КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р. Справа№ 910/12709/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Тучіна О.В. - за дов.

Тучіна О.М. - за дов.

від відповідача: Литвин В.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові пожежні
технології»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 02.09.2014

у справі № 910/12709/14 (суддя Гулевець
О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові пожежні
технології»

до Публічного акціонерного товариства
«Домобудівний комбінат № 3»

про тлумачення змісту пункту 6.5
Договору поставки № 0112 від 01.12.2011

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нові пожежні
технології» (далі, позивач) звернулось
до Господарського суду міста Києва із
позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства «Домобудівний
комбінат № 3» (далі, відповідач) про
тлумачення змісту пункту 6.5. Договору
поставки № 0112 від 01.12.2011.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги,
зазначає, що пунктом 6.5. Договору
передбачено договірну санкцію, яка не
визначена сторонами як неустойка у
вигляді пені.

За твердженням позивача, відповідач не
погоджується з визначенням
передбаченої у пункті 6.5. Договору
відповідальністю за прострочення
оплати за поставлений товар як
договірної санкції і вважає, що даним
пунктом Договору передбачено
неустойку у вигляді пені, яка повинна
сплачуватись з прострочення оплати за
поставлений товар у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ.

У зв'язку із зазначеним, позивач
звернувся до суду з позовом про
тлумачення пункту 6.5. «За прострочення
оплати за поставлений товар покупець
сплачує постачальнику 1% від суми
заборгованості за кожен день
прострочення» Договору поставки № 0112
від 01.12.2011 як процентів за користування
коштами позивача, які за умовами
Договору нараховуються за кожен день
прострочення невиконаного
зобов'язання і є сплатою саме за
користування цими коштами.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 02.09.2014 у справі №
910/12709/14 у задоволенні позову відмовлено
повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позивач, заявляючи даний позов,
намагався не з'ясувати для себе дійсну
волю сторін при укладенні даного
Договору, зокрема пункту 6.5. Договору
поставки та його дійсний зміст, а
фактично намагався змінити умови
договору та збільшити розмір
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання.

Водночас, як зазначено у рішенні суду,
під час розгляду господарськими судами
справи № 5011-6/18306-2012 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові пожежні
технології» до Публічного
акціонерного товариства «Домобудівний
комбінат № 3» про стягнення 873 241,65 грн.
боргу та договірних санкцій спірні
умови Договору були роз'яснені судом
апеляційної інстанції та встановлено,
що в пункті 6.5. Договору визначено
розмір договірної санкції, яка за своєю
правовою природою відповідає
визначенню пені, розмір якої на
підставі статті 549 Цивільного кодексу
України обчислюється у відсотках від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, нарахування якої припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові пожежні
технології» про тлумачення змісту
пункту 6.5. Договору поставки як
процентів за користування коштами
задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, у якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та прийняти нове рішення по
суті вимог позовної заяви позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на те, що
господарський суд, застосував у своєму
рішенні посилання на рішення інших
судів у справі № 5011-6/18306-2012 всупереч
тому, що у справі №
5011-6/18306-2012 розглядався інший предмет
позовних вимог, ніж позовні вимоги про
тлумачення, що розглядаються
господарським судом у даній справі. На
думку скаржника, суд дійшов висновку,
що правові висновки, встановлені у
справі № 5011-6/18306-2012, є фактами, які не
потребують повторного доказування, у
зв'язку з чим суд мав застосувати норми
пункту 2 статті 62 Господарського
процесуального кодексу України та
відмовити у прийнятті позовної заяви,
оскільки у провадженні господарського
суду була справа зі спору між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав або є рішення з такого спору.

Водночас, апелянт зазначив, що суд не
дослідив спеціальні норми щодо
договору купівлі-продажу, яким за своєю
правовою природою є Договір поставки №
0112 від 01.12.2011, пункти якого тлумачаться.

За твердженнями апелянта, передбачені
пунктом 6.5. Договору поставки проценти
не є неустойкою, а у відповідності до
норм статті 536, частини 2 статті 546,
частини 3 статті 692 та статті 712
Цивільного кодексу України є
процентами за користування чужими
грошовими коштами. До того ж, за
переконаннями скаржника, судом не
взята до уваги взаємна санкція до
позивача у пункті 6.4. Договору поставки,
яка встановлена теж за користування
чужими коштами.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
позивача було передано на розгляд
колегії суддів Київського
апеляційного господарського суду у
складі: головуючий суддя
Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.10.2014
апеляційну скаргу позивача у справі
прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 04.11.2014.

28.10.2014 представник відповідача подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу, у якому просив
залишити рішення Господарського суду
міста Києва від 02.09.2014 у справі №
910/12709/14 без змін, а апеляційну скаргу
позивача без задоволення.

У судовому засіданні 04.11.2014 було
оголошено перерву до 20.11.2014.

18.11.2014 позивач подав через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду пояснення у
справі, у яких наголосив на тому, що вид
відповідальності за пунктом 6.5.
Договору поставки не підпадає під
визначення пені.

Позивач у поданих поясненнях зазначив,
що пунктами 6.4. та 6.5. Договору поставки
встановлений взаємний вид
відповідальності сторін, а тому пункт
6.5. Договору необхідно тлумачити у
нерозривному зв'язку із пунктом 6.4.
вказаного договору, оскільки у обох
пунктах Договору поставки використані
однакові значення слів і понять, що
відповідає вимогам частини 3 статті 213
Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 20.11.2014 відповідач
на підтвердження своєї позиції у
справі надав суду копію постанови
Верховного Суду України від 01.07.2014 про
перегляд постанови Вищого
господарського суду України від 11.12.2013
у справі № 5010/1575/2012-20/83 та копію
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 27.10.2014
№ 01-06/1666/14, якими встановлено, що
договором може бути визначений інший
розмір процентів річних, а не інший
спосіб їх обчислення.

У судовому засіданні 20.11.2014 судом було
оголошено перерву до 02.12.2014.

01.12.2014 позивач подав через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду пояснення у
справі, у яких зазначив, що у спорах
щодо виконання господарських
зобов'язань право учасників
господарських правовідносин
встановлювати інші, ніж передбачено
Цивільним кодексом України, види
забезпечення виконання зобов'язань
визначено частиною 2 статті 546
Цивільного кодексу України, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України. Отже, суб'єкти
господарських відносин при укладенні
договору наділені правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
шляхом встановлення окремого виду
відповідальності - договірної санкції
за невиконання чи неналежне виконання
договірних зобов'язань. Законодавством
не встановлений єдиний метод
(спосіб/порядок) вирахування процентів
за користування чужими коштами за
статтею 536 Цивільного кодексу України,
до того ж нормами законодавства не
встановлений зв'язок між статтею 536 та
статтею 625 Цивільного кодексу України
та не визначено, що частиною 2 статті 625
Цивільного кодексу України
встановлений спосіб нарахування
процентів за користування чужими
коштами, передбачених статтею 536
Цивільного кодексу України. Таким
чином, встановлена сторонами договірна
санкція у пункті 6.5. Договору поставки
не порушує жодних норм чинного
законодавства щодо розміру і порядку
визначення процентів за користування
чужими коштами.

18.11.2014 та 01.12.2014 позивачем через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду були подані
клопотання про здійснення фіксування
судового процесу.

За клопотаннями представника позивача
здійснено фіксування судового процесу
з допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Представник позивача у судових
засіданнях просив апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати,
позов задовольнити.

У судових засіданнях представник
відповідача проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив у її
задоволенні відмовити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву на неї,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення, дійшла до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
не підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи,
01.12.2011 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Нові пожежні
технології» (постачальником) та
Відкритим акціонерним товариством
«Домобудівний комбінат № 3» (покупцем)
укладено Договір поставки № 0112 (далі,
Договір), відповідно до пункту 2.1. якого
в порядку та на умовах, визначених цим
Договором, постачальник зобов'язується
передати у власність покупця товар, а
покупець в порядку та на умовах
договору зобов'язується прийняти й
оплатити його в повному обсязі.

Відповідно до статей 626 та 629 Цивільного
кодексу України договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків та є обов'язковим для
виконання сторонами.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу
України визначено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно пункту 6.1. Договору за порушення
його умов сторони несуть взаємну
цивільно-правову відповідальність,
передбачену чинним законодавством
України.

За змістом пункту 11.6. Договору усі
правовідносини, що виникають з цього
Договору або пов'язані із ним, у тому
числі пов'язані із дійсністю,
укладенням, виконанням, зміною та
припиненням цього Договору,
тлумаченням його умов, визначенням
наслідків недійсності або порушення
Договору, регламентуються цим
Договором та відповідними нормами
чинного в Україні законодавства, також
застосовними до таких правовідносин
звичаями ділового обороту на підставі
принципів добросовісності, розумності
та справедливості.

У відповідності до статті 637 Цивільного
кодексу України тлумачення умов
договору здійснюється відповідно до
статті 213 цього Кодексу.

Згідно статті 213 Цивільного кодексу
України, зміст правочину може бути
витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд
може постановити рішення про
тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину
беруться до уваги однакове для всього
змісту правочину значення слів і
понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять,
а також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими
частиною третьою цієї статті, немає
можливості визначити справжню волю
особи, яка вчинила правочин, до уваги
беруться мета правочину, зміст
попередніх переговорів, усталена
практика відносин між сторонами,
звичаї ділового обороту, подальша
поведінка сторін, текст типового
договору та інші обставини, що мають
істотне значення.

Цивільний кодекс України, зокрема
стаття 213 Цивільного кодексу України,
надає право тлумачити зміст правочину
його сторонам, що фактично є
встановленням його змісту відповідно
до волевиявлення сторін при його
укладенні, усунення неясностей та
суперечностей у трактуванні його
положень.

Наведеними нормами встановлений такий
спосіб захисту прав, як тлумачення
судом умов договору, у разі коли
сторони по різному розуміють його
зміст, для забезпечення належного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за таким договором.

Метою тлумачення правочину є
з'ясування того, що в ньому дійсно
виражено, а не того, що малося на увазі.

Так, пунктом 6.5. Договору, про
тлумачення якого позивачем заявлено
даний позов, передбачено, що за
прострочення оплати за поставлений
товар покупець сплачує постачальнику 1%
від суми заборгованості за кожен день
прострочення.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог
та зазначає на відсутності підстав для
тлумачення пункту 6.5. Договору як
договірної санкції у вигляді процентів
за користування чужими грошовими
коштами з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 216
Господарського кодексу України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
визначено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно частини 2 статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Як визначено статтею 1 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд, що не
виключає застосування при сплаті чи
стягненні пені, яким би способом вона
не визначалась, положень наведеного
законодавства щодо розміру, який
установлено як граничний, тобто за
прострочення платежу за договором може
бути стягнуто лише пеню, сума якої не
перевищує ту, що обчислено на підставі
подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Таким чином, з огляду на вищезазначені
норми права, колегія суддів приходить
до висновку, що встановлена сторонами у
Договорі санкція передбачає
обчислення її у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного зобов'язання за
кожен день прострочення, що, як
вбачається із норм чинного
законодавства України, відповідає
правовій природі пені.

З огляду на вищевикладене, судова
колегія відхиляє доводи апеляційної
скарги щодо встановлення сторонами у
пункті 6.5. Договору договірної санкції
у вигляді процентів за користування
чужими грошовими коштами, оскільки
скаржником не наведено положень
Договору, що передбачали б
волевивлення сторін на застосування
статті 536, частини 2 статті 546 та частини
3 статті 692 Цивільного кодексу України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
не приймає до уваги доводи апеляційної
скарги, оскільки останні не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування чи зміни рішення
місцевого господарського суду.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає рішення суду у даній
справі обґрунтованим та таким, що
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається. Апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові пожежні
технології» є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Нові
пожежні технології» на рішення
Господарського суду міста Києва від
02.09.2014 у справі № 910/12709/14 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 02.09.2014 у справі №
910/12709/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/12709/14 повернути
Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко