ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
235-24-26_______________________________________________________________
________________________________________________________________________
______________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"26" листопада 2014 р.
Справа № 18/122-12/2

за позовом приватно-орендної
агрофірми «Україна», с. Велика Каратуль
Переяслав-Хмельницького району

до відповідача Державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»,
м. Переяслав-Хмельницький

за участю прокуратури Київської
області,

про стягнення 17118871,75 грн.

Головуючий суддя О.В. Конюх

Суддя Т.Д. Лилак

Суддя В.А. Ярема

за участю представників учасників
судового процесу:

від позивача: Пархомчук Р.І.,
уповноважений, довіреність від 22.09.2014р.
б/н;

Соколов А.О.,
уповноважений, довіреність від 22.09.2014р.
б/н;

від відповідача: Коцупатрий О.М.,
уповноважений, довіреність від 24.03.2014р.
№ 24/03-14;

від прокуратури: Біньковська А.В.,
посвідчення від 15.10.2012р., № 009568

СУТЬ СПОРУ :

позивач - приватно-орендна агрофірма
«Україна», с. Велика Каратуль
Переяслав-Хмельницького району в
грудні 2012р. звернувся до
господарського суду Київської області
з позовом від 27.12.2012р. до відповідача -
державного сільськогосподарського
підприємства «Головний селекційний
центр України», м.
Переяслав-Хмельницький, в якому
просить стягнути з відповідача
заборгованість в розмірі 17118871,75 грн., в
тому числі: 16769891,85 грн. основного боргу,
165780,72 грн. пені, 110360,38 грн. процентів
річних та 72838,80 грн. інфляційних втрат.

Позов обґрунтований тим, що між
позивачем та відповідачем 31.03.2010р.
укладено договір №1 про надання послуг,
на виконання якого позивач (виконавець)
виконував для відповідача (замовника)
послуги у рослинництві та послуги,
супутні веденню сільськогосподарської
діяльності. За 2010р. завдання замовника
було виконано належним чином,
результати робіт та наданих послуг
замовником були прийняті за Актами
приймання-передачі виконаних робіт
всього на суму 3370267,55 грн., за
результатами виконаних робіт та
наданих послуг було вирощено
сільгосппродукцію (пшеницю, сою,
кукурудзу, овес, жито). Також 31.03.2010р. між
позивачем та відповідачем було
укладено договір комісії №2 згідно
умов якого позивач (комісіонер)
зобов'язався здійснити для відповідача
(комітента) операції з реалізації
вирощеної сільгосппродукції за
винагороду 0,5% від суми договорів з
покупцями. Отримані від реалізації
кошти в сумі 1319184,70 грн. (за виключенням
транспортних послуг та винагороди
комісіонера) були зараховані в рахунок
погашення заборгованості за надані
послуги. Крім того, позивач в рахунок
оплати наданих послуг викупив у
відповідача залишки сільгосппродукції
вартістю 1067314,84 грн., за таких обставин,
заборгованість відповідача перед
позивачем становить 983768,01 грн. У зв'язку
із простроченням грошового
зобов'язання з оплати даної суми
позивач просить суд стягнути з
відповідача також передбачену
договором пеню в сумі 88565,12 грн.,
проценти річних в сумі 58703,66 грн. та
інфляційні втрати в сумі 51410,99 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача винагороду за надані в
2010р. послуги в сумі 3770399,64 грн.,
розраховану за формулою: вартість с/г
культури на момент реалізації * планова
врожайність на один гектар (визначена
пунктом 2.1 Договору) * площа посівів (за
актами виконаних робіт) мінус фактично
понесені витрати по вирощуванню
відповідних сільгоспкультур.

Крім того, позивач твердить, що 01.03.2011р.
сторонами підписано проміжні акти
приймання-передачі виконаних робіт на
загальну суму 988209,26 грн., які
відповідачем оплачені в триденний
строк після підписання (згідно пункту
3.1 Договору) не були, у зв'язку з чим
позивач просить суд стягнути вказану
суму з відповідача, а також 77215,60 грн.
пені, 51656,81 грн. процентів річних та 21427,81
грн. інфляційних втрат.

Також, позивач згідно формули,
наведеній у договорі, розрахував
вартість винагороди виконавця за
вирощування врожаю 2011 року в сумі
11027514,94 грн. та просить також стягнути її
з відповідача в судовому порядку.

Ухвалою від 29.12.2012р. порушено
провадження у справі № 18/122-12 та
призначено справу до розгляду. Ухвалою
від 17.01.2013р. призначено колегіальний
розгляд справи.

Ухвалою від 21.02.2013р. справа прийнята до
провадження колегією суддів у складі
суддя Конюх О.В. - головуюча, суддів
Лилака Т.Д. та Щоткіна О.В. Ухвалою від
21.02.2013р. повернуто без розгляду
зустрічний позов державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»
про визнання недійсним договору
комісії від 31.03.2010р. № 2.

Ухвалою від 05.03.2013р. відповідно до
розпорядження від 05.03.2013р. № 59-АР справа
прийнята до провадження колегією
суддів у складі суддя Конюх О.В.
головуюча, суддів Т.Д. Лилака та В.А.
Яреми. Ухвалою від 05.03.2013р. зупинено
провадження у справі до завершення
розгляду справи господарського суду
Київської області № 911/257/13-г про
визнання недійсним договору про
надання послуг від 31.03.2010р., який є
підставою вимог, заявлених позивачем у
справі № 18/122-12.

Рішенням господарського суду
Київської області від 27.08.2014р. у справі
№ 911/357/13-г повний текст якого підписано
29.08.2014р., яке в апеляційному порядку не
оскаржувалось та набрало законної
сили, визнано недійсним договір про
надання послуг за №1 (51/2010) укладений
31.03.2010р. між приватно-орендною
агрофірмою «Україна» та державним
сільськогосподарським підприємством
«Головний селекційний центр України».

Ухвалою від 07.10.2014р. провадження у
справі поновлено та призначено розгляд
справи на 22.10.2014р.

Позивач 22.10.2014р. подав суду заяву про
збільшення розміру позовних вимог, в
якій просив суд стягнути з відповідача
17274236,56 грн., в тому числі 16769891,85 грн.
основного боргу, 165780,72 грн. пені, 218792,12
грн. процентів річних, 119771,87 грн.
інфляційних втрат. Заява обґрунтована
тим, що станом на вересень 2014р.
збільшився термін прострочення
боржника із сплати компенсаційних
відшкодувань за підписаними Актами від
01.12.2010р. на загальну суму 983768,01 грн., а
також із сплати компенсаційних
відшкодувань за прострочення оплати за
підписаними Актами від 01.03.2011р. на
загальну суму 988209,26 грн., у зв'язку з чим
позивач донарахував згідно ст. 625 ГПК
України 3% річних та інфляційні втрати.
Позивач твердить, посилаючись на
постанову Вищого господарського суду
України від 31.03.2014р. у справі № 911/972/13
(про визнання недійсним договору
комісії від 31.03.2010р. №2 (52/2010), що хоча
договір, який є підставою позову,
визнаний недійсним, однак він фактично
виконувався обома сторонами, і
оскільки повернути все виконане за
договором не видається за можливе,
зобов'язання припинилися лише на
майбутнє, відповідно у відповідача
існує зобов'язання перед позивачем з
належних розрахунків за договором за
фактично виконані роботи.

Ухвалою від 22.10.2014р. прийнято до
провадження заяву позивача про
збільшення розміру позовних вимог та
оголошено перерву в засіданні до
12.11.2014р. до 14:30.

Відповідачем подані заперечення №2 від
03.11.2014р., мотивовані тим, що за умовами
спірного договору замовник
зобов'язаний сплатити виконавцю не
вартість фактично наданих послуг, а
різницю між умовно-розрахунковою
вартістю та вартістю фактично наданих
послуг, яка на твердження позивача за
2010р. складає 3653496,25 грн., а за 2011р.- 11020340,00
грн., при цьому чим менший врожай
позивачем буде вирощено та чим дешевше
вирощений врожай буде реалізований
третім особам відповідачем за
договором комісії, тим більше сума
коштів, яка підлягає сплаті
відповідачем позивачу. Актом
перевірки окремих питань
фінансово-господарської діяльності
ДСП «Головний селекційний центр
України» від 29.04.2011р. встановлено факт
завдання збитків державі в особливо
великих розмірах 2172189.30 грн. Висновком
експерта Київського НДІ судових
експертиз від 30.10.2013р. встановлено, що
на виконання договору комісії позивач
мав змогу реалізувати вирощену
продукцію нижче собівартості, в
результаті чого різниця між вартістю
послуг та вартістю врожаю, вирощеного в
2010р. складає від'ємне значення в
розмірі 887276,44 грн. Рішенням
господарського суду Київської області
від 25.07.2013р. у справі № 911/972/13-г,
залишеним без змін судами апеляційної
та касаційної інстанції, визнано
недійсним договір комісії від 31.03.2010р.
№ 2 (52/2010). Відповідач твердить, що
договір про надання послуг від 31.03.2010р.
№1 є удаваним, оскільки приховує за
собою договір оренди земельної
ділянки. За недійсними договорами про
надання послуг та комісії відповідачем
було передано позивачу державного
майна та грошових коштів на загальну
суму 1612999,83 грн., що підтверджується
матеріалами перевірки, викладеними в
акті від 29.04.2011р. відповідач твердить,
що вказані договори, що є підставою для
поданого у справі № 18/122-12/2 позову,
укладені внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з іншою стороною і
відповідачем подано відповідне
звернення до прокуратури Київської
області про порушення кримінальної
справи за фактом вчинення посадовими
особами відповідача злочину,
передбаченого частиною 2 ст. 364 КК
України (зловживання владою або
службовим становищем, яке спричинило
тяжкі наслідки). За твердженням
відповідача, висновком від 30.10.2013р.
судово-бухгалтерської експертизи,
проведеної в межах провадження
порушеної кримінальної справи,
встановлено розмір значних збитків на
суму 1415256,15 грн., заподіяних інтересам
держави та державному
сільськогосподарському підприємству
«Головний селекційний центр»
внаслідок укладення та виконання
спірного договору про надання послуг
від 31.03.2013р. № 1/51.

За таких обставин, відповідач твердить,
що договір був укладений під впливом
тяжкої обставини на вкрай невигідних
умовах, а відтак, в порядку ст. 216 ЦК
України позивач як сторона, яка
скористалася тяжкою обставиною,
зобов'язаний буде відшкодувати
відповідачу збитки і моральну шкоду,
завдану вчиненням даного правочину. На
підставі викладеного відповідачем
заявлено клопотання про зупинення
провадження у справі № 18/122-12/2 до
вирішення питання
Переяслав-Хмельницьким міським
відділом ГУ УМВС України в Київській
області кримінальної справи №
0000019 (проходження всіх стадій
кримінального процесу) в тому числі
вирішення її Переяслав-Хмельницьким
міськрайонним судом та винесення
вироку.

Розглянувши подане клопотання про
зупинення провадження у справі,
колегія суддів відхиляє його як
необґрунтоване, виходячи з наступного.

Частина перша ст. 79 ГПК України
зобов'язує господарський суд зупинити
провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом.
При цьому пов'язаною з даною справою є
така інша справа, у якій інший суд
встановлює обставини, що впливають чи
можуть вплинути на подання чи оцінку
доказів у даній справі, в тому числі
йдеться про факти, які мають
преюдиціальне значення.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: а) непідвідомчості; б)
обмеженості предметом позову; в)
неможливості розгляду тотожної справи;
г) певної черговості розгляду вимог.

По-перше, відповідачем взагалі не
подано доказів відкриття провадження у
кримінальній справі, в тому числі не
подано доказів, що вказана кримінальна
справа розглядається судом.

Між тим, встановлення злочинного
умислу осіб, які укладали договори про
надання послуг та комісії від 31.03.2010р.
та притягнення їх до відповідальності
за статтею 364 ЦК України не
унеможливлює розгляду вимог позивача у
справі № 18/122-12/2. Так, рішенням
господарського суду Київської області
від 25.04.2013р. у справі № 911/972/13, залишеним
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
25.07.2013р. та постановою Вищого
господарського суду України від
31.03.2014р. визнано недійсним договір
комісії № 2 (52/2010), укладений 31.03.2010р. між
позивачем та відповідачем, в порядку
ст. 203, частини 1 ст. 215 ЦК України як
такий, що укладений поза волею Кабінету
Міністрів України та органу управління
майном - Міністерства аграрної
політики та продовольства України.

Крім того, рішенням господарського
суду Київської області від 27.08.2014р. у
справі № 911/357/13-г, яке в апеляційному та
касаційному порядку не оскаржувалось
та набрало законної сили, визнано
недійсним договір про надання послуг
№1 (51/2010), укладений 31.03.2010р. між
позивачем та відповідачем, в порядку
ст. 203, частини 1 ст. 215 ЦК України, як
такий, що укладений без дотримання
тендерної процедури державних
закупівель.

В будь-якому випадку вказані договори
не можуть бути вдруге визнані
недійсними з інших підстав,
встановлених в процесі кримінального
провадження.

В судовому засіданні 12.11.2014р. в порядку
частини третьої ст. 77 ГПК України судом
було оголошено перерву до 26.11.2014р. до 14
год. 30 хв., про що представникам всіх
учасників провадження було оголошено
особисто під розпис.

26.11.2014р. позивачем подано уточнення
позовних вимог від 25.11.2014р., в якому
позивач на підставі поданих первинних
документів уточнює розрахунок
позовних вимог та просить суд стягнути
з відповідача 16804778,85 грн. основного
боргу, 158476,05 грн. пені, 226979,61 грн.
процентів річних та 92374,97 грн.
інфляційних втрат, а всього 17282609,48 грн.,
та судові витрати.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Статтею 22 ГПК України не передбачено
права позивача на подання заяв
(клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як: подання іншого (ще
одного) позову, чи збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи
об'єднання позовних вимог, чи зміну
предмета або підстав позову.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру.

Зазначена позиція викладена в пункті
3.11 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р.
№18 «Про деякі питання практики
застосування
господарсько-процесуального кодексу
України судами першої інстанції».

Суд, приймаючи рішення, розглядає спір
у справі в межах предмету позову на
підставах, які визначає позивач на
власний розсуд згідно частини 1 ст. 12,
ст. 20 ЦК України. Під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення. Підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги щодо захисту
права та охоронюваного законом
інтересу. Відтак, зміна предмета позову
означає зміну вимоги, з якою позивач
звернувся до відповідача, а зміна
підстав позову - це зміна обставин, на
яких ґрунтується вимога позивача.
Одночасна зміна і предмета, і підстав
позову не допускається.

За таких обставин, розглянувши подану
заяву про уточнення позовних вимог від
25.11.2014р., суд встановив, що позивач не
змінює предмету або підстав позову, а
збільшує розмір позовних вимог, у
зв'язку із деталізацією та уточненням
розрахунку, що є правом позивача,
передбаченим ст. 22 ГПК України,
відповідно суд приймає вказану заяву
до розгляду.

Справа розглядається в редакції
позовних вимог відповідно до заяви
позивача про уточнення позовних вимог
від 25.11.2014р. про стягнення з відповідача
17282609,48 грн. заборгованості за договором
про надання послуг від 31.03.2010р. № 1/51, в
тому числі: 16804778,85 грн. основного боргу,
158476,05 грн. пені, 226979,61 грн. процентів
річних та 92374,97 грн. інфляційних втрат,
та судових витрат.

Відповідачем подано пояснення №3 від
25.11.2014р., в яких просить суд в позові
відмовити. У поясненнях відповідач
стверджує, що позовні вимоги позивачем
сформовано на підставі недостовірних
даних. Так, визначення винагороди
позивачем здійснено на підставі
показників врожайності, які відмінні
від тих, що зазначені у річній
статистичній звітності відповідача
29-г; надання послуг по вирощуванню
вівса та жита договором взагалі не
передбачалося; викуп врожаю позивачем
у відповідача не підтверджено
належними первинними документами та не
відображено у бухгалтерському обліку,
відповідно в результаті належним чином
не підтверджено суму основного боргу,
тому невірним є і розрахунок
нарахованих на цю суму пені, процентів
та інфляційних втрат. Крім того, за
твердженням відповідача, позивачем не
визначено конкретних дат періоду, за
який розраховані пеня та річні, та не
застосовано період нарахування
відповідно до ст. 232 ГК України шість
місяців, а також скорочений термін
позовної давності в один рік. Також
позивач твердить про удаваність
договору про надання послуг, який
приховує за собою договір оренди
земельної ділянки.

Розглянувши позов приватно-орендної
агрофірми «Україна», с Велика Каратуль
Переяслав-Хмельницького району. Київ
(далі по тексту - ПОА «Україна»), до
відповідача - державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»,
м. Переяслав-Хмельницький (далі по
тексту - ДСП «ГСЦУ»), вислухавши
пояснення представників сторін та
прокуратури, всебічно та повно
вивчивши наявні у матеріалах справи
докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до частини першої ст. 11 ЦК
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства,
зокрема, з правочинів.

Підставою заявлених у справі позовних
вимог є укладений 31.03.2010р. між ПОА
«Україна» (виконавець) та ДСП «ГСЦУ»
(замовник) Договір № 1/51 про надання
послуг (далі - Договір №1/51), згідно
якого замовник замовляє, а виконавець
зобов'язується надавати послуги у
рослинництві та послуги, супутні
веденню сільськогосподарської
діяльності, від передпосівної
підготовки, посіву, збирання врожаю до
пакування, зберігання
сільгосппродукції, використання
сільгосптехніки, знищення буряну, а
також надання консультативних послуг
тощо. Крім того, замовник взяв на себе
безумовне та безвідкличне зобов'язання
доручити виключно виконавцю
реалізувати сільгосппродукцію на
умовах договору комісії. Пунктами 2.1, 2.2
Договору № 1/51 сторони визначили
планову врожайність на один гектар та
встановили, що у випадку, коли фактичні
обсяги врожаю будуть меншими,
здійснюється відповідний перерахунок
вартості наданих послуг з врахуванням
фактичних обсягів врожаю, що
узгоджується в окремому додатку.
Вартість послуг вказується в актах
наданих послуг (пункт 2.4), розрахунки
проводяться в безготівковій формі
протягом 3-х днів після підписання Акту
наданих послуг (пункти 2.5, 2.6). у випадку
порушення строків проведення
розрахунків замовник сплачує
виконавцю пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
послуги за кожен день прострочення
(пункт 5.2).

Додатком 2 до договору № 1/51 сторони
погодили розцінки за види робіт
(послуг), виходячи ціни за 1 га.
Технічним завданням на 2010р. - 2011р.
сторони погодили, що загальна площа
земель, на яких необхідно провести
роботи - 954 га (300 га - вирощування
кукурудзи, 225 га - сої, 304 га - ріпаку
озимого, 95га - пшениці озимої, 30 га -
вівса).

01.12.2010р. сторонами підписано та
скріплено печатками Акти про
прийняття-передачу виконання робіт та
відповідні ним технологічні карти
всього на суму 3370240,55 грн. (позивач в
розрахунку позовних вимог стверджує,
що на суму 3370267,55 грн., що не відповідає
дійсним обставинам), а саме:

№1 на суму 108675,00 грн.;

№2 на суму 567105,46 грн.;

№3 на суму 996388,44 грн.;

№4 на суму 199430,59 грн.;

№5 на суму 239545,93 грн.;

№6 на суму 31289,39 грн.;

№7 на суму 15634,58 грн.;

№8 на суму 103173,55 грн.;

№9 на суму 69979,42 грн.;

№10 на суму 57161,92 грн.;

№11 на суму 338614,98 грн.;

№12 на суму 319012,49 грн.;

№3/1 на суму 4726,81 грн.;

№7/1 на суму 12371,59 грн.;

№ 9/1 на суму 11898,37 грн.;

№10/1 на суму 208018,58 грн.;

№ 12/1 на суму 87213,45 грн.;

Крім того, між ДСП «ГСЦУ» (комітент) та
ПОА «Україна» (комісіонер) 31.03.2010р.
укладено договір комісії № 2/52 (далі
Договір № 2/52), згідно умов якого
комісіонер за дорученням комітента за
винагороду зобов'язується здійснити
від свого імені реалізацію врожаю
сільгоспкультур, зібраних за Договором
про надання послуг №1 від 31.03.2010р.
Комісіонер зобов'язаний після
виконання доручення представити
комітенту звіт, а також на його вимогу -
копії укладених договорів (пункти 2.1.6
та 2.1.7). За виконання доручення комітент
сплачує комісіонеру винагороду в
розмірі 0,5% від суми договорів з
покупцями (пункт 4.1). У випадку
наявності непогашених зобов'язань за
договором про надання послуг №1 від
31.03.2010р. комітент не вимагає погашення
зобов'язань комісіонера перед
комітентом за договором комісії, а
припинити зобов'язання шляхом
зарахування зустрічних однорідних
вимог, підтверджених Актом звірки
взаєморозрахунків, який розглянути та
підписати протягом двох днів (пункт
3.1.4). у випадку, якщо Акт звірки взаємних
розрахунків за договором комісії та
договором про надання послуг не
підписаний стороною, він вважається
таким, що підписаний Сторонами (пункт
10.4).

Додатком №1 від 27.10.2010р. до Договору №
2/52 комітент доручив комісіонеру
реалізувати зерно кукурудзи в
кількості 500±10% за ціною не нижче 1520 грн.
за тонну.

Сторонами підписано Акт приймання
передачі виконаних робіт від 04.01.2011р.
щодо реалізації 481,87 тон кукурудзи
вартістю 756535,90 грн., транспортні
послуги 24093,50 грн. винагорода
комісіонера - 3662,21 грн. 04.01.2011р.
підписано Акт №1/1 заліку взаємних
вимог на суму 732442,40 грн.

Додатком №2 від 04.01.2011р. до Договору №
2/52 комітент доручив комісіонеру
реалізувати зерно кукурудзи в
кількості 200±10% за ціною не нижче 1650 грн.
за тонну.

Сторонами підписано Акт приймання
передачі виконаних робіт від 25.01.2011р.
щодо реалізації 189,47 тон кукурудзи
вартістю 312625,50 грн., винагорода
комісіонера - 1563,13 грн. 25.01.2011р.
підписано Акт №2 заліку взаємних вимог
на суму 312625,50 грн.

Додатком №3 від 01.03.2011р. до Договору №
2/52 комітент доручив комісіонеру
реалізувати зерно сої в кількості 72136
тон за ціною не нижче 3800,00 грн. за тонну.

Сторонами підписано Акт приймання
передачі виконаних робіт від 01.03.2011р.
щодо реалізації 72,136 тон сої вартістю
274116,80 грн., винагорода комісіонера - 1370,58
грн. 01.03.2011р. підписано Акт №3 заліку
взаємних вимог на суму 274116,80 грн.

Відповідно до ст. 601 ЦК України
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватись за
заявою однієї із сторін.

За таких обставин, сторонами здійснено
залік зустрічних однорідних вимог на
суму 1319184,70 грн., відповідно за актами
від 01.12.2010р.

Позивач твердить, що за взаємною згодою
сторін він викупив у відповідача
залишки вирощених сільгоспкультур на
загальну суму 994439,84 грн. (72,11 тон жита,
83,982 тон пшениці, 5,280 тон вівса, 110,00 тон
сої, 291,742 тон кукурудзи). Договору
купівлі-продажу врожаю
сільгоспкультур, викладеного єдиним
документом, суду не подано. Позивачем
подано накладні, за якими відбувався
викуп сільгосппродукції позивачем у
відповідача всього на суму 994439,84 грн., а
саме:

накладна від 19.11.2010р. № 450-Н на суму 15 964,00
грн.;

накладна від 01.12.2010р. № 470-Н на суму 434
977,50 грн.

