КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2014 р. Справа№ 910/8556/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: Гогітідзе В.Ф.
- дов. №цит-10/04 від 01.10.2014

від відповідача: Дементьєв Я.Т. -
дов. №б/н від 14.11.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Рада 2"

на рішення господарського
суду міста Києва

від 23.07.2014 (суддя
Літвінова М.Є.)

у справі №910/8556/14

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю „Центр
інфотехнологій"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю „Рада 2"

про стягнення 162534,68 грн.

У судовому засіданні 18.11.2014 року
оголошувалась перерва до 25.11.2014, у
зв'язку з чим постанова приймається
указаною датою.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Центр
інфотехнологій" (надалі - позивач, ТОВ
„Центр інфотехнологій") до Товариства
з обмеженою відповідальністю „Рада 2"
(надалі - відповідач, ТОВ „Рада 2") про
стягнення 162534,68 грн., з яких: 150529,04 грн.
основного боргу, 9763,36 грн. 3 % річних, 2242,28
грн. інфляційної складової боргу та
3250,68 грн. судового збору.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 23.07.2014 у справі №910/8556/14
позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю „Рада 2" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Центр
інфотехнологій" 150529,04 грн. основного
боргу, 9763,36 грн. 3 % річних, 2242,28 грн.
інфляційної складової боргу та 3250,68
грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 23.07.2014 у справі №910/8556/14
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
відповідача мотивовані тим, що рішення
суду прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт зазначає, що суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
щодо виникнення обов'язку у
відповідача з оплати, оскільки у ПАТ
„Екостандарт" не виникло право вимоги.
Так, скаржник також зазначає, що ПАТ
„Екостандарт", як енергопостачальна
організація неналежно виконало
зобов'язання щодо відкриття рахунків
із спеціальним режимом використання та
повідомлення про них ТОВ „Рада 2". За
твердженням відповідача строк оплати
сформованих ПАТ „Екостандарт"
рахунків не настав, а нарахування 3%
річних та інфляційної складової за
просторочення виконання грошового
зобов'язання є необґрунтованим.
Позивачем не було надано доказів
вручення відповідачеві
рахунків-фактур.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.09.2014
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Рада 2" на
рішення господарського суду міста
Києва від 23.07.2014 прийнято до
провадження у складі колегії:
головуючий суддя - Новіков М.М., судді -
Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Розпорядження Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014 було
внесено зміни до складу колегії суддів,
та визначено склад судової колегії:
головуючий суддя - Зубець Л.П., судді:
Іоннікова І.А. та Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Рада 2" на
рішення господарського суду міста
Києва від 23.07.2014 у справі №910/8556/14
прийнято до провадження у визначеному
складі суду, а розгляд справи
відкладено на 14.10.2014 року.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2014 було
внесено зміни до складу колегії суддів,
та визначено склад судової колегії:
головуючий суддя - Новіков М.М., судді:
Зубець Л.П. та Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2014
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Рада 2" на
рішення господарського суду міста
Києва від 23.07.2014 у справі №910/8556/14
прийнято до провадження у визначеному
складі суду.

Позивач проти задоволення апеляційної
скарги заперечує, вважає рішення суду
законним та обґрунтованим і просить
залишити його без змін.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

01.11.2011 між ПАТ „Екостандарт"
(енергопостачальна організація за
договором), та ТОВ „Рада 2" (покупець),
укладено договір на постачання
теплової енергії у гарячій воді №450413,
згідно п. 1.1. якого енергопостачальна
організація зобов'язується виробити та
поставити ТОВ „Рада 2" теплову енергію
у вигляді гарячої води у період з 01.11.2011
по 31.10.2012, у кількості 4238,591 Гкал, з
максимальним тепловим навантаженням
1,808 Гкал./год., у тому числі на потреби
опалення - 0,826 Гкал./год., вентиляції - 0,022
Гкал./год., гарячого водопостачання - 0,960
Гкал./год, а покупець - прийняти її та
оплатити відповідно до умов викладених
у договорі.

Відповідно до п. 6.2 договору, покупець
та енергопостачальна організація
дійшли згоди, що у випадку зміни
тарифів на теплову енергію рішеннями
(розпорядженнями) органів місцевого
самоврядування, актами інших органів,
що затверджують (погоджують,
встановлюють) тарифи на теплову
енергію, енергопостачальна
організація зобов'язана опублікувати
повідомлення про зміну тарифів на
теплову енергію у засобах масової
інформації, або повідомити покупця про
зміну тарифів письмово, а покупець -
зобов'язується оплачувати вартість
теплової енергії, що ним спожита, на
підставі змінених тарифів на теплову
енергію, якщо енергопостачальна
організація повідомила про їх зміну у
вказаний вище спосіб.

Всі розрахунки по договору виконуються
на підставі рахунків, які покупець
отримує від енергопостачальної
організації, виключно у грошовій формі,
за винятком випадків передбачених
чинним законодавством України (п. 6.4
договору).

Відповідно до п. 6.5 договору, покупець
щомісяця з 07 по 14 число отримує в
енергопостачальній організації
оформлені бланки актів
приймання-передачі товарної продукції,
актів звірки розрахунків за прийняту
теплову енергію на початок
розрахункового періоду, табуляграми та
рахунок-фактуру на сплату теплової
енергії з урахуванням недоплати або
переплати за попередній періоди, що
включають в себе вартість теплової
енергії спожитої в попередньому місяці
та суми передоплати за теплову енергію.

За умовами договору, покупець
самостійно сплачує за прийняту теплову
енергію згідно з отриманим
рахунком-фактурою не пізніше 25 числа
поточного місяця, в тому числі теплову
енергію, яка використана суборендарями
покупця (п. 6.6 договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
28.09.2012 між ПАТ „Екостандарт" (клієнт за
договором) та ПАТ „Фортуна-Банк"
(фактор за договором) укладений договір
факторингу №28/09/12, за умовами якого (п.
2.1), фактор зобов'язується передати
(сплатити) клієнту суму фінансування, а
клієнт - відступити права вимоги за
останнім договором.

Датою відступлення права вимоги є дата
підписання акту прийому-передачі,
згідно п. 2.4 договору, який був
підписаний сторонами договору.

04.10.2012 між ТОВ „Центр інфотехнологій"
(фактор за договором) та ПАТ
„Фортуна-Банк" (клієнт за договором)
укладено договір факторингу №04/10/12, за
умовами якого (п. 2.1), фактор
зобов'язується передати (сплатити)
клієнту суму фінансування, а клієнт -
відступити факторові права вимоги за
основним договором.

У додатку №3 до договору факторингу
№04/10/12 від 04.10.2012, зазначені відомості
про розмір заборгованості боржника
перед клієнтом. Зокрема в додатку №3 до
цього договору міститься інформація
про те, що ТОВ „Рада 2" має
заборгованість згідно з договором на
постачання теплової енергії у вигляду
гарячої води від 01.11.2011 №450413 у розмірі
150529,04 грн.

На виконання умов вказаного договору
факторингу, позивач 23.10.2012 направив
боржнику (ТОВ „Рада 2") повідомлення про
відступлення права вимоги
заборгованості у розмірі 150529, 04 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного
кодексу України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту, або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Однак, як встановлено судом першої
інстанції, всупереч вищезазначених
приписів закону та положень договору
№450413 від 01.01.2011, відповідач не виконав
зобов'язань зі сплати за постачання
теплової енергії за період з 01.01.2012 по
01.05.2012, у зв'язку з чим, за ним на час
розгляду справи судом першої інстанції
утворилась заборгованість у розмірі
150529,04 грн., яка відображена у розрахунку
ціни позову про стягнення
заборгованості ТОВ „Рада 2" за спожиту
згідно з основним договором №450413
теплову енергію та розрахунку суми
боргу ТОВ „Рада 2" перед ПАТ
„Екостандарт" згідно договору №450413
від 01.11.2011 року станом на 01.04.2014 року,
право вимоги за якою було отримано
позивачем за договором факторингу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачем не було надано належних
доказів, які б у визначеному порядку
підтверджували надання позивачем
відповідачу рахунків відповідно до
умов п. 6.4 договору №450413 від 01.11.2011
колегією суддів також відхиляються,
оскільки рахунок-фактура є документом,
який містить тільки платіжні
реквізити, на які потрібно
перерахувати кошти, у зв'язку з чим
ненадання чи неотримання
рахунку-фактури не є відкладальною
умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та
не є простроченням кредитора в
розумінні ст. 613 ЦК України.

При цьому, платіжні реквізити для
відшкодування вартості отриманих
послуг були відомі відповідачеві,
зокрема, із розділу 11 договору №450413 від
01.11.2011 року.

Відтак, неотримання або відсутність
рахунку-фактури не звільняє
відповідача від обов'язку оплати
отриманих послуг.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29.09.2009 у справі №37/405, а також у
постанові Вищого господарського суду
України від 31.03.2011 р. у справі №58/24.

Крім того, колегією суддів не
приймаються до уваги доводи
апеляційної скарги, стосовно того, що
при виконанні умов договору №450413 від
01.11.2011 відповідач повинен керуватися
Постановою Кабінету Міністрів України
№1082 від 03.12.2008 та здійснювати оплату за
постачання теплової енергії на
рахунки зі спеціальним режимом
використання.

Так, договір №450413 від 01.11.2011 не
визнавався недійсним в частині
визначення реквізитів для оплати
поставленої теплової енергії та
строків її оплати.

Крім того, вказана Постанова Кабінету
Міністрів України втратила чинність
згідно Постановою Кабінету Міністрів
№207 від 18.06.2014 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що
апелянтом не надано жодних доказів
погашення заборгованості перед
позивачем та не спростовано розміру
вказаної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
місцевий господарський суд правомірно
задовольнив позовні вимоги про
стягнення з відповідача
заборгованості у розмірі 150529,04 грн., яка
виникла за період з 01.01.2012 по 01.05.2012 за
договором №450413 від 01.11.2011 року.

Частиною 2 ст.193 Господарського кодексу
України встановлено, що кожна сторона
повинна вжити всіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальнодержавного інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Аналогічне положення міститься й у ст.
611 Цивільного кодексу України, згідно з
якою у разі порушення зобов'язання,
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, сплата трьох процентів від
простроченої суми (якщо інший розмір не
встановлений договором або законом) та
інфляційні витрати не мають характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

Відповідно до п. 1.1 договору факторингу
№04/10/12 від 04.10.2012 право вимоги за цим
договором серед іншого включає всі
права вимоги та засоби захисту прав,
які доступні клієнту у якості
кредитора, щодо виплати коштів,
штрафів, пені та будь-яких інших сум за
основним договором та/або які
передбачені законодавством, що
належать що сплати клієнту за основним
договором.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача 3 % річних в
розмірі 9763,36 грн. та інфляційної
складової боргу в розмірі 2242,28 грн.,
згідно розрахунку позивача, який
колегія суддів вважає обґрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Рада 2" не підлягає
задоволенню, а рішення господарського
суду м. Києва від 23.07.2014 у справі №910/8556/14
має бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового зору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Рада 2"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
23.07.2014 у справі №910/8556/14 залишити без
змін.

Матеріали справи №910/8556/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
Л.П. Зубець

А.І. Мартюк