ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р.
Справа № 917/1816/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М.,
суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Антощук Е.І., за дов.б/н від
04.11.2014

відповідача - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Приватного
підприємства "ТМ-Новатор", м.Кременчук
(вх. №3595 П/3-10)

на рішення господарського суду
Полтавської області від 07.10.2014 по
справі №917/1816/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український лізинг",
м. Київ

до Приватного підприємства
"ТМ-Новатор", м. Кременчук

про стягнення 192989,39 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 07.10.2014 (суддя
Т.М. Безрук) позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства
"ТМ-Новатор" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Український лізинг" 7329,56 грн. основного
боргу з лізингових платежів, 1159,83 грн.
пені за несвоєчасну сплату лізингових
платежів, 154980 грн. неустойки за
несвоєчасне повернення предмету
лізингу, 3269,39 грн. витрат з оплати
судового збору. В іншій частині - у
позові відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача 154980 грн. неустойки за
несвоєчасне повернення предмету
лізингу не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій вважає, що судом при
прийнятті в цій частині оскаржуваного
рішення не в повному обсязі з'ясовані
обставини, які мають значення для
справи, невірно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
просить рішення в даний частині
скасувати, в іншій частині рішення
залишити без змін.

Позивач через канцелярію Харківського
апеляційного господарського суду
надав відзив на апеляційну скаргу
(вх.11799 від 05.12.2014), в якому проти доводів
викладених в апеляційні скарзі
заперечує, вважає, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції прийняте
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права
та всебічним дослідженням обставин
справи, просить рішення залишити без
змін, а апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Відповідач в судове засідання 09.12.2014 не
з'явився, однак на адресу суду направив
клопотання (від 08.12.2014 вх.№11890), в якому
просить відкласти розгляд справи на
іншу дату, у зв'язку з хворобою
директора підприємства відповідача.

Розглянувши вищезазначене клопотання
відповідача, враховуючи, що діюче
законодавство не обмежує сторін певним
колом осіб, які можуть представляти їх
інтереси в суді, у зв'язку з чим учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідність участь у судовому
засіданні іншого представника, колегія
суддів вирішила у задоволенні
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи відмовити

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що прийняття участі у
судовому засіданні є правом сторони.
При цьому, норми вказаної статті
зобов'язують сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Аналогічні
вимоги ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України
покладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення
Господарського процесуального кодексу
України та Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» при розгляді справи колегія
суддів зазначає, що ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод передбачено
право особи на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку, який кореспондується
з обов'язком добросовісно
користуватися наданими законом
процесуальними правами, утримуватись
від дій, що зумовлюють затягування
судового процесу, та вживати надані
процесуальним законом заходи для
скорочення періоду судового
провадження (п.35 рішення від 07.07.1989
Європейського суду з прав людини у
справі «Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної
інстанції, незважаючи на те, що
відповідач свого представника у судове
засідання 09.12.2014 не направив, у
відповідності до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України справа може бути розглянута за
наявними у ній документами, а неявка
вказаного учасника судового спору не
перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши в судовому засіданні
представника позивача, дослідивши
доводи апеляційної скарги в межах
вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, а також правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів встановила
наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, зокрема з
правочинів.

Підставою виникнення взаємних прав та
обов'язків є укладений між Товариством
з обмеженою відповідальністю
"Український лізинг" (лізингодавець -
позивач у справі) та Приватним
підприємством "ТМ-Новатор"
(лізингоодержувач - відповідач у
справі) генеральний договір
фінансового лізингу №17 від 16.11.2012.
Відповідно до п.1.1 договору
вбачається, що лізингодавець
зобов'язується у відповідності до
заявки лізингоодержувача придбати у
постачальника у власність предмет
лізингу та надати йому за плату
лізингоодержувачу в тимчасове
володіння та користування в якості
предмету лізингу на строк та на умовах,
визначеним цим генеральним договором
та відповідним договору лізингу.
Договір лізингу оформлюється
лізингодавецем на підставі заявки та
підписується уповноваженими
представниками сторін (п.1.2 договору).

У відповідності до п.2.1 договору
лізингоодержувач за надане йому право
володіння та користування предметом
лізингу зобов'язується сплачувати
лізингодавцю лізингові платежі.
Лізингоодержувач сплачує
лізингодавцеві лізингові платежі в
наступному порядку: авансовий
лізинговий платіж сплачується
протягом трьох робочих днів після
підписання відповідного договору
лізингу; поточні лізингові платежі
сплачуються згідно з графіком
лізингових платежів (п.2.3 договору).

Датою сплати лізингових платежів
вважається дата зарахування грошових
коштів на поточний рахунок
лізингодавця. У випадку часткової
сплати - датою сплати буде вважатися
дата зарахування останньої частини
платежу на поточний рахунок
лізингодавця (п.2.5 договору).

Згідно з 2.7. договору лізингоодержувач
зобов'язаний сплачувати лізингові
платежі в повному обсязі та в строк до
граничної дати сплати, встановленої
для відповідного лізингового періоду,
які визначено в графіку лізингових
платежів, незалежно від отримання
рахунків від лізингодавця, а також не
залежно від фактичного використання
предмета лізингу чи перерв в
використанні, в тому числі, в період
технічного обслуговування, ремонту,
модифікації, втрати предмета лізингу
або інших перепон в користуванні
предметом лізингу не з вини
лізингодавця.

Однак, у випадку дострокового
припинення договору лізингу з
будь-яких підстав, незавершений
лізинговий період оплачується
лізингоодержувачем в повному обсязі
(п.2.12 договору).

Пункт 2.13 договору зобов'язує
лізингоодержувача сплачувати
лізингові платежі не залежно від факту
отримання в лізинг предмета лізингу.

Приймання лізингоодержувачем предмета
лізингу в лізинг оформлюється шляхом
складання акту приймання-передачі в
лізинг, що підтверджує якість ,
комплектність, справність і
відповідність предмета лізингу
техніко-експлуатаційним показникам та
умовам специфікацій. Акт
приймання-передачі в лізинг
підписується повноважними
представниками сторін та скріплюється
печатками сторін (п.3.6 договору).

У відповідності до п.5.1 договору право
власності (розпоряджання) на предмет
лізингу протягом всього строку дії
договору лізингу належить
лізингодавцю. Право володіння та
користування предметом лізингу, в
об'ємі та на умовах цього генерального
договору та відповідно до договору
лізингу, належить лізингоодержувачу
(п.5.2 договору).

У відповідності до п.10.1 договору, якщо в
результаті невиконання та/або
неналежного виконання
лізингоодержувачем умов цього
генерального договору та/або договору
лізингу порушені майнові інтереси або
ділова репутація лізингодавця,
лізингоодержувач відшкодовує збитки у
повному обсязі.

Сторонами погоджено п. 10.2.1 договору, що
у випадку прострочення встановленого
договором лізингу строків сплати
лізингових платежів більш ніж на 3
робочі дні або у випадку часткової
сплати поточного лізингового платежу,
лізингоодержувач зобов'язується
сплатити лізингодавцю пеню в розмірі 0,1
% від суми такого прострочення
лізингового платежу за кожен
календарний день прострочення.

В п. 10.2.2 договору сторони встановили, що
у випадку неповернення предмета
лізингу або повернення його з
порушенням строків повернення, зокрема
у випадках вилучення предмета лізингу,
лізингоодержувач сплачує лізингодавцю
неустойку у розмірі 2 відсотки від
вартості предмета лізингу на момент
укладання договору за кожен день
просточення строку повернення
предмету лізингу.

За умовами договору (п.11.6 договору),
лізингодавець має право розірвати цей
генеральний договір та/або договір
лізингу в односторонньому порядку, без
відшкодування лізингоодержувачу
будь-яких збитків, що виникли в
наслідок такого розірвання, письмово
повідомивши лізингоодержувача про
факт розірвання.

За п.11.8 генерального договору
лізингоодержувач зобов'язується
протягом п'яти календарних днів з дати
отримання повідомлення про вилучення
(якщо інший строк не зазначено в такому
повідомленні) від лізингодавця
доставити предмет лізингу у
нормальному стані (без механічних та
будь-яких інших пошкоджень та
недоліків, в стані, придатному для
нормальної експлуатації та
використання за цільовим призначенням)
з урахуванням нормального зносу, до
місця, визначеного лізингодавцем.

Одночасно сторонами, на виконання умов
договору, було погоджено та підписано
договір фінансового лізингу від 16.11.2012
за №ФЛ-17-2, відповідно до якого
зобов'язаними сторонами було узгоджено
предмет лізингу, строк дії лізингу та
визначено загальну суму лізингових
платежів.

