КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2014 р. Справа№ 910/9612/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: не з"явився;

Від відповідача-1: не з"явився;

Від відповідача-2: не з"явився;

Від третьоъ особи: не з"явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджемент"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 08.09.2014

у справі № 910/9612/14 (головуючий суддя
Балац С.В., судді: Мудрий С.М., Удалова
О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджемент"

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Украгропром"

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВІВАС 7"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів- Відділ державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у місті
Києві

про визнання права власності та
звільнення майна з-під арешту

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджемент" звернулося до
Господарського суду міста Києва із
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Украгропром" та товариства з обмеженою
відповідальністю "Вівас 7" про визнання
права власності та звільнення майна
з-під арешту.

Позивні вимоги мотивовані тим, що під
час виконання судового наказу про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Украгропром" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВІВАС 7"
грошових коштів, державним виконавцем
накладено арешт на майно, що було
передано Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Украгропром" позивачеві на підставі
договору застави і право власності на
що належить останньому. У зв'язку із
наведеною обставиною, позивач
керуючись правилами, встановленими ст.
60 Закону України "Про виконавче
провадження", заявив позовну вимогу про
визнання права власності на арештоване
майно та звільнення його з-під арешту.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджемент" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
рішення по цій справі скасувати та
прийняти нове, яким позов задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 06.10.2014
зазначену апеляційну скаргу прийнято
до провадження, розгляд справи
призначено на 11.11.2014.

10.11.2014 через відділ документального
забезпечення суду від апелянта
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи; від Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВІВАС 7"
надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.11.2014 розгляд
справи відкладено до 27.11.2014.

В судове засідання, призначене на
27.11.2014, сторони не з"явивились, причини
неявки суду невідомі, про слухання
справи повідомлялись належним чином.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»,
розпочинаючи судовий розгляд, суддя
має встановити, чи повідомлені про час
і місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1.
вказаної постанови, особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом
Державної судової адміністрації
України від 20 лютого 2013 року № 28
оригінал судового рішення залишається
в матеріалах справи; згідно з пунктом
2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у
лівому нижньому куті оригіналу
процесуального документа, який
виготовляється судом та залишається у
справі, проставляється відповідний
штамп суду з відміткою про
відправлення документа, що містить
вихідний реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправки, підпис
працівника, яким вона здійснена та може
містити відмітку про отримання копії
процесуального документа
уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням
належного надсилання копій
процесуального документа сторонам
судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи,
копії ухвал Київського апеляційного
господарського суду від 06.10.2014 та 11.11.2014
у справі № 910/9612/14 були надіслані
учасникам судового процесу на адреси,
зазначені в апеляційній скарзі, що
підтверджується відміткою суду на
зворотній стороні ухвал.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає можливим здійснити
перевірку рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку за
наявними матеріалами справи та без
участі представників сторін.

Беручи до уваги межі перегляду справи у
апеляційній інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду,
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім "Украгропром", як заставодавцем,
(далі - відповідач-1) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "ЕйджДжи
Агро Менеджмент", як заставодержателем,
(далі - позивач) укладено Договір
застави від 18.12.2012 № б/н (далі - Договір
застави), предметом якого є часткове
забезпечення виконання зобов'язань
відповідачем-1 перед позивачем, що
виникли на підставі укладеного між
сторонами вказаного правочину
Договору купівлі-продажу від 10.06.2011 №
ФП-18/02/2011-1 (далі - Договір
купівлі-продажу), за умовами якого
позивач є покупцем, а відповідач-1 -
продавцем (п. 1.1 Договору застави).

В пункті 2.1 Договору застави сторонами
визначено, що відповідач-1 передає у
заставу позивачеві як часткове
забезпечення виконання своїх
зобов'язань за Договором
купівлі-продажу, транспортні засоби,
перелік, найменування та їх заставна
вартість наведені (узгоджені) у Додатку
№ 1 до Договору застави.

Виходячи з переліку майна, що наведено
в Додатку № 1 до Договору застави, то
останній містить не лише транспортні
засоби, а й товарно-матеріальні
цінності у вигляді персональних
комп'ютерів (персональні комп'ютери,
ноутбуки, планшети, тонкі клієнти),
монітор і програми. Згідно з вказаним
Додатком, загальна вартість заставного
майна складає 221 756,09
грн.

Відповідно до підпункту 1 п. 6.3 Договору
застави позивач має право реалізувати
своє право як заставодержателя шляхом
передачі заставленого майна у
власність останнього в рахунок
виконання забезпечених предметом
застави зобов'язань.

16.01.2013 сторони Договору застави уклали
до нього Додаткову угоду № 1, якою
збільшили вартість заставного майна до
2 834 995,41 грн. за рахунок додаткових
товарно-матеріальних цінностей,
перелік яких наведено в Додатку № 2 до
Договору застави.

За приписом ч. 1 ст. 546 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися, зокрема,
заставою.

В силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави) (ст. 572 ЦК України).

Частиною 1 ст. 576 Цивільного кодексу
України встановлено, що предметом
застави може бути будь-яке майно
(зокрема річ, цінні папери, майнові
права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Положенням ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу
України встановлено, що
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконано у встановлений строк (термін),
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Так, у зв'язку із порушенням
відповідачем-1 зобов'язань за Договором
купівлі-продажу, останнім було
передано позивачеві майно у вигляді
товарно-матеріальних цінностей, що
наведено у Додатках № 1 і № 2 до
Договору застави, за Актами
приймання-передачі та видаткових
накладних, засвідчені копії яких
наявні у справі.

Як вказує позивач, частина переданого
останньому майна на підставі Договору
застави заходилося в приміщенні,
орендованого у відповідача-1 на
підставі договору піднайму (суборенди)
нежитлових приміщень від 01.10.2012 №
01/10/12-01, за адресою: м. Київ, вул. Верхній
Вал, буд. 72, блок приміщень № 2 (далі -
орендоване приміщення).

Спір між сторонами судового процесу
виник в результаті накладення
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у місті Києві (далі - третя
особа) арешту на майно, яке, згідно з
твердженнями позивача, було отримано
останнім від відповідача-1 на підставі
Договору застави за Актами
приймання-передачі та видаткових
накладних, та знаходилося в
орендованому приміщенні. Відповідно до
Акту опису й арешту майна від 11.02.2014,
складеного третьою особою, на майно
накладено арешт у зв'язку із
здійсненням останньою виконавчого
провадження з примусового виконання
рішення суду на підставі наказу
Господарського суду міста Києва від
14.05.2013 № 910/5658/13 про стягнення з
відповідача-1 на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Вівас 7"
(далі - відповідач-2) грошових коштів.

Таким чином, враховуючи вищенаведені
обставини, позивач з метою захисту
свого порушеного права і охоронюваного
законом інтересу звернувся до
господарського суду із позовом про
визнання права власності на майно у
вигляді товарно-матеріальних
цінностей, перелік яких наведено в
позові (далі - спірне майно), і про
зняття з нього арешту.

Згідно з приписом п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Положеннями частин 1, 2, 5 ст. 57 Закону
України "Про виконавче провадження"
визначено, що арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення. Арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем шляхом, зокрема,
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту. Про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України
"Про виконавче провадження" особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Главою 24 Цивільного кодексу України
встановлені способи набуття права
власності.

Частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу
України встановлено, що держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності.

Стаття 316 Цивільного кодексу України
визначає, що правом власності є право
особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК України).

Статтею ст. 190 Цивільного кодексу
України передбачено, що майном як
особливим об'єктом вважається окрема
річ, сукупність речей, а також майнові
права та обов'язки. Річчю визначається
предмет матеріального світу, щодо
якого можуть виникати цивільні права
та обов'язки (ст. 179 ЦК України)

Положеннями, закріплених в ч. 1 ст. 184
Цивільного кодексу України
встановлено, що річ є визначеною
індивідуальними ознаками, якщо вона
наділена тільки їй властивими
ознаками, що вирізняють її з-поміж
інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її. Речі, визначені
індивідуальними ознаками, є
незамінними.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції в тому, що позов задоволенню
не підлягає через його недоведеність,
яке полягає в тому, що спірне майно і
майно у вигляді товарно-матеріальних
цінностей, що описано в Додатках № 1, 2
до Договору застави, в Актах
приймання-передачі, видаткових
накладних та в Акті опису й арешту
майна від 11.02.2014 не містить
ідентифікуючих ознак (дата
виробництва, серійний номер,
інвентаризаційний номер, тощо), за
допомогою яких конкретні речі,
стосовно яких заявлено позов, можна
відокремити з-поміж інших однорідних
речей. Вказана обставина позбавляє суд
можливості достеменно встановити факт
належності описаного та арештованого
майна позивачеві, відтак й визнати
право власності позивача на спірне
майно та зняти з нього арешт,
накладений третьою особою.

В своїй апеляційній скарзі скаржник
наголошує на тому, що що державний
виконавець складав акт арешту майна
без присутності представників
скаржника, які могли б зазначити свої
зауваження та заперечення щодо
належності їм майна. Домогтися повного
співпадіння назви майна згідно даних
бухгалтерського обліку і назв,
внесених виконавецем до акту арешту і
опису, неможливо.Між тим, як зазначає
скаржник, кожен з оспорюваних
предметів був ідентифікований за
допомогою наклеєних номерних бірок, за
допомогою яких інвентаризувалось та
обліковувалось майно, що свідчить про
належність цього майна скаржнику.

Враховуючи те, що матеріали справи не
містять ані зауважень на акт арешту,
ані доказів оскарження цього акту
державного виконавця, наведені доводи
судовою колегією до уваги не
приймаються з огляду на те, що вони не
підкріплені жодними доказами, а тому
вважаються необґрунтованими та
такими, що спростовуються матеріалами
справи.

В судові засіданні, призначені
апеляційним господарським судом при
розгляді цієї справи, сторони не
з"являлись, свої пояснень по справі не
надавали. Між тим, з оспорюваного
рішення місцевого суду вбачається, що в
процесі розгляду справи судом першої
інстанції вказаний позов визнавався
відповідачем-1.

В своїй апеляційній скарзі скаржник
наголошує на тому, що сам факт визнання
представником відповідача-1, що
арештоване виконавцем майно йому не
належить, а належить саме позивачу, вже
є доказом того, що вказане майно
належить Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджемент"

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
визнання відповідачем-1 позову не може
бути прийнято судом, оскільки ці дії
порушують права і охоронювані законом
інтереси відповідача-2.

Таким чином вищенаведені скаржником
доводи в апеляційній скарзі не
беруться колегією суддів до уваги.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, приходить до висновку, що
рішення у даній справі прийнято з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, повним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та відповідністю висновків,
викладених в рішенні, дійсним
обставинам справи, тому рішення є
законним та обґрунтованим. Підстав для
скасування або зміни вказаного рішення
та задоволення апеляційної скарги
колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду не
знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЕйджДжи
Агро Менеджемент" залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 у справі №
910/9612/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9612/14 повернути
Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Б.В. Отрюх

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко