РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"24" листопада 2014 р.
Справа № 906/859/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов
М.Г.

суддя
Бригинець Л.М. ,

суддя
Гулова А.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "КЕРАМАГ ЛТД"

на рішення господарського суду
Житомирської області від 21.07.2014 р.

у справі № 906/859/14 (суддя
Терлецька-Байдюк Н.Я.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна"

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД"

про стягнення 62370,63 грн.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 21.07.2014 р. у
справі №906/859/14 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "КСТ Груп
Україна" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД" про
стягнення 62370,63 грн. задоволено
частково. Присуджено стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна"
61011,31грн., з яких: 55257,01грн. - основний
борг, 718,34грн. - пеня, 1112,71грн. - 3% річних,
3923,25грн. - інфляційні, а також 1787,18 грн.
сплаченого судового збору. В іншій
частині позову відмовлено. Повернутои
Товариству з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна" з
Державного бюджету України 103,00 грн.
надмірно сплаченого судового збору.

При внесенні вищевказаного рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
28 січня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "КСТ Груп
Україна" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД"
укладено договір на
транспортно-експедиторське
обслуговування експортно-імпортних
машин і транзитних вантажів №4-ДЕ.

Судом першої інстанції було
встановлено, що на виконання умов
договору позивач надав відповідачу
транспортно-експедиційні послуги на
загальну суму 59 849 грн., що
підтверджується відповідними актами
виконаних робіт. На день звернення до
суду зобов'язання відповідачем було
виконано частково на суму 4591,99 грн., а
тому суд зазначив, що залишок
несплаченого боргу становить 55 257,01 грн.

З урахуванням того факту, що направлені
повторно на адресу відповідача рахунки
на оплату були отримані ТОВ "Керамаг"
12.09.2013р., то відповідно до положень п. 3.1.
договору суд першої інстанції
зазначив, що у відповідача виник
обов'язок розрахуватись за надані
позивачем послуги у строк до 18.09.2013
включно.

При вирішенні спірних правовідносин,
судом першої інстанції було враховано
відповідні положення Цивільного та
Господарського кодексів України.

Стосовно позовних вимог в частині
стягнення пені, то суд першої інстанції
з урахуванням положень ст.ст. 230, 232 ГК
України, ст. 549 ЦК України, п. 3.4.
Договору, а також того факту, що
позивачем не було подано заяви про
збільшення суми позову, на підставі
здійснення перевірки розрахунку пені,
проведеного позивачем, дійшов
висновку, що позовні вимоги в цій
частині підлягають до задоволення на
суму 718, 34 грн.

Перевіривши поданий позивачем
розрахунок 3% річних, місцевий
господарський суд дійшов висновку, що
правомірним є нарахування 3% річних в
сумі 1112,71грн., нарахованих за період з
19.09.2013 по 21.05.2014 року на суму боргу
55257,01грн. А тому, відмовив в задоволенні
вимог про стягнення з відповідача 3%
річних в сумі 1359,32грн. за
безпідставністю їх нарахування за
період з 29.11.2012 р. по 18.09.2013 р.

В частині позовних вимог щодо
стягнення інфляційних в розмірі
3923,25грн., нарахованих за період з
листопада 2012 по травень 2014 р., то суд
першої інстанції на підставі
проведення перевірки розрахунку
позивача та з урахуванням обставин
даної справи, умов договору стосовно
строків проведення розрахунків,
встановив, що правомірним є
нарахування інфляційних в розмірі 6454,92
грн. нарахованих за період з жовтня 2013 -
травень 2014 року на суму заборгованості
55257,01грн. Проте, так як позивач заявив до
стягнення інфляційні в сумі 3923,25грн., та
не подав заяви про збільшення позовних
вимог, то суд задоволив позовні вимоги
в частині стягнення інфляційних на
суму 3923,25грн.

Ураховуючи встановлені обставини у
даній справі та положення діючого
законодавства, суд першої інстанції
дійшов висновку про наявність
визначених законом підстав для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 55257,01 грн. -
основного боргу, 718,34грн. - пені, 1112,71 грн.
- 3% річних та 3923,25грн. - інфляційних.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, Товариство з
обмеженою відповідальністю "КЕРАМАГ
ЛТД" звернулось з апеляційною скаргою
до Рівненського апеляційного
господарського суду, відповідно до
якої просить рішення господарського
суду Житомирської області від 21.07.2014 р.
у справі №906/859/14 скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Скаржник вважає, що рішення
господарського суду є незаконним та
таким, що прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник вказує наступне.

