ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р.Справа № 922/4618/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Жовтневого
району м.Харкова в інтересах держави в
особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Харківській області, м.Харків до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
м.Харків про стягнення 4668,05 гривень за
участю представників:

позивача - Євтіфєєва П.А. (довіреність
№122 від 02 вересня 2014 року)

відповідача - не з'явився

прокурора - Зливка К.О. (посвідчення
№013773 від 06 грудня 2012 року)

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2014 року прокурор Жовтневого
району м.Харкова в особі Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Харківській області
(позивача) звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача)
суми заборгованості у розмірі 4668,05
гривень. Заявлену вимогу обґрунтував
неналежним виконанням відповідачем
умов договору оренди №4654, укладеного
між сторонами 30 червня 2010 року. Крім
того, прокурор просив суд покласти
судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 17 жовтня 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у судовому засіданні на 12
листопада 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 12 листопада 2014
року було відкладено розгляд справи на
02 грудня 2014 року.

24 листопада 2014 року представник
позивача надав через канцелярію суду
лист (вх.№41834), в якому зазначив про
помилку, допущену в описовій частині
позовної заяви під час її складення, а
саме помилково було зазначено суму до
стягнення "46648,05" замість "4668,05". Судом
було досліджено вказаний лист та
прийнято до розгляду в порядку статті 22
Господарського процесуального кодексу
України.

01 грудня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду додаткові
письмові пояснення (вх.№42608) на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Судом було досліджено надані
пояснення та долучено до матеріалів
справи.

Прокурор у судовому засіданні 02 грудня
2014 року наполягав на задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача у судовому
засіданні 02 грудня 2014 року підтримав
заявлені позовні вимоги та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 02 грудня
2014 року свого представника не направив,
відзив на позовну заяву та витребувані
судом документи не надав. Про причини
неявки суд не повідомив. Про час та
місце проведення судового засідання
був повідомлений належним чином.
Ухвала про порушення провадження у
справі направлена відповідачеві на
юридичну адресу згідно витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців.

Відповідно до ст.64 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами, без участі відповідача, в
порядку ст.75 Господарського
процесуального кодексу України.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, всебічно та повно дослідивши
матеріали справи та надані учасниками
судового процесу докази, заслухавши
пояснення представника позивача та
прокурора, встановив наступне.

30 червня 2010 року між Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Харківській області
(позивачем) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено
(відповідачем) було укладено договір
оренди №4654н, згідно якого, орендарю
надано в строкове платне користування
державне окреме індивідуально
визначене майно: нежитлові приміщення -
кімнати №1, 2, 3, 4, 5 на 2 поверсі 3 -
поверхової будівлі колишньої їдальні
(інвентаризаційний №01030003), загальною
площею 197, 5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2.
Майно знаходиться на балансі
Харківського професійного
машинобудівного ліцею. Договір
припинив дію 30 травня 2013 року згідно
наказу РВ ФДМУ №437 від 25 лютого 2014 року.

До того ж, додатком №2 до спірного
договору, сторони погодили розрахунок
плати за базовий місяць (а.с.23).

Як вбачається з матеріалів справи,
станом на 17 липня 2014 року
заборгованість з орендної плати
відповідача за період з березня по
травень 2013 року перед позивачем
становить 4668,05 гривень.

Позивач, в свою чергу, надіслав
відповідачу попередження №16-3072, в
якому вимагав погашення виниклої
заборгованості, але відповіді не
отримав.

Суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання за спірним договором
належним чином та у повному обсязі.
Проте, відповідач, в свою чергу,
зобов'язання за спірним договором не
виконав, у зв'язку з чим, утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 4668,05 гривень, яка до цього часу
залишається непогашеною.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 759 Цивільного кодексу
України, за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату за певний строк.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
суми основної заборгованості у розмірі
4668,05 гривень нормативно та
документально обґрунтованою, та такою,
що підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд
дійшов висновку про стягнення з
відповідача до Державного бюджету
України 1827,00 гривень судового збору,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про
судовий збір", судовий збір
справляється у відповідному
розмірі від мінімальної заробітної
плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі.
Підпунктом 1 пункту 2 частини 2 ст. 4
Закону України "Про судовий збір"
передбачено, що за подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору встановлюється у розмірі 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат, а за подання до
господарського суду позовної заяви
немайнового характеру ставка судового
збору встановлюється у розмірі 1
розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про
державний бюджет на 2014 рік", на 2014 рік
установлена мінімальна заробітна
плата у місячному розмірі: з 1 січня -
1218,00 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України
"Про судовий збір", судовий збір
сплачується за місцем розгляду справи
та зараховується до спеціального фонду
Державного бюджету України.

Отже, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, враховуючи той факт, що
позов поданий прокурором, який
звільнений від сплати судового збору,
суд керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких, судовий збір
покладається на відповідача, та
підлягає стягненню з останнього до
Державного бюджету України у розмірі
1827,00 гривень.

На підставі вищевикладеного, ст.129
Конституції України, ст.ст.530, 599, 612, 629, 759
Цивільного кодексу України, ст.179
Господарського кодексу України, та
керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (61157, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на
користь Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Харківській області (61024, м.Харків,
вул.Гуданова, 18, код 377999612, р/р №0008
УДК у м.Харкові ГУДКСУ у Харківській
області, МФО 851011) 4668,05 гривень
заборгованості.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (61157, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на
користь Державного бюджету України
(одержувач коштів - Управління
державної казначейської служби у
Дзержинському районі м.Харкова, , рахунок 3003, банк
одержувача - Головне управління
державної казначейської служби
України у Харківській області, МФО 851011,
код бюджетної класифікації 22030001) 1827,00
гривень судового збору.

Видати відповідні накази після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 08 грудня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

справа №922/4618/14