Також, контрагентами у відповідності
до додатку № 1 було погоджено
найменування, кількість та вартість
предмету лізингу, а додатком № 2
узгоджено графік сплати лізингових
платежів. Дані додатки є невід'ємними
частинами договору.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Український лізинг"
виконуючи свої зобов'язання за
вказаним договором, передало
Приватного підприємства "ТМ-Новатор"
предмет лізингу, що підтверджується
двосторонніми актами
приймання-передачі від 05.12.2012 (№3/ФЛ-17-1,
№4/ФЛ-17-1), які були підписані
уповноваженими представниками сторін
та скріплений печатками підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач свої зобов'язання за
генеральним договором фінансового
лізингу №17 від 16.11.2012 та договором
фінансового лізингу від 16.11.2012 за
№ФЛ-17-2 виконав у повному обсязі. Проте
з боку відповідача мало місце
порушення умов даних договорів, а саме,
несвоєчасно та не в повному обсязі
вносились лізингові платежі, внаслідок
чого у останнього за період з січня по
травень 2014 року утворилась
заборгованість по сплаті лизінгових
платежів, яка станом на 18.04.2014 склала
28836,65 грн.

З метою досудового регулювання спору
на адресу Приватного підприємства
"ТМ-Новатор" була направлена претензія
(вих. №1026) від 18.04.2014, в якій позивач
повідомляв відповідача про дострокову
відмову від договору лізингу, вимагав
негайно повернути предмет лізингу та
виплатити вартість лізингових
платежів за попередні три періоди
починаючи з 26.01.2014, під час яких
відповідач користувався переданим у
лізинг майном.

Однак, відповідач відповіді на вказане
повідомлення не надав, в добровільному
порядку лізингові платежі не виплатив,
що і стало підставою для звернення
позивача до приватного нотаріуса
Київського нотаріального окручу
Верповської О.В. із заявою про вчинення
виконавчого напису за несплачені
лізингові платежі за період з 26.01.2014 по
20.05.2014 за користування предметом
лізингу на загальну суму у розмірі
167115,00 грн.

26.05.2014 приватним нотаріусом Київського
нотаріального окручу Верповської О.В.
на підставі ст. 87 Закону України «Про
нотаріат», ст. 7 Закону України «Про
фінансовий лізинг» та п. 8 Переліку
документів, за якими стягнення
заборгованості провадиться у
безспірному порядку на підставі
вчинення виконавчих написів
нотаріусів, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 29.06.1999
№1172 вчинено виконавчий напис №3679,
відповідно до якого на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український лізинг"
підлягає поверненню об'єкт фінансового
лізингу, що був переданий в
користування на підставі договору
фінансового лізингу №ФЛ-17-1 від 16.11.2012
за невиплачені платежі в період з 26.01.2014
по 20.05.2014 у за користування предметом
лізингу.

04.06.2014 Товариство з обмеженою
відповідальністю "Український лізинг"
звернувся до Автозаводського ВДВС
Кременчуцького МУЮ із заявою про
відкриття виконавчого провадження на
підставі виконавчого напису, який
вчинений приватним нотаріусом
Київського нотаріального окручу
Верповської О.В.

Постановою державного виконавця
Автозаводського ВДВС Кременчуцького
МУЮ від 11.06.2014 у було відкрите виконавче
провадження за №ВП 43651266 з виконання
виконавчого напису від 26.05.2014 про
зобов'язання Приватного підприємства
"ТМ-Новатор" передати Товариству з
обмеженою відповідальністю
"Український лізинг" об'єкт фінансового
лізингу та визначено боржнику строк
для добровільного виконання
виконавчого напису нотаріуса та
зазначено, що у разі не виконання
виконавчого напису нотаріуса буде
розпочате примусове виконання із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій. .

Враховуючи, що в строк добровільного
виконання постанови державного
виконавця Автозаводського ВДВС
Кременчуцького МУЮ від 11.06.2014 за №ВП
43651266 боржник не повернув об'єкт
фінансового лізингу та не надав
державному виконавцю інформацію щодо
місця знаходження предмету стягнення,
стягувач (Товариство з обмеженою
відповідальністю "Український лізинг")
звернувся до Автозаводського ВДВС
Кременчуцького МУЮ із заявою про
розшук об'єкта фінансового лізингу.

Державним виконавцем Автозаводського
ВДВС Кременчуцького МУЮ прийнято до
розгляду заяву стягувача про розшук
об'єкта фінансового лізингу та
відповідно 11.07.2014 прийнято постанову за
№ВП 43651266 про розшук майна боржника,
витрати пов'язані з розшуком були
покладені на боржника.