Суд першої інстанції помилково
встановив ту обставину, що рахунки на
оплату №00002489 від 22.11.2012 р. на суму 29 257
грн. та № 00002329 від 31.10.2012 р. на суму 30
592грн. були отримані відповідачем 12.09.2013
р., адже, позивач не надав опису
вкладення у поштове відправлення, а
відповідно неможливо перевірити чи
дійсно направлялись зазначені
документи на адресу відповідача.

Окрім того, скаржник звертає увагу на
те, що згідно умов Договору № 4-ДЕ (п. 2.1.2.
та п. 3.1.) позивач мав надавати
експедиційні послуги відповідачу при
наявності передоплати. Відповідач
передоплату позивачу не проводив, про
що зазначив сам позивач. Тому сторони
при оплаті повинні користуватись
загальними правилами виконання
боргових зобов'язань, встановленими ст.
530 ЦК України. Так, умовами Договору не
встановлено строку розрахунків у
випадку недодержання сторонами
взаємних обов'язків щодо передоплати
перевезень. Не встановлено строків
оплати і в рахунках, на які послався
суд.

Таким чином, скаржник стверджує, що у
позивача без пред'явлення відповідачу
вимоги про виконання боргового
зобов'язання по оплаті послуг в порядку
ст.. 530 ЦК України не виникло права
вимоги щодо стягнення заборгованості в
судовому порядку.

Також, апелянт зауважує, що ст. 5 ГПК
України встановлено, що сторони
застосовують заходи досудового
врегулювання господарського спору за
домовленістю між собою. Так, п. 6.1. та п.
6.3. Договору передбачено претензійний
порядок врегулювання спорів, що
виникають з договору. При цьому,
позивач не надав доказів направлення
відповідачу такої претензії, а тому без
додержання цих положень договору не
мав права звертатися до суду.

З огляду на викладені вище аргументи на
підтвердження своєї правової позиції,
відповідач вважає, що судом першої
інстанції було частково задоволено
позов за відсутності на те визначених
законом підстав, у зв'язку з чим рішення
суду першої інстанції слід скасувати
повністю.

У додаткових поясненнях до апеляційної
скарги від 06.10.2014р., від 10.11.2014р. та від
13.11.2014р. скаржник повідомив про те, що
16.09.2014р. під час розгляду судом
аналогічної справи між тими ж
сторонами, але за іншим договором
перевезення, було проведено звірку
взаєморозрахунків і за договором №4 -
ДЕ від 28.01.2011р. Згідно з актом звірки
заборгованість відповідача перед
позивачем за договором №4 - ДЕ за період
з 01.01.2014р. по 16.09.2014р. складає лише 29 767
грн., а не 55 257, 01 грн., які помилково було
стягнуто судом. Відповідач надав суду
акт звірки розрахунків на загальну
суму боргу і по договору №4 - ДЕ і по
доругому договору № МТЕ - 11/12 від
23.04.2012р. Заборгованість за договором №4
- ДЕ на сьогодні складає 29 757 грн., яка
виникла внаслідок несплати
відповідачем рахунку №00002489 від 22.11.2012р.
на суму 29 257 грн., та несплати по рахунку
№ 00002329 від 31.10.2012р. на суму 500 грн. Решта
по останньому рахунку сплачена в сумі 30
092 грн., що підтверджується наданими
копіями платіжних доручень. За таких
обставин, скаржник вказує на те, що борг
у розмірі 25 490, 01 грн. стягнуто судами
двічі по справі № 906/859/14 рішенням від
21.07.2014р. та по справі №906/943/14 рішенням
від 18.09.2014р.

При цьому, з урахуванням суми
заборгованості у розмірі 29 757 грн.,
відповідачем прведено перерахунок
пені, 3% річних та інфляційних, згідно з
яким нараховано до стягнення 3224, 73 грн.
пені, 704, 02 грн. - 3% річних, 3047, 88 грн. -
інфляційних. Таким чином, відповідач
визнає, що правомірним є стягнення з
останнього 718, 34 грн. пені (з огляду на
відсутність заяви про збільшення
позовних вимог), 704, 02 грн. - 3% річних та
3047, 88 грн. - інфляційних.

17.11.2014р. від позивача надійшов
уточнюючий розрахунок пені, трьох
процентів річних та інфляційних,
згідно з яким позивач повідомив, що
станом на 17.11.2014р. сума боргу
відповідача перед позивачем за
договором №4 - ДЕ від 28.01.2011р. становить
29757грн. згідно з актом звірки сторін.

