з
відповідача пеню в сумі 191287,80 грн., 55140,31
грн. - 3% річних та 217333,31 грн. -
інфляційних.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штраф та
пеня є одними з видів штрафних санкцій,
які визнаються як господарські санкції
у вигляді грошової суми, котру учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 4.2.1. договору узгоджено
сторонами, що за внесення платежів,
передбачених п.п. 7.3. договору, з
порушенням термінів, визначених
додатком №4, споживач сплачує
постачальнику пеню за кожний день
прострочення платежу, в розмірі, що не
перевищує подвійної облікової ставки
НБУ, яка діяла на момент прострочення
платежу.

Перевіривши розрахунки позивача, суд
вважає останні вірними, а вимогу щодо
стягнення 191287,80 грн. обґрунтованою.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних,
прийшов до висновку, що позові вимоги в
цій частині підлягають задоволенню

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, тобто метою такого
майнового захисту є компенсація втрат
за увесь період користування чужими
грошовими коштами, оскільки саме такий
період прямо передбачений нормами ст.
625 ЦК України.

Отже, якщо кредитор звертається за
стягненням суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто, мала місце не
інфляція, а дефляція), а отже сума боргу
в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене, господарський
суд дійшов висновку про те, що сума
інфляційних втрат повинна
розраховуватися за весь період
прострочення, тобто з урахуванням як
інфляційних так і дефляційних
процесів, що мали місце в період такого
прострочення.

За таких обставин, суд задовольняє
вимогу щодо стягнення інфляційних
частково в сумі 209242,88 грн., в стягненні
8090,43 грн. інфляційних суд відмовляє.

Як визначає ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Відповідач не подав до суду доказів на
спростування позовних вимог в повному
обсязі (платіжні доручення, виписки
банківських установ щодо руху коштів,
квитанції до прибуткових касових
ордерів, тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення 772021,20 заборгованості за
активну електроенергію, пені в сумі
191287,80грн., 55140,31 грн. - 3% річних та 209242,88
грн. - інфляційних обґрунтовані,
заявлені у відповідності до вимог
чинного законодавства,
підтверджуються належними доказами,
які є в матеріалах справи, та
підлягають задоволенню. В іншій
частині позову суд відмовляє та
припиняє провадження у справі в
частині стягнення 684438,00грн. основного
боргу на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК
України за відсутністю предмету спору,
оскільки даний борг був сплачений
відповідачем після звернення позивача
до суду.

Судові витрати по сплаті судового
збору покладаються на відповідача
пропорційно сумі задоволених позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,75,82-85 ГПК
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства
Новоград-Волинської міської ради
"Виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" (11700, Житомирська область,
м. Новоград-Волинський, вул.
Червоноармійська, 43, ід. код 03343806)

- на користь Публічного акціонерного
товариства "Енергопостачальна
компанія "Житомиробленерго" (10008, м.
Житомир, вул. Пушкінська 32/8;
ідентифікаційний код: 22048622) 772021,20 грн.
боргу за активну електроенергію, 191287,80
грн. - пені, 55140,31 грн. - 3% річних, 209242,88
грн. - інфляційних, а також 38242,60 грн.
сплаченого судового збору.

3. Припинити провадження у справі в
частині стягнення 684438,00 грн. основного
боргу.

4. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 05.12.14

Суддя
Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2 - позивачу (рек.);

3 - відповідачу (рек. з повід.)