30.07.2014 державним виконавцем
Автозаводського ВДВС Кременчуцького
МУЮ у присутності уповноважених сторін
договорів був складений акт про те, що
об'єкт фінансового лізингу, який був
примусово стягнений відповідно до
виконавчого напису приватного
нотаріуса Київського нотаріального
окручу Верповської О.В., переданий від
боржника (Приватного підприємства
"ТМ-Новатор") до стягувача (Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Український лізинг").

Враховуючи, що за відповідачем
рахується заборгованість по не
виконанню взятих зобов'язання
відповідно до генерального договору
фінансового лізингу №17 від 16.11.2012,
позивач був змушений звернутися до
господарського суду для відновлення
своїх порушених прав і інтересів.

Надаючи в процесі
апеляційного перегляду оцінку
обставинам справи, враховуючи підстави
та предмет позову, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про часткове задоволення позову,
зважаючи на наступні підстави.

З огляду на ст. 509 Цивільного кодексу
України вбачається, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України договір - є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Положення ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачають, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків.

З приписів ст. 3 Цивільного кодексу
України вбачається, що однією із
загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

З огляду на ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України вбачається, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами; сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу
України).

Правові позиції втілені у ст. 638
Цивільного кодексу України
визначають, що договір вважається
укладеним, коли між сторонами в
потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди за всіма істотними
умовами. Істотними є умови про предмет
договору, а також ті, які визнані такими
за законом або необхідні для договорів
даного виду, а також усі ті умови, щодо
яких за заявою однієї зі сторін має
бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами склалися господарські
відносини на підставі укладеного між
сторонами договору лізингу.

Згідно приписів ст. 292 ГК України лізинг
- це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Об'єктом лізингу може бути нерухоме і
рухоме майно, призначене для
використання як основні фонди, не
заборонене законом до вільного обігу
на ринку і щодо якого немає обмежень
про передачу його в лізинг.

Правове регулювання лізингу
здійснюється відповідно до
Господарського кодексу України та
інших законів.

Відповідно до ч. 2 ст. 292 Господарського
кодексу України залежно від
особливостей здійснення лізингових
операцій лізинг може бути двох видів -
фінансовий чи оперативний.

За договором фінансового лізингу
майновий інтерес лізингодавця полягає
у розміщенні та майбутньому поверненні
з прибутком грошових коштів, а майновий
інтерес лізингоодержувача - в
можливості користуватися та придбати
предмет лізингу у власність.

Загальні правові та економічні засади
фінансового лізингу визначаються
положеннями Закону України «Про
фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку, з
урахуванням особливостей, що
встановлюються Законом.

До договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК
України та законом.

Відповідно до частини першої ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 806 ЦК України одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Як вбачається з наявних у матеріалах
справи доказів позивач належним чином
виконав свої зобов'язання за
лізинговим договором та передав у
платне користування відповідачу
обумовлений лізинговим договором
об'єкт договору. Даний факт
підтверджується актом
приймання-передачі від 05.12.2012, який був
підписаний сторонами без зауважень.

В свою чергу, відповідно до умов
договору генерального лізингу №17 від
16.11.2012 відповідач зобов'язався
сплачувати лізингові платежі за
передане у лізинг майно.

Так, відповідно до п. 2.3 договору
лізингоодержувач зобов'язаний
сплачувати лізингові платежі в повному
обсязі та в строк до граничної дати
сплати, встановленої для відповідного
лізингового періоду, які визначено в
графіку лізингових платежів, незалежно
від отримання рахунків від
лізингодавця, а також не залежно від
фактичного використання предмета
лізингу чи перерв в використанні, в
тому числі, в період технічного
обслуговування, ремонту, модифікації,
втрати предмета лізингу або інших
перепон в користуванні предметом
лізингу не з вини лізингодавця.

Приписами статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Сторонами погоджено у п.2.3 генерального
договору лізингу лізингоодержувач
сплачує лізингодавцеві лізингові
платежі в наступному порядку:
авансовий лізинговий платіж
сплачується протягом трьох робочих
днів після підписання відповідного
договору лізингу; поточні лізингові
платежі сплачуються згідно з графіком
лізингових платежів.

Згідно положень пункту 3 частини другої
ст. 11 Закону України «Про фінансовий
лізинг» лізингоодержувач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
лізингові платежі.

Тобто зобов'язання які взяв на себе
відповідач за договором лізингу, щодо
сплати лізингових платежів, повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
актів цивільного законодавства.

Однак, в порушення умов договору та
норм чинного законодавства відповідач
сплачував позивачу лізингові платежі
не в повному та не в термін зазначений у
графіку сплати лізингових платежів. У
зв'язку з цим у відповідача на
сьогоднішній час утворилась основна
заборгованість у сумі 7329,56 грн.

Відповідно до частини першої ст. 612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до п.10.1 договору, якщо в
результаті невиконання та/або
неналежного виконання
лізингоодержувачем умов цього
генерального договору та/або договору
лізингу порушені майнові інтереси або
ділова репутація лізингодавця,
лізингоодержувач відшкодовує збитки у
повному обсязі.

Таким чином, у зв'язку із неналежним
виконанням відповідачем своїх
господарських зобов'язань за
лізинговим договором щодо сплати
лізингових платежів, за відповідачем
рахується заборгованість за
лізинговими платежами в сумі 7329,56 грн.

Зважаючи на те, що при укладенні
договору лізингодавець розраховував
отримати відшкодування вартості
предмету лізингу, сплаченої ним
постачальнику при придбанні предмету
лізингу, та отримати дохід у вигляді
винагороди за передачу майна
відповідачеві у лізинг, припинення
сплати відповідачем періодичних
лізингових платежів значною мірою
позбавляє позивача того, на що він
розраховував при укладенні договору.

Відповідно до ст. 188 Господарського
кодексу України зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом та договором.

Сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозицію
про це другій стороні за договором.

Отже, якщо умовами договору або законом
передбачена можливість зміни умов
договору в односторонньому порядку, то
сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозицію
про це другій стороні за договором.

Згідно приписів пунктів 3, 4 частини
першої статті 10 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингодавець має
право відмовитися від договору лізингу
у випадках, передбачених договором
лізингу або законом; та вимагати
розірвання договору та повернення
предмета лізингу у передбачених
законом та договором випадках.

Приймаючи до уваги порушення
боржником-лізингоодержувачем своїх
грошових зобов'язань по сплаті
лізингових платежів за договорами та
керуючись ч. 2 ст. 7 Закону України "Про
фінансовий лізинг", Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Український лізинг" реалізувало своє
право на односторонню відмову від
договору та розірвало його з 18.04.2014
року, надіславши на адресу Приватного
підприємства "ТМ-Новатор" відповідне
письмове повідомлення вих. № 1026 від
18.04.2014 року, відповідно до якого просило
відповідача повернути предмет лізингу
за адресою: м. Київ, вул.
Предславинська,13.

Вказане повідомлення було надіслані на
адресу боржника 18.04.2014 та отримане ним
24.04.2014 , що підтверджується копією
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення (а.с.36,
том 1).

Відповідно до положень ст. 782 ЦК
України наймодавець має право
відмовитися від договору найму і
вимагати повернення речі, якщо наймач
не вносить плату за користування річчю
протягом трьох місяців підряд.

Тобто зазначена правова норма акцентує
увагу на тому, що договір може бути
розірвано саме за ініціативи
наймодавця, яку він реалізує шляхом
направлення повідомлення.

Згідно із Законом України «Про
фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року
відмова від договору лізингу є
вчиненою з моменту, коли інша сторона
довідалася або могла довідатися про
таку відмову.

Тобто, у разі відмови наймодавця від
договору найму договір є розірваним з
моменту одержання наймачем
повідомлення наймодавця про відмову
від договору.

Таким чином, генеральний договір
фінансового лізингу №17 від 16.11.2012 та
договір фінансового лізингу від 16.11.2012
за №ФЛ-17-2 вважаються розірваними з
24.04.2014.

Пунктом 7 частини другої ст. 11 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
встановлено, що у разі закінчення
строку лізингу, а також у разі
дострокового розірвання договору
лізингу та в інших випадках достроково
повернення предмета лізингу -
повернути предмет лізингу у стані, в
якому його було прийнято у володіння, з
урахуванням нормального зносу, або у
стані, обумовленому договором.