Позивач не скористався своїм правом
подачі відзиву на апеляційну скаргу,
що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК
України, не перешкоджає перегляду
рішення місцевого господарського
суду.

24 листопада 2014 року в судове засідання
Рівненського апеляційного
господарського суду представники
сторін не з'вилися.

У попередніх судових засіданнях суду
апеляційної інстанції від 06.10.2014р.,
27.10.2014р., 10.11.2014р. представник скаржника
підтримав доводи, наведені в
апеляційній скарзі, стверджує, що судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення було порушено
норми матеріального та процесуального
права. Вказав на те, що між сторонами
було укладено два договори про
перевезення №4-ДЭ та №МТЕ-11/12, за якими
судом першої інстанції було стягнуто з
ТзОВ "Керамаг ЛТД" 55 257 грн. 01 коп. боргу.
Проте, згідно з актами звірки
заборгованість відповідача перед
позивачем по спірному договору
становить лише 29 757 грн. З огляду на
вказане, просив рішення господарського
суду Житомирської області від 21.07.2014 р.
у справі №906/859/14 слід скасувати.

Представник відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "Керамаг
ЛТД" в попередньому судовому засідані
суду апеляційної інстанції від 06.10.2014р.
заявила, що з доводами апелянта не
погоджується, вважає їх
безпідставними, а оскаржуване рішення
таким, що відповідає встановленим
обставинам справи та нормам закону.
Представник позивача повністю
підтвердила позовні вимоги, а також
надала договір №4-ДЕ та додатки до
нього, який було оглянуто в судовому
засіданні. На запитання головуючого
судді з приводу того, чи акти за жовтень
є діючими та хто є належним
представником, представник позивача
зазначила, що вказані акти є
застарілими, а належним представником
є Совко Л.В. При цьому, представник
пояснила, що є неналежним
представником позивача. За наведеного,
представник позивача просила суд
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК
України про межі та строки перегляду
справ в апеляційній інстанції, той
факт, що сторони були належним чином та
своєчасно повідомлені про дату, час та
місце судового засідання, про що
свідчать поштові повідомлення,
направлені сторонам у справі (а.с.
73-77,88-89, 93-94, 114-115), а також те, що явка
представників сторін в судове
засідання обов'язковою не визнавалася,
колегія суддів визнала за можливе
здійснювати розгляд апеляційної
скарги за відсутності представників
сторін.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задоволити частково, а оскаржуване
рішення в частині стягнення 30 092 грн., 3 %
річних та інфляційних змінити,
виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та як підтверджується
матеріалами справи, 28 січня 2011 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна"
(експедитор/позивач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Керамаг
ЛТД" (замовник/відповідач) було
укладено договір на
транспортно-експедиторське
обслуговування експортно-імпортних
машин і транзитних вантажів №4-ДЕ (далі
по тексту - Договір, а.с.8-11).

За умовами п. 1.1 договору сторони
визначили, що замовник доручає, а
експедитор бере на себе зобов'язання
від свого імені і за рахунок замовника
здійснити транспортно-експедиційне
обслуговування експортно-імпортних і
транзитних вантажів залізничним
транспортом по території України,
країн СНД та інших держав.

Відповідно до п. 2.2 пп. 2.2.2 договору
замовник зобов'язався своєчасно
здійснювати оплату згідно з умовами
договору, а також відшкодовувати
витрати, яких зазнав експедитор,
виконуючи надане йому замовником
доручення.

У п. 3.1 договору сторони погодили, що
замовник здійснює 100% попередню оплату
у розмірі заявленого об'єму
перевезення вантажів шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок експедитора на підставі
виставлених рахунків упродовж 5-ти
банківських днів з дня виставлення
рахунку. Банківські витрати несе
замовник. Оплата за цим договором
здійснюється в гривнях України (п.3.3).

Згідно з п. 3.4. Договору за прострочку
платежу замовник сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від несплаченої суми
за кожен день прострочки.

У розділі 4 Договору сторони погодили
умови відповідальності сторін.

Так, згідно з п. 4.1. Договору сторони
несуть відповідальність за
невиконання чи неналежне виконання
своїх зобов'язань по договору у вигляді
відшкодування збитків, спричинених
кожній із сторін протиправними діями
іншої сторони.

Як свідчать матеріали справи, позивач
виконав свої договірні зобов'язання.

Так, на виконання умов договору,
позивач надав відповідачу
транспортно-експедиційні послуги на
загальну суму 59 849,00 грн., що
підтверджується актами виконаних
робіт №00002329 від 31.10.2012р. на суму 30 592 грн.
та №00002489 від 30.11.2012р. на суму 29 257 грн.
(а.с.12-13).

Товариством з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна"
були виставлені відповідачу для оплати
рахунки №00002489 від 22.11.2012р. на суму 29257
грн. та №00002329 від 31.10.2012р. на суму 30592
грн.

Як вбачається з матеріалів позовної
заяви, позивач пояснив, що 09.09.2013 року
вказані рахунки були повторно
направлені відповідачу та були
отримані ТОВ "Керамаг ЛТД" 12.09.2013 року,
що стверджується наявним в матеріалах
справи рекомендованим повідомленням
про вручення поштового відправлення
(а.с. 16). При цьому, позивач зазначив, що
станом на дату звернення до суду
зобов'язання відповідачем виконано
частково на суму 4591, 99 грн., а тому
залишок несплаченого боргу становить 55
257,01 грн.

Під час здійснення судом першої
інстанції провадження у даній справі,
позивачем було долучено до матеріалів
справи акт звірки взаєморозрахунків
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД" за
договором № 4-ДЕ від 28.01.2011р. за період з
01.01.2011р. по 30.04.2014р., відповідно до якого
заборгованість відповідача складала 55
257, 01 грн. (а.с. 26-29).

При цьому, на момент здійснення
апеляційного провадження у даній
справі, відповідачем були надані
додаткові пояснення до апеляційної
скарги від 06.10.2014р., від 10.11.2014р. та від
13.11.2014р., відповідно до яких скаржник
повідомив про те, що 16.09.2014р. під час
розгляду судом аналогічної справи між
тими ж сторонами, але за іншим
договором перевезення, було проведено
звірку взаєморозрахунків і за
договором №4 - ДЕ від 28.01.2011р.,
відповідно до якої відповідач визнав
заборгованість перед позивачем у
розмірі 30 834, 52 грн.

Як вбачається з наявної в матеріалах
справи копії рішення господарського
суду Житомирської області від 18.09.2014р. у
справі № 906/943/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "КСТ Груп
Україна" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД" про
стягнення 35 890, 73 грн. позов задоволено в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 30 334, 52 грн. основного
боргу (а.с. 85-87).

Поряд з тим, скаржником долучено до
матеріалів справи акти звірки
взаєморозрахунків між Товариством з
обмеженою відповідальністю "КСТ Груп
Україна" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД" за
договором № 4-ДЕ від 28.01.2011р. за період з
01.01.2011р. по 21.07.2014р. та за договором № МТЕ
- 11/12 від 23.04.2012р. за період з 01.01.2014р. по
21.07.2104р. (а.с.96-97). Вказані акти
засвідчені підписами та скріплені
печатками сторін.

Так, згідно наведених вище актів
звірки, заборгованість відповідача
перед позивачем за договором №4 - ДЕ за
період з 01.01.2014р. по 21.07.2014р. складає лише
29 757 грн., а заборгованість за договором
№ МТЕ - 11/12 від 23.04.2012р. за період з
01.01.2014р. по 21.07.2104р. становить 30 834, 52 грн.

Окрім того, 10.11.2014р. скаржником на
підтвердження факту проведення оплат
транспортних послуг по рахунку №00002329
від 31.10.2012р. на суму 30 092 грн. долучено до
матеріалів справи копії платіжних
доручень від 06.11.2013р. на суму 2000, 00 грн.,
від 08.11.2013р. на суму 2000, 00 грн., від
18.11.2013р. на суму 2 500, 00 грн., від 29.11.2013р. на
суму 5 000, 00 грн., від 13.12.2013р. на суму 3 000, 00
грн., від 26.12.2013р. на суму 8 029, 00 грн.,
23.01.2014р. на суму 3 000, 00 грн., 31.01.2014р. на
суму 3 000, 00 грн., 21.02.2014р. на суму 500, 00 грн.,
від 14.03.2014р. на суму 500, 00 грн., від 17.04.2014р.
на суму 500, 00 грн. (а.с. 98-108).

Таким чином, наведені обставини у даній
справі свідчать про те, що
заборгованість відповідача за
договором №4 - ДЕ станом на 21.07.2014р.
складає 29 757 грн., яка виникла внаслідок
несплати відповідачем рахунку №00002489
від 22.11.2012р. на суму 29 257 грн., та
часткової несплати по рахунку № 00002329
від 31.10.2012р. на суму 500 грн.

В той же час, на момент здійснення
апеляційного провадження у даній
справі, 17.11.2014р. від позивача надійшов
уточнюючий розрахунок пені, трьох
процентів річних та інфляційних,
згідно з яким позивач також визнав, що
станом на 17.11.2014р. сума боргу
відповідача перед позивачем за
договором №4 - ДЕ від 28.01.2011р. становить
29 757 грн. згідно з актом звірки сторін.

Отже, наявними в матеріалах справи
документами та обома сторонами
належним чином пітверджується той
факт, що за відповідачем залишилася
несплаченою заборгованість за
договором №4 - ДЕ від 28.01.2011р. в сумі 29 757
грн.

З урахуванням положень п. 3.1. Договору,
яким визначено, що замовник здійснює 100%
попередню оплату на підставі
виставлених рахунків упродовж 5-ти
банківських днів з дня виставлення
рахунку, та того факту, що повторно
надіслані на адресу відповідача
рахунки №00002489 від 22.11.2012р. на суму 29257
грн. та №00002329 від 31.10.2012р. на оплату,
отримано ТОВ "Керамаг" 12.09.2013р., то
відповідно у відповідача виник
обов'язок розрахуватись за надані
позивачем послуги у строк до 18.09.2013
включно.

В матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження виконання відповідачем
своїх договірних зобов'язань в частині
проведення оплати наданих послуг за
рахунком №00002489 від 22.11.2012р. на суму 29 257
грн. та за рахунком № 00002329 від 31.10.2012р.
на суму 500 грн.

На момент вирішення спору в судах
першої та апеляційної інстанцій,
скаржником (відповідачем) не було
надано жодних належних доказів як то
платіжні доручення, квитанції,
банківські виписки, на підтвердження
факту погашення заборгованості в
розмірі 29 757 грн.

Аналізуючи встановлені обставини у
даній справі та переглядаючи спірні
правовідносини на предмет наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції приймає до уваги наступні
положення діючого законодавства.

В силу приписів ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як свідчать встановлені обставини у
даній справі, між сторонами виникли
договірні правовідносини на підставі
укладення договору на
транспортно-експедиторське
обслуговування експортно-імпортних
машин і транзитних вантажів №4-ДЕ від
28.01.2011 р.

Правовідносини у сфері перевезення, а
також транспортно - експедиторської
діяльності регулюються також
Цивільним кодексом України, з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України, Законом України "Про
автомобільний транспорт", Законом
України "Про транспортно -
експедиторську діяльність", Правилами
перевезення вантажів автомобільним
транспортом затверджених Наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 року №363, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 20.02.1998
року за №128/2568, Статутом автомобільного
транспорту та іншими нормативними
актами.

Відповідно до вимог ст. 929 ЦК України, за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.
Платою експедитору вважаються кошти,
сплачені клієнтом експедитору за
належне виконання договору
транспортного експедирування. У плату
експедитору не включаються витрати
експедитора на оплату послуг (робіт)
інших осіб, залучених до виконання
договору транспортного
експедирування, на оплату зборів
(обов'язкових платежів), що сплачуються
при виконанні договору транспортного
експедирування. Підтвердженням витрат
експедитора є документи (рахунки,
накладні тощо), видані суб'єктами
господарювання, що залучалися до
виконання договору транспортного
експедирування, або органами влади.

Експедитор зобов'язаний надавати
транспортно-експедиторські послуги
згідно з договором транспортного
експедирування і вказівками клієнта,
погодженими з експедитором у
встановленому договором порядку (ч.1
ст.11 вказаного вище Закону).

У відповідності до ч. 2 ст. 12 Закону
України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" клієнт зобов'язаний у
порядку, передбаченому договором
транспортного експедирування,
сплатити належну плату експедитору, а
також відшкодувати документально
підтверджені витрати, понесені
експедитором в інтересах клієнта в
цілях виконання договору
транспортного експедирування.

Згідно зі ст. 316 Господарського кодексу
України, за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами. Відповідно до
вимог ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші часники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З урахуванням наведеного, варто
відзначити, що за договором
транспортного експедирування послуги,
які зобов'язується виконати
експедитор, не є безпосереднім
перевезенням, а тільки пов'язані з
перевезенням та повинні бути визначені
у договорі.

Отже, як свідчать наявні в матерілах
справи докази, зокрема, акти звірки,
платіжні доручення та пояснення
сторін, відповідач провів оплату
наданих послуг за виставленим рахунком
№00002329 від 31.10.2012р. на суму 30 0092 грн., у
зв'язку з чим несплаченою залишилася за
вказаним рахунком сума в розмірі 500 грн.
При цьому, відсутні докази на
підтвердження факту проведення
відповідачем оплат за рахунком №00002489
від 22.11.2012р. на суму 29257 грн.

З огляду на вказане, станом на 21.07.2014р.
(згідно актів звірки) та станом на
17.11.2014р. (згідно пояснень позивача від
17.11.2014. (а.с. 122)) за відповідачем
рахується заборгованість за договором
№ 4-ДЕ від 28.01.2011р. в сумі 29 757 грн.

На момет розгляду даної справи в судах
першої та апеляційної інстанцій,
скаржником (відповідачем) не надано
жодних належних доказів на
підтвердження факту погашення
заборгованості в розмірі 29 757 грн.

В той же час, встановлені факти у даній
справі вказують на безпідставність
вимог позивача щодо стягнення з
відповідача суми заборгованості за
договором № 4-ДЕ від 28.01.2011р. в розмірі 30
092 грн. з огляду на підтвердження
сторонами на підставі акту звірки
факту сплати відповідачем
заборгованості у вказаному розмірі
станом на 21.07.2014р.

Господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо, зокрема,
відсутній предмет спору (п. 1-1 ч. 1 ст. 80
ГПК України).

В абз. 1, 3 п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено, що
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

З урахуванням того факту, що ухвалою
суду першої інстанції провадження у
справі №906/859/14 порушено 26.06.2014р., а
станом на 21.07.2014р. сторони дійшли згоди
про погашення заборгованості в сумі 30
092 грн., слід відзначити, що у даному
випадку має місце погашення суми
заборгованості у розмірі 30 092 грн. у
процесу здійснення судового
провадження у даній справі судом
першої інстанції, тобто після
порушення провадження. Вказане
зумовлює наявність підстав, за яких
провадження у даній справі в частині
стягнення заборгованості у розмірі 30 092
грн. слід припинити у порядку п. 1-1 ч. 1
ст. 80 ГПК України.

З урахуванням тієї обставини, що на
момент здійснення провадження у даній
справі судом першої інстанції, сторони
не надали в повному обсязі доказів щодо
порядку погашення суми заборгованості
та визначення в кінцевому результаті
її остаточної суми, для суду першої
інстанції не виявилося можливим
встановити дійсні обставини справи в
частині погашення відповідачем боргу
на суму 30 092 грн., у зв'язку з чим
оскаржуване рішення слід змінити,
припинивши провадження у справі в цій
частині.

Окрім того, колегія суддів констатує
факт часткового невиконання
відповідачем своїх договірних
зобов'язань, у зв'язку з чим в
останнього виникла заборгованість на
суму 29 757 грн., а тому позовні вимоги в
цій частині є обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення.

Як було встановлено вище, за виконані
послуги за договором позивачем
відповідачу були виставлені до сплати
рахунки, які отримані відповідачем
12.09.2013р., проте не були оплачені
останнім в обумовлений договором строк
(протягом 5 банківських днів з дня
виставлення рахунку).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов цілком правомірного висновку в
частині задоволення позову щодо
стягнення суми основного боргу в
розмірі 29 757 грн.,

В частині з'ясування правових підстав
для задоволення позовних вимог щодо
стягнення пені в сумі 718, 34 грн.,
нарахованої позивачем за період з
27.04.2014 р. по 21.05.2014р., суд апеляційної
інстанції враховує наступне.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання" платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

За правилами, визначеними ст.ст. 546, 548, 549
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися у
відповідності до закону або умов
договору, зокрема, неустойкою, яку
боржник повинен сплатити у разі
порушення зобов'язання. Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасного виконання грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з п.1 ст. 230 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

За умовами ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

У п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 17.12.2013 р.
№14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» роз'яснено щодо
пені за порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.
Його перебіг починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін.

З урахуванням наведених приписів
діючого законодавства та роз'яснень
ВГСУ, п. 3.1 Договору, слід зазначити, що
період, за який слід нараховувати пеню,
з урахуванням дати прострочення
виконання зобов'язання, у даному
випадку розпочинається з 19.09.2013 р. по
19.03.2014 р. на суму заборгованості 27 757 грн.

При цьому, відповідач надав розрахунок
пені (а.с. 116-118), згідно з яким пеню
нараховано за період з 19.09.2013 р. по 19.03.2014
р. на суму заборгованості 27 757 грн. у
розмірі 3 224, 73 грн. В той же час, з
урахуванням відсутності заяви
позивача про збільшення позовних
вимог, відповідач визнає, що
правомірним є стягнення пені в сумі 718,
34 грн.

Окрім того, позивачем заявлено до
стягнення розмір пені (718, 34 грн.), який є
значено меншим від правомірно
нарахованого відповідачем. В той же
час, позивачем неправильно обрано
період, за який нараховано пеню - з
27.04.2014 р. по 21.05.2014 р., тоді як правильним
є період з 19.09.2013 р. по 19.03.2014 р., оскільки
прострочення виконання зобов'язання, з
урахуванням п. 3.1 Договору, має місце
починаючи з 18.09.2013р.

При цьому, колегія суддів зважає на те,
що господарський суд, у відповідності
до ст.. 83 ГПК України, не має права
виходити за межі позовних вимог.

Отож, за наведених підстав, колегія
суддів суду апеляційної інстанції
прийшла до висновку, що обґрунтованими
є позовні вимоги щодо стягнення пені в
розмірі718, 34 грн..

З приводу позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 2472,03грн., нарахованих за період
з 29.11.2012р. по 21.05.2014р., суд апеляційної
інстанції виходить з наступного.

Як свідчать встановлені обставини у
даній справі, відповідач прострочив
виконання зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, позивачем визначено період
нарахування 3 % річних з 29.11.2012 р. по
21.05.2014 р. В той же час, позивачем не
надано доказів отримання відповідачем
рахунків на оплату саме 22.11.2012 р.

З урахуванням того факту, що рахунки
було отримано відповідачем 12.09.2013р., то
відповідно період нарахування 3 %
річних слід розпочинати з 19.09.2013 по
21.05.2014 року на суму несплаченого боргу,
яка складає 29 757 грн.

Окрім того, відповідачем, з урахуванням
суми боргу 29 757 грн., надано розрахунок 3
% річних на суму 704, 02 грн. (а.с. 117). Таким
чином, відповідач визнає правомірним
нарахування 3 % річних на вказану суму.

На підставі проведеного розрахунку 3 %
річних за вказаний період, судом
апеляційної інстанції встановлено, що
правомірним є нарахування 3% річних в
сумі 704, 02 грн. З огляду на вказане
позовні вимоги в цій частині
підялагють до задоволення на суму 704, 02
грн.

Таким чином, позивачем нараховано 3%
річних в сумі 1 768 грн. за період з 29.11.2012
р. по 18.09.2013 р. безпідставно, а тому
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення 3 % річних на суму 1112,
71 грн. слід змінити.

З приводу позовних вимог в частині
стягнення з відповідача інфляційних на
суму 3923,25 грн., нарахованих за період з
листопада 2012 по травень 2014р., судова
колегія зважає на таке.

З огляду на приписи, наведені у ст. 625 ЦК
України, та встановлений факт
прострочення виконання зобов'язання з
19.09.2013 р. по 21.05.2014 р., то відповідно
правомірним є нарахування інфляційних
за вказаний період на суму боргу 29 757
грн.

Натомість, позивачем нараховано
інфляційні в розмірі 3923,25 грн. за період
з листопада 2012 по травень 2014 р. на суму
боргу 55 257, 01 грн., згідно уточнюючого
розрахунку позивача від 17.11.2014р.
інфляційні нараховано за період з
листопада 2012 по травень 2014 р. на суму
боргу 29 757 грн. в розмірі 2 112, 74 грн. (а.с.
122).

При цьому, як вбачається із наданого
розрахунку відповідача, останній
визнає правомірним нарахування
інфляційних в сумі 3047, 88 грн. за період з
жовтня 2013р. по травень 2014р.

За результатами проведеного
перерахунку інфляційних, суд
апеляційної інстанції констатує той
факт, що правомірним є нарахування
інфляційних в розмірі 3047, 88 грн. за
період з жовтня 2013 р. по травень 2014 р. з
урахуванням індексів інфляції.

Таким чином, з огляду на вказане вище,
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення 3923,25грн. інфляційних
слід змінити, задоволивши позов в цій
частині на суму 3047, 88 грн.

Натомість, суд першої інстанції
внаслідок неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
дійшов помилкового висновку щодо
розміру задоволення позовних вимог в
частині стягнення основної суми боргу
в розмірі 55 257, 01 грн. та штрафних
санкцій в частині стягнення 1112,71грн. - 3%
річних та 3923,25 грн. інфляційних.

Відповідно до п. 4 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право, зокрема, змінити
рішення.

