РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р.
Справа № 903/1012/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Розізнана І.В.

судді
Грязнов В.В. ,

судді
Мельник О.В.

при секретарі судового засідання
Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача товариства
з обмеженою відповідальністю "Торіс" на
рішення господарського суду
Волинської області від 05.11.14р. у справі
№903/1012/14 (суддя Вороняк А.С.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Торіс", м. Ковель,
Волинська область

до приватного підприємства
"Безпека-Центр", м. Луцьк

про визнання недійсним п. 5.4 договору
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
від 12.09.2013р.

за участю представників сторін:

позивача - Діхтяренко Ю.І., представник
за довіреністю №5 від 10.10.2014р.;

відповідача - не з'явився;

Судом роз'яснено представнику права та
обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК
України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торіс" звернулося до
господарського суду Волинської
області з позовом до приватного
підприємства "Безпека-Центр" про
визнання недійсним п. 5.4 договору
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
від 12.09.2013р..

Рішенням господарського суду
Волинської області від 05.11.14р. в
задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення місцевий
господарський суд зазначив, що п. 5.4
договору купівлі-продажу
нафтопродуктів №12/09/13 від 12.09.2013р.
відповідає вимогам Цивільного кодексу
України та іншим актам цивільного
законодавства; особи, які уклали
зазначений договір мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасників цього
правочину було вільним і відповідало
їх внутрішній волі, а також те, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
вчинено у формі, встановленій законом,
сторони при укладенні договору
дотрималися вимог статті 203 Цивільного
кодексу України та мали на меті реальне
настання правових наслідків, про що
свідчить той факт, що сторони
приступили до виконання договору, а
відтак відсутні правові підстави для
визнання його недійсним.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Волинської
області від 05.11.14р., позивач звернувся
до Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове, яким позов задоволити в повному
обсязі.

Скаржник вважає рішення суду першої
інстанції незаконним та
необґрунтованим, прийнятим з
порушенням норм матеріального права.

Вказує, що сторони п. 5.4 договору
погодили, що у випадку неоплати
покупцем поставленого товару в строк,
визначений п.3.5 договору, товар
вважається таким, що поставлений
покупцю на умовах товарного кредиту,
починаючи з дня поставки і включаючи
цей день. У такому випадку на
прострочену суму нараховуються
відсотки в розмірі 1,5% за кожен день
неоплати товару, починаючи з дня
поставки товару (і включаючи цей день)
та до дня його фактичної оплати. Факт
підписання цього договору свідчить про
те, що покупець погоджується з такими
умовами про товарний кредит та
зобов'язується сплачувати нараховані
йому відсотки за користування чужими
грошовими коштами.

Скаржник зазначає, що товарний кредит -
це товари, які передаються резидентом
або нерезидентом у власність юридичним
чи фізичним особам на умовах угоди, що
передбачає відстрочення кінцевого
розрахунку на визначений строк та під
процент.

При прийнятті рішення суд першої
інстанції проігнорував той факт, що
законодавець закріпив вимоги, що
ставляться до договорів, які
передбачають поставку товарів на
умовах товарного кредиту, що не
передбачено договором купівлі-продажу
нафтопродуктів від 12.09.2013р. Так, вказані
договори передбачають відстрочення
остаточних розрахунків на визначений
сторонами строк, сторони при укладені
договорів обумовлюють відсоток за
користування товарним кредитом, який
має сплатити покупець та користування
товарним кредитом передбачає
правомірне використання чужих коштів
покупцем під визначений процент,
використання грошових коштів понад
строк, встановлений договором, що
передбачає товарний кредит, є
неправомірною дією і передбачає сплату
штрафних санкцій.

Скаржник зазначає, що суд першої
інстанції дійшов необґрунтованого
висновку, що договір є змішаним.

Умови п. 5.4 договору купівлі-продажу
нафтопродуктів передбачають сплату
відсотків за прострочення розрахунків
(відповідальність за несвоєчасність
проведення платежів -пеню), а не сплату
відсотків по товарному кредиту.
Оскільки сторонами договору
обумовлено (п. 5.3 договору)
відповідальність покупця за
несвоєчасне проведення розрахунків
(нарахування пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочення та штрафу), вимога щодо
сплати інших відсотків за несвоєчасне
проведення розрахунків є незаконною, а
тому підлягає визнанню судом
недійсною.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 19.11.2014р.
апеляційна скарга позивача прийнята до
провадження, справу призначено до
слухання (а.с. 72).

У відзиві на апеляційну скаргу від
26.11.2014р. приватне підприємство
"Безпека-Центр" вважає, що рішення
прийняте у відповідності до вимог
чинного законодавства, враховуючи всі
обставини справи при вірному
застосуванні норм матеріального та
процесуального права. Пункт 5.4.
договору купівлі-продажу
нафтопродуктів №12/09/13 від 12.09.2013р.
відповідає вимогам чинного
законодавства, сторони на власний
розсуд погодили його умови, тому немає
підстав для визнання його недійсним.

Скаржником подані до суду доповнення
до апеляційної скарги від 08.12.2014р. в
яких він вказує, що відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
які за умовами договору (п. 5.4)
нараховуються за кожен день
прострочення виконання зобов'язання,
за своєю правовою природою. враховуючи
спосіб їх обчислення за кожен день
прострочення, підпадають під
визначення пені (ч. 3 ст.549 ЦК України),
яка вже нарахована відповідно до п. 5.3.
договору в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від несплаченої покупцем
суми за кожен день прострочення за цей
самий період, що не узгоджується з
приписами ст. 61 Конституції України, за
змістом якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення. Зважаючи на
зміст п.п. 3.5, 5.4 договору, сторони
обумовили відповідальність за
невиконання зобов'язань по оплаті, а не
умови кредитування відповідача. Отже,
нарахування відсотків за користування
товарним кредитом передбачає
невиконання зобов'язань по оплаті, що
суперечить визначенню товарний кредит,
наведеному в ст. 14 Податкового кодексу
України, тому за таких обставин п. 5.4
договору купівлі-продажу не відповідає
чинному законодавству та підлягає
визнанню недійсним.

Приватне підприємство "Безпека-Центр"
надіслало до суду клопотання про
приєднання до матеріалів справи
рішення господарського суду
Волинської області від 24.11.2014р. по
справі №903/921/14 та просить відкласти
розгляд справи для надання можливості
надати завірену копію вказаного
рішення.

В судовому засіданні представник
позивача доводи апеляційної скарги
підтримав з підстав викладених у ній та
додаткових пояснення до апеляційної
скарги, просить апеляційну скаргу
задоволити, рішення суду першої
інстанції скасувати.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце судового розгляду повідомлявся
належним чином.

Розглянувши клопотання представника
відповідача про відкладення розгляду
справи, колегія суддів вважає, що в його
задоволенні слід відмовити, оскільки
відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, розгляд справи
відкладається за обставин коли спір не
може бути вирішено в даному судовому
засіданні, апеляційний суд вважає за
можливе розглянути справу в даному
судовому засіданні за відсутності
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами, у відповідності до
вимог ст.101 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та
обставини на предмет повноти їх
встановлення, надання їм судом першої
інстанції належної юридичної оцінки,
вивчивши доводи апеляційної скарги та
відзив на неї, заслухавши пояснення
представника позивача, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла наступного
висновку.

Як вбачається з матеріалів справи,
12.09.2013 року між приватним підприємством
"Безпека-Центр" (далі - продавець) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Торіс" (далі -
покупець) було укладено договір
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
(далі - договір) (а.с. 9-10).

Згідно п. 1.1. договору в порядку та на
умовах, визначених договором,
продавець зобов'язується передати
дизельне пальне (далі - товар) у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
повністю оплатити його ціну (вартість).

Відповідно до п. 3.5. договору оплата
ціни (вартості) товару здійснюється у
безготівковій формі шляхом
перерахування грошових коштів на
банківський поточний рахунок продавця.
Оплата ціни (вартості) товару
здійснюється на підставі рахунку,
відомості, чи електронної відомості,
виставленими продавцем. Покупець
здійснює 100% оплату вартості
нафтопродукту по факту передачі товару
на протязі двох банківських днів.
Розрахунки за товар здійснюються в
грошовій одиниці України- гривні.

Згідно п. 4.2.1. договору продавець
зобов'язаний передати товар у
власність покупця в порядку та на
умовах, визначених у цьому договорі.

Згідно п.п. 4.4.1, 4.4.2, 4.4.3 договору
покупець зобов'язаний повністю
здійснювати оплату усіх товарів
відповідно до умов цього договору
(додатків (додаткових угод) до нього), а
також реально та належним чином
виконувати усі інші свої зобов'язання
по оплаті за поставлений (переданий у
власність) товар. На вимогу продавця
проводити звірку взаєморозрахунків та
підписувати акт звірки
взаєморозрахунків між сторонами. Нести
відповідальність за невиконання та/або
несвоєчасне виконання своїх грошових
зобов'язань відповідно до умов цього
договору.

Відповідно до п. 5.3 договору сторони
обумовили, що у випадку неналежного
виконання своїх грошових зобов`язань з
боку покупця (зокрема, не своєчасно
розраховується за поставлений
(переданий у власність) товар) за цим
договором, останній повинен сплатити
на користь продавця пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
несвоєчасно нарахованої
(простроченої) суми за кожен день
прострочення виконання (тобто за кожен
день неперерахування цієї суми), а у
випадку непогашення грошової
заборгованості протягом більш як 10
(десяти) календарних днів з моменту
виникнення такої заборгованості,
покупець зобов`язаний додатково (крім
пені) сплатити на користь продавця
штраф у розмірі 10% від вартості
неоплаченого товару. Нарахування пені
здійснюється за весь час прострочення
виконання зобов'язання і не
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконане, як це визначено ч. 6 ст. 232 ГК
України.

Згідно п. 5.4 договору у випадку неоплати
покупцем поставленого товару в строк,
визначений п. 3.5 цього договору, товар
вважається таким, що поставлений
покупцю на умовах товарного кредиту,
починаючи з дня поставки і включаючи
цей день. У такому випадку на
прострочену суму нараховуються
відсотки в розмірі 1,5% за кожен день
неоплати товару, починаючи з дня
поставки товару (і включаючи цей день)
та до дня його фактичної оплати. Факт
підписання цього договору свідчить про
те, що покупець погоджується з такими
умовами про товарний кредит та
зобов'язується сплачувати нараховані
йому відсотки за користування чужими
грошовими коштами.

Договір набирає чинності з дати його
укладення (підписання) сторонами та діє
до моменту повного та належного
виконання сторонами усіх своїх
зобов'язань за цим договором, передача
у власність (поставка) товарів за цим
договором здійснюється протягом 1
(одного) року з моменту укладення цього
договору. У випадку, якщо протягом 30
календарних днів до моменту закінчення
цього строку жодна із сторін не
повідомить протилежну сторону про свою
відмову від продовження цього строку,
цей строк щоразу автоматично
пролонговується (продовжується) ще на 1
(один) рік (п.п. 8.1., 8.2 договору).

На виконання умов даного договору
відповідачем поставлено позивачу
товар, а позивачем здійснені проплати
згідно платіжних доручень, наявних у
матеріалах справи.

Судом встановлено, що між сторонами
виникли правовідносини на підставі
договору купівлі-продажу
нафтопродуктів №12/09/13 від 12.09.2013р., який
підписаний сторонами без зауважень та
скріплений їх печатками.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч. 1, 5 ст. 694 ЦК України договором
купівлі-продажу може бути передбачений
продаж товару в кредит з відстроченням
або з розстроченням платежу, якщо
покупець прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної оплати
та даним договором може бути
передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем.

Відповідно до ст. 1057 ЦК України
договором, виконання якого пов'язане з
переданням у власність другій стороні
грошових коштів або речей, які
визначаються родовими ознаками, може
передбачатися надання кредиту як
авансу, попередньої оплати,
відстрочення або розстрочення оплати
товарів, робіт або послуг (комерційний
кредит), якщо інше не встановлено
законом.

Таким чином, якщо сторони укладають
договори купівлі-продажу на умовах
товарного кредиту це передбачає
відстрочення остаточних розрахунків
на визначений строк та під процент.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено,
що якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ
від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади АРК у
випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства;
угода може бути визнана недійною лише з
підстав і з наслідками, передбаченими
законом; в кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи та зважаючи на наявні в
матеріалах справи докази, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, що п. 5.4 договору купівлі-продажу
нафтопродуктів №12/09/13 від 12.09.2013р.
відповідає вимогам Цивільного кодексу
України та іншим актам цивільного
законодавства; особи, які уклали
зазначений договір мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасників цього
правочину було вільним і відповідало
їх внутрішній волі, а також те, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
вчинено у формі, встановленій законом,
сторони при укладенні договору
дотрималися вимог статті 203 Цивільного
Кодексу України та мали на меті реальне
настання правових наслідків, про що
свідчить той факт, що сторони
приступили до виконання договору, а
відтак відсутні правові підстави для
визнання п.5.4 договору недійсним.

Обов'язковою умовою для визнання
договору недійсним є встановлення
судом факту порушення оспорюваною
угодою прав та охоронюваних законом
інтересів осіб.

Судом звертається увага сторін на те,
що п. п. 5.3, 5.4 договору сторони
встановили певні правила поведінки,
які надають право продавцю, у разі
прострочки оплати покупцем: або
вважати його таким, що прострочив
виконання грошового зобов`язання і
вимагати сплати штрафних санкцій, або ж
надати покупцю право користуватись
чужими коштами, сплативши за це
відповідні відсотки (застосувати
альтернативну сатисфакцію). Разом з
тим, неможливість одночасного
застосування п. 5.4 з п. 5.3 договору не
робить п. 5.4 договору недійсним.

Доводи скаржника наведені в
апеляційній скарзі, судова колегія
вважає безпідставними, документально
необґрунтованими, такими, що належним
чином досліджені судом першої
інстанції при розгляді спору.

Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду ґрунтується на
чинному законодавстві і підстав для
його скасування немає. Зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
обґрунтовані та не спростовують
висновків суду першої інстанції, а тому
не можуть бути підставою для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Торіс" на
рішення господарського суду
Волинської області від 05.11.14р. у справі
№903/1012/14 - залишити без задоволення, а
рішення суду першої інстанції - без
змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку згідно з Розділом
ХІІ-1 Господарського процесуального
кодексу України.

3. Справу повернути до господарського
суду Волинської області.

Головуючий суддя
Розізнана І.В.

Суддя
Грязнов В.В.

Суддя
Мельник О.В.