накладна від 04.01.2011р. № 4-Н на суму 80 770,50
грн.;

накладна від 06.01.2011р. № 5-Н на суму 367 447,84
грн.;

накладна від 30.03.2011р. № 83-Н на суму 90000,00
грн.;

накладна від 31.03.2011р. № 86-Н на суму 5280,00
грн., оригінали зазначених накладних
подані позивачем для огляду в судовому
засіданні.

Розрахунок за вказаними накладними
відбувся шляхом заліку однорідних
грошових вимог, про що сторонами було
складено та підписано Акти заліку
взаємних вимог від 31.12.2010р., від 06.01.2011р.
№1, від 28.03.2011р. № 4 (копії залучені до
матеріалів справи, а оригінали надані
позивачем для огляду в судовому
засіданні).

За таких обставин, по Актам
приймання-передачі робіт від 01.12.2010р.
залишилася несплаченою сума 3370240,55 грн.
(сума актів від 01.12.2010р.) - 1319184,70 грн.
(сума заліку за договором комісії) -
994439,84 грн. (вартість викупленої
позивачем сільгосппродукції) = 1056616,01
грн. (позивач в розрахунку позовних
вимог стверджує, що 1056643,01 грн.)

Умовами пункту 2.6 Договору № 1/51
передбачено сплату коштів
відповідачем позивачу згідно
підписаних обома сторонами актів від
01.12.2010р. протягом трьох днів з моменту
їх підписання, а пунктом 5.3 Договору №
1/51 передбачено сплату пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення.

За таких обставин, позивач просить суд
стягнути з відповідача передбачену
договором пеню за шість місяців згідно
вимог частини 6 ст. 232 ГК України з
05.12.2010р. по 05.07.2011р. в сумі 81889,83 грн.
нараховану на залишок заборгованості
по Актам прийому-передачі робіт від
01.12.2010р.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача нараховані на залишок
заборгованості по Актам від 01.12.2010р.
згідно ст. 625 ЦК України за весь час
прострочення 3% річних (за період з
05.12.2010р. по 22.10.2014р.) всього в сумі 121065,23
грн. та інфляційні втрати (за період з
05.12.2010р. по 22.10.2014р.) всього в сумі 70236,08
грн.

В наступному 01.03.2011р. по Договору № 1/51
про надання послуг сторонами підписано
проміжні акти від 01.03.2011р. та відповідні
ним технологічні карти всього на суму
988179,26 грн. (позивач в розрахунку
позовних вимог стверджує, що на 988209,26
грн., що не відповідає фактичним
обставинам), а саме:

№1 на суму 106390,57 грн.,

№2 на суму 20403,90 грн.;

№3 на суму 49683,81 грн.;

№4 на суму 61756,89 грн.;

№5 на суму 78711,44 грн.;

№6 на суму 6043.62 грн.;

№7 на суму 138743,60 грн.;

№8 на суму 141573,90 грн.;

№9 на суму 15447,00 грн.;

№10 на суму 14348,40 грн.;

№11 на суму 15021,60 грн.;

№12 на суму 7174.20 грн.;

№13 на суму 88870,38 грн.;

№14 на суму 145050.35 грн.;

№15 на суму 98959,60 грн.

Умовами пункту 2.6 Договору № 1/51
передбачено сплату коштів
відповідачем позивачу згідно
підписаних обома сторонами актів від
01.03.2011р. протягом трьох днів з моменту
їх підписання, а пунктом 5.3 Договору №
1/51 передбачено сплату пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення.

За таких обставин, позивач просить суд
стягнути з відповідача передбачену
договором пеню, нараховану на загальну
вартість прийнятих робіт за Актами від
01.03.2011р. за шість місяців згідно вимог
частини 6 ст. 232 ГК України (за період з
05.03.2011р. по 05.09.2011р.) в сумі 77215,60 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача нараховані на суму по
Актам від 01.03.2011р. згідно ст. 625 ЦК
України за весь час прострочення 3%
річних (за період з 05.03.2011р. по 22.10.2014р.)
всього в сумі 105914,38 грн. та інфляційні
втрати (за період з 05.03.2011р. по 22.10.2014р.)
всього в сумі 22138,89 грн.

Відповідно до пункту 2.1 Договору № 1/51
сторони встановили, що вартість
наданих позивачем відповідачу послуг
дорівнює вартості вирощених
сільгоспкультур на момент їх
реалізації з розрахунку їх планової
врожайності на один гектар: кукурудзи -
7 тон, пшениці - 6 тон, ріпаку озимого - 3
тони, сої - 2,2 тони, соняшнику - 2 тони.

За таких обставин, позивач, просить
стягнути з відповідача вартість
наданих позивачем послуг з вирощування
сільгоспкультур в 2010р. в сумі 3732411,64
грн., визначаючи вказану суму як
добуток засіяної площі (згідно Актів
приймання виконаних робіт) на планову
врожайність (визначену пунктом 2.1
Договору № 1/51) та на вартість на момент
реалізації за вирахуванням
собівартості послуг, зафіксованої в
Актах приймання виконаних робіт. При
цьому вартість сільгоспкультур на
момент реалізації позивач визначає на
рівні цін, за якими відповідач продавав
позивачу залишок врожаю за накладними
від 19.11.2010р. № 450-Н, від 01.12.2010р. № 470-Н,
від 04.01.2011р. № 4-Н, від 06.01.2011р. № 5-Н, від
30.03.2011р. № 83-Н та від 31.03.2011р. № 86-Н.

Також позивач просить суд стягнути з
відповідача вартість послуг, наданих
позивачем з вирощування
сільгоспкультур в 2011 році в сумі 11027514,94
грн., визначаючи вартість
сільгоспкультур на момент реалізації
по вартості сільгоспкультур на ринку
зерна в 2011-2012 роках та вартості
вирощених та реалізованих ПАО
«Україна» самостійно. Як на доказ рівня
цін позивач посилається на долучені до
матеріалів справи копії видаткових
накладних від 23.05.2012р. № 55, від 17.06.2012р. №
77, від 12.03.2013р. № 30, від 01.11.2012р. № 125, від
08.11.2012р. № 130, від 11.08.2011р. № 87, від 21.07.2011р.
№ 82, від 23.09.2012р. № 108, за якими позивач
реалізовував аналогічний товар -
пшеницю, ріпак, рапс, кукурудзу, сою
іншим особам - своїм контрагентам.

Зазначені вимоги не підлягають
задоволенню судом з огляду на наступне.

Так, під предметом позову розуміється
певна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача, стосовно якої
позивач просить прийняти судове
рішення. Підставу позову становлять
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги щодо захисту права та
охоронюваного законом інтересу. Суд,
приймаючи рішення, розглядає спір у
справі в межах предмету позову на
підставах, які визначає позивач на
власний розсуд згідно частини 1 ст. 12,
ст.ст. 16, 20 ЦК України.

Водночас посилання суду в рішенні на
інші норми права, ніж зазначені у
позовній заяві, не може розумітися як
вихід суду за межі позовних вимог.
(пункт 3.12 Постанови Пленуму ВГСУ від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України»).

З огляду на вимоги частини першої
статті 4 ГПК України господарський суд
у прийнятті судового рішення керується
(та відповідно зазначає у ньому) не лише
тими законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі, якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову
(пункт 2 Постанови Пленуму ВГСУ від
17.10.2012р. №10 «Про судове рішення»).

За таких обставин, суд, приймаючи
рішення, може застосовувати до
відносин сторін норми закону, які
регулюють спірні відносини, і в тому
разі, коли сторони на них не посилалися,
однак не може виходити за межі
позовних вимог та розглядає спір у
справі в межах предмету позову на
підставах, які визначає позивач на
власний розсуд згідно частини 1 ст. 12,
ст.ст. 16, 20 ЦК України.

Позивач подав позов, предметом якого є
стягнення грошової суми, яка
складається з основного боргу, пені,
процентів річних та інфляційних втрат.
Підставою даного позову (обставиною,
якою позивач обґрунтовує свої вимоги) є
укладення Договору № 1/51 про надання
послуг від 31.03.2010р., та неналежне його
виконання відповідачем, яке полягає у
нездійсненні оплати за надані послуги
в порядку та на умовах цього Договору з
врахуванням положень Договору комісії
№ 2/52 від 31.03.2010р. Тобто відповідно до ст.
16 ЦК України позивач обрав спосіб
захисту свого права у вигляді
примусового виконання обов'язку в
натурі (пункт 5 частини 2 ст. 16 ЦК
України).

Разом із тим, рішенням господарського
суду Київської області від 27.08.2014р. у
справі № 911/357/13-г, повний текст якого
підписано 29.08.2014р., яке в апеляційному
порядку не оскаржувалось та набрало
законної сили, визнано недійсним
договір про надання послуг за №1/51,
укладений 31.03.2010р. між
приватно-орендною агрофірмою
«Україна» та державним
сільськогосподарським підприємством
«Головний селекційний центр України».

Рішенням господарського суду
Київської області від 25.04.2013р. у справі
№ 911/972/13, залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 25.07.2013р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 31.03.2014р. і яке відповідно
набрало законної сили, визнано
недійсним договір комісії за №2/52,
укладений 31.03.2010р. між
приватно-орендною агрофірмою
«Україна» та державним
сільськогосподарським підприємством
«Головний селекційний центр України».

Позивач визначив предметом позову
стягнення заборгованості з
врахуванням пені, річних та
інфляційних, з підстав неналежного
виконання відповідачем умов договору
про надання послуг №1 від 31.03.2010р. з
врахуванням договору комісії №2 від
31.10.2010р., разом із тим, у зв'язку із
визнанням недійсними в судовому
порядку обох договорів, таких підстав
позову на момент розгляду справи не
існує.

Так, відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Тобто
Договір про надання послуг № 1/51 як
джерело зобов'язальних відносин сторін
у справі, визнаний недійсним у зв'язку з
невідповідністю чинному
законодавству, відповідно не
встановлює та не змінює права та
обов'язки для його сторін, оскільки в
порядку частини 1 ст. 216 ЦК України
недійсним правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

За таких обставин визначати суму
заборгованості на підставі та у спосіб,
встановлений недійсним Договором № 1/51,
визначати строк виконання зобов'язань -
а відтак і період їх прострочення,
ґрунтуючись на строках, встановлених
недійсним договором, нарахувати
штрафні санкцій (пені), передбачені
недійсним договором не вправі ані
позивач, ані суд.

При цьому твердження позивача, що
Договір № 1/51 про надання послуг та
Договір комісії № 2/52 визнані
недійсними лише на майбутнє, оскільки
договори виконувались і неможливо
повернути отримане за договором, не
відповідає чинному законодавству.

Так, імперативним приписом ЦК України
та ГК України визначено, що нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, вважається таким з моменту
його вчинення (частина перша статті 236
ЦК України), без жодних виключень. За
змістом частини третьої статті 207 ГК
України господарське зобов'язання,
визнане судом недійсним, також
вважається недійсним з моменту його
виникнення (пункт 2.6 Постанови Пленуму
ВГСУ від 29.05.2013р. «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними»).

Разом із тим, у разі неможливості
повернути в натурі все, що отримано на
виконання недійсного правочину, що має
місце у даному випадку відносин
позивача з відповідачем - оскільки
одержане полягає у виконаній роботі,
наданій послузі - зобов'язання сторін
припиняються лише на майбутнє (а не
договір визнається недійсним на
майбутнє). У такому випадку правові
наслідки недійсного правочину
визначаються відповідно до статті 216 ЦК
України та частини другої статті 208 ГК
України. (пункт 2.7 Постанови Пленуму
ВГСУ від 29.05.2013р. «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними»).

Відповідно до частини 1 ст. 216 ЦК України
у разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 2 ст. 208 ГК України
у разі визнання недійсним зобов'язання
з інших підстав кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за зобов'язанням, а за
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість
грошима, якщо інші наслідки
недійсності зобов'язання не
передбачені законом.

Крім того, та сторона недійсного
правочину, якій завдано збитків, має
право на їх відшкодування в порядку
частини 2 ст. 216 ЦК України.

Враховуючи те, по недійсний договір №
1/51 його сторонами частково виконано,
позивачем відповідачу надано послуги
та виконано передбачені договором
роботи - позивач має право на
відшкодування вартості цих робіт та
послуг в порядку ст. 216 ЦК України за
цінами, що існують на момент такого
відшкодування та на відшкодування
збитків (при їх наявності) з
вирахуванням отриманих від
відповідача майна та коштів.

Разом із тим, таких підстав позову
позивачем не заявлено, розрахунку
вартості робіт та послуг в цінах на
момент відшкодування позивачем не
виконано, доказів на підтвердження
визначеного рівня цін суду не подано,
вимог про стягнення збитків (із
обґрунтуванням їх розміру та повного
складу цивільного правопорушення) суду
не заявлено.

Суд, розглядаючи справу в межах
предмету позову та на підставах, який
визначає позивач на власний розсуд, не
вправі самостійно визначати вартість
виконаних позивачем робіт та наданих
послуг, визначати їх перелік, види,
обсяг та вартість, а також ціни, що
існують на момент відшкодування,
оскільки зазначене буде означати не
застосування іншого законодавства, а
вихід за межі предмету та підстав
поданого позову.

За таких обставин позов, заявлений про
примусове виконання відповідачем
обов'язків, передбачених недійсним
договором, задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 11, 12, 16, 20, 203, 215, 216, 236, 626 Цивільного
кодексу України, ч.3 ст. 207, ч. 2 ст. 208
Господарського кодексу України, ст. ст.
1, 22, 32-34, 49, ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові приватно-орендній агрофірмі
«Україна» до Державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»
відмовити.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 01.12.2014р.

Головуючий суддя
О.В. Конюх

Суддя
Т.Д. Лилак

Суддя
В.А. Ярема