Згідно положень частини першої ст. 785
ЦК України у разі припинення договору
найму наймач зобов'язаний негайно
повернути наймодавцеві річ у стані, в
якому вона була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Законом України «Про фінансовий
лізинг» не врегульовано та не
встановлено відповідні правові
наслідки розірвання договору лізингу,
а право лізингодавця вимагати
повернення предмета лізингу у випадку
розірвання договору, яке встановлене
ст. 7 вказаного Закону, не виключає
можливість стягувати з
лізингоодержувача прострочену
заборгованість.

З приписів генерального договору
фінансового лізингу №17 від 16.11.2012
вбачається, що позивач залишається
власником предмета лізингу (п. 5.1
договору).

Згідно ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу
України сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язаннями до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Право власності на предмет лізингу від
позивача до відповідача не перейшло, а
тому позивач вправі стягнути лізингові
платежі за період з 26.01.2014 по 20.05.2014 року,
оскільки розірвання угоди не виключає
проведення між сторонами розрахунків
за зобов'язаннями, що виникли до
розірвання угоди.

Враховуючи вище викладене та те, що
положення договору фінансового
лізингу узгоджується з вимогами
чинного законодавства та не суперечить
ним, при укладенні договору
фінансового лізингу позивач та
відповідач не заперечували проти його
умов, а тому висновок суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для стягнення з відповідача
суму боргу зі сплати лізингових
платежів у розмірі 7329,56 грн. є цілком
обґрунтованим та законним.

Колегія суддів констатує, що судом
першої інстанції правомірно
встановлено той факт, що відповідач не
здійснив оплату лізингових платежів, у
встановлені договором строки. Таким
чином, факт порушення відповідачем
зобов'язання за договором
підтверджується матеріалами справи, у
зв'язку з чим у позивача є всі правові
підстави вимагати стягнення з
відповідача пені.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором.

Положеннями статті 216, частини першої
статті 218 Господарського кодексу
України визначено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Одним з видів
господарських санкцій згідно з
частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесені
штраф і пеня (частина перша статті 230
Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання, або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Крім того, ч. 2 ст. 343 ГК України
передбачено, що платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 2.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду Країни від
17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» за приписом
статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
частини другої статті 343
Господарського кодексу України розмір
пені за прострочку платежу не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

У відповідності до вимог ч. 6 ст.231
Господарського кодексу України -
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Така позиція узгоджується з викладеним
у п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від 17
грудня 2013 року - сторони можуть
домовитися про збільшення або
зменшення встановленого законом
розміру пені, зазначивши про це в
договорі, за винятком випадків, коли
згідно із законом зміна розміру
штрафних санкцій за погодженням сторін
не допускається (абзац третій частини
другої статті 551 ЦК України, частина
перша статті 231 ГК України).

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором.

Оскільки відповідач у строк,
передбачений умовами договору
поставки, своє зобов'язання не виконав
належним чином, судова колегія дійшла
висновку про те, що вимога позивача про
стягнення з відповідача пені у сумі
1159,83 грн. є обґрунтованою та такою, що
підлягає задоволенню. Розрахунок пені
є арифметично вірним та не суперечить
чинному законодавству.

Щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 184500,00 грн. - неустойки
за прострочення повернення предметів
лізингу, суд апеляційної інстанції
зазначає наступне.

Статтею 22 ЦК України та статтею 224
Господарського кодексу України
визначено, що учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

В п. 10.2.2 договору сторони встановили, що
у випадку неповернення предмета
лізингу або повернення його з
порушенням строків повернення, зокрема
у випадках вилучення предмета лізингу,
лізингоодержувач сплачує лізингодавцю
неустойку у розмірі 2 відсотки від
вартості предмета лізингу на момент
укладання договору за кожен день
прострочення строку повернення
предмету лізингу.

За змістом пункту 2 статті 9 Закону
України «Про фінансовий лізинг» у разі
невиконання лізингодавцем обов'язків
щодо передачі об'єкту лізингу
лізингоодержувачу останній вправі
звернутися з позовом про спонукання
лізингодавця передати зазначений
об'єкт та відшкодування завданих
затримкою передачі збитків або про
розірвання договору та відшкодування
збитків, завданих йому невиконанням
умов договору.

З іншого боку, у разі неповернення
лізингодавцю об'єкта лізингу у строки
і на умовах, визначених договором
лізингу, лізингодавець вправі
звернутися до лізингоодержувача з
позовом про витребування зазначеного
об'єкта та відшкодування збитків,
завданих затримкою передачі,
відповідно до умов договору та
законодавства України (пункт 4 статті 9
Закону України «Про фінансовий
лізинг»).

Відшкодування збитків має
здійснюватись на загальних підставах
відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також
неодержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Однак, особливості щодо наслідків
припинення договору фінансового
лізингу, є те, що в разі стягнення
неустойки за порушення строків
повернення предмету лізингу положення
статті 785 ЦК України, яка передбачає
стягнення неустойки в розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення у разі
неповернення наймодавцеві предмета
найму не застосовуються.

Відповідач не повернув предмет лізингу
за умовами договору, а тому позивач
реалізовує своє право і вимагає сплати
неустойки у подвійному розмірі
періодичного лізингового платежу за
весь час прострочення за період
прострочення повернення предмета
лізингу, за період з 01.05.2014 по 26.05.2014
року.

Розглядаючи вимоги про стягнення
неустойки за порушення строків
повернення майна, суд попередньої
інстанцій дослідив наданий позивачем
розрахунку, встановив вірний період за
які вказані суми повинні
нараховуватись (з 06.05.2014 по 26.05.2014 року),
що є беззаперечним дотриманням судом
першої інстанції вимог ст. 43 ГПК
України щодо всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

Таким чином, місцевий господарський
суд правомірно задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 154980,00
грн.

В контексті наведеного вбачається, що
відповідач в порушення умов
генерального договору фінансового
лізингу №17 від 16.11.2012 та договору
фінансового лізингу від 16.11.2012 за №
ФЛ-17-2 не сплатив позивачу лізингові
платежі в період з 26.01.2014 року по 20.05.2014
року, у зв'язку з чим колегія суддів
дійшла висновку про правомірність
задоволення господарським судом
позовних вимог позивача в частині
стягнення з відповідача суми боргу зі
сплати лізингових платежів у розмірі
7329,56 грн., пені у розмірі 1159,83 грн. та
неустойки за повернення предмета
лізингу з порушенням строків у розмірі
154980,00 грн.

Надаючи правову оцінку доводам
апеляційної скарги судова колегія
вважає їх необґрунтованими з правової
точки зору та такими, що не
підтверджуються встановленими у
справі обставинами.

Зокрема, апелянт стверджує, що
позивачем в порушення процесуальних
норм не було направлено на адресу
відповідача копії позовної заяви і
доданих до неї документів

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем в якості доказу виконання
вимог ст. 56 ГПК України, до матеріалів
позовної заяви № 1124 від 08.08.2014 було
додано фіскальний чек УДППЗ «Укрпошта»
№ від 11.08.2014 та опис вкладення у
цінний лист, з якого вбачається, що
відповідачу за адресою: м. Кременчук,
вул. 60 років Жовтня, 85 було направлено
копію позовної заяви та додані до неї
документи.

Відповідно до наданого, в якості
додатку до апеляційної скарги, копії
виписки з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців вбачається, що
місцезнаходження юридичної
особи-відповідача: м. Кременчук, вул. 60
років Жовтня, 85.

Таким чином, позивач належним чином
виконав обов'язок щодо надсилання
відповідачу копії позовної заяви та
доданих до неї документів.

Колегією суддів відхиляється, як
безпідставне доводи скаржника про те,
що на адресу підприємства-відповідача
не надходили документи позивача з
вимогою повернути предмет лізингу та
сплатити заборгованість, виходячи з
того, що в матеріалах справи наявна
копія рекомендованого повідомлення
про вручення особисто директору
Приватного підприємства "ТМ-Новатор"
24.04.2014 поштового відправлення з описом
вкладення у цінний лист претензії від
18.04.2014.

Наведені скаржником в апеляційній
скарзі доводи про порушення судом норм
матеріального та процесуального права
нічим не обґрунтовані та не
узгоджуються з наявними у справі
матеріалами, його позиція не
підтверджена належними та допустимими
доказами. Тому вимоги відповідача, що
зазначені в апеляційній скарзі, не
підлягають задоволенню, а наведені на
їх підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Полтавської
області.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Сторона або прокурор
у разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
43 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Полтавської
області від 07.10.2014 у справі № 917/1816/14
прийняте при належному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи
та у відповідності до норм
матеріального та процесуального права
та відсутні підстави для його
скасування, в зв'язку з чим, апеляційна
скарга відповідача не підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "ТМ-Новатор" м. Кременчук
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 07.10.2014 року у
справі №917/1816/14 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 12 грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Горбачова Л.П.