В силу вказаної норми зміна рішення
може полягати у внесенні деяких
поправок до резолютивної частини
рішення (зменшити чи збільшити суму, що
підлягає стягненню, змінити розмір
судового збору, що підлягає стягненню,
тощо), не змінюючи при цьому
викладеного в рішенні головного
висновку місцевого господарського
суду щодо прав та обов'язків позивача
та відповідача у спірних
правовідносинах.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 104 ГПК України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

За наведених обставин, судова колегія
вважає за необхідне змінити
резолютивну частину рішення
господарського суду Житомирської
області від 21.07.2014 р. у справі №906/859/14 в
частині визначення розміру суми
основного боргу, 3 % річних та
інфляційних, які підлягають стягненню
з відповідача, припинивши провадження
у справі в частині стягнення суми
основного боргу 30 092грн.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об`єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Твердження скаржника з приводу того, що
позивачем не були виставлені
відповідачу рахунки на оплату за
надані послуги, що вказує на
відсутність підстав для проведення
оплати, не заслуговують на увагу. При
цьому колегія суддів зважає на те, що
акти виконаних робіт засвідчені
підписом та скріплені печаткою
відповідача, що вказує на
підтвердження відповідачем факту
виконання зобов'язань позивачем в
частині надання
транспортно-експедиторських послуг та
прийняття останніх відповідачем. За
умовами п. 3.1. Договору замовник
здійснює 100% попередню оплату на
підставі виставлених рахунків. З
урахуванням того факту, що відповідач
здійснює за договором попередню оплату
послуг, тобто до моменту надання
визначених договором послуг, то
відповідно факт прийняття наданих
послуг за актом виконаних робіт вказує
на те, що замовник знав про факт надання
таких послуг та про виникнення в
останнього обов'язку по проведенню
оплати наданих послуг, що є предметом
договору.

Також суд апеляційної інстанції не
приймає до уваги твердження скаржника
стосовно застосування приписів ст. 530
ЦК України в тій частині, що без
пред'явлення відповідачу вимоги про
виконання боргового зобов'язання по
оплаті послуг у позивача не виникло
права вимоги щодо стягнення
заборгованості в судовому порядку.

Адже, за приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається зі змісту укладеного між
сторонами договору, в останньому в
частині визначення порядку проведення
розрахунків міститься вказівка на
проведення оплати протягом 5
банківських днів з моменту виставлення
рахунку. В свою чергу відповідачем не
спростовано факту виставлення
позивачем рахунків.

Таким чином, скаржником не надано
жодних належних та допустимих доказів
у розумінні ст. ст.. 32, 33, 34 ГПК України на
підтвердження своєї правової позиції,
викладеної в апеляційній скарзі, щодо
скасування оскаржуваного рішення в
повному обсязі.

З урахуванням викладеного, судова
колегія вважає, що доводи апелянта в
частині відмови у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення основної
суми боргу в розмірі 30092 грн. та в
частині визначення розміру штрафних
санкцій є обгрунтованими,
підтверджуються встановленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
рішення господарського суду
Житомирської області від 21.07.2014 р. у
справі №906/859/14 слід змінити, припинивши
провадження у справі в частині
стягнення 30092 грн. основного боргу, та
стягнути з відповідача 718, 34 грн. пені,
704, 02 грн. - 3 % річних, 3047, 88 грн. -
інфляційних.

Керуючись п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 49, 99, 101,
103-105 Господарського процесуального
кодексу України, Рівненський
апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляціійну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю "КЕРАМАГ
ЛТД" задоволити частково.

2. Рішення господарського суду
Житомирської області від 21.07.2014 р. у
справі №906/859/14 змінити, виклавши
резолютивну частину рішення в
наступніій редакції:

"Провадження у справі в частині
стягнення 30 0092 грн. основного боргу -
припинити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД" (10009,
м.Житомир, вул. Селецька, 32, код 32520179) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна"
(02660, м. Київ, вул. М. Раскової, 23, оф.704, код
35122124) - 29 757 грн. основного боргу, 718 грн. 34
коп. - пені, 704 грн. 02 коп. - 3% річних, 3047
грн. 88 коп. - інфляційних, а також 1059 грн.
сплаченого судового збору за подання
позову.

В решті позовних вимог відмовити."

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "КСТ Груп Україна"
(02660, м. Київ, вул. М.Раскової, 23, оф.704, код
35122124) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керамаг ЛТД" (10009,
м.Житомир, вул. Селецька, 32, код 32520179) - 501
грн. судового збору за подання
апеляційної скарги.

4. Господарському суду Житомирської
області видати накази на виконання
даної постанови.

5. Справу № 906/859/14 надіслати
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Бригинець Л.М.

Суддя
Гулова А.Г.