ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р.
Справа № 918/536/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
(далі - Компанія) до публічного
акціонерного товариства "Рівнеазот"
(далі - Товариство) про стягнення 56 420 308
грн. 58 коп.,

за участі представників:

позивача: Халіної А.О. за дов. від 18
квітня 2014 року № 14-106,

відповідача: Шевчук В.С. за дов. від 16
грудня 2013 року № 565-ЮВ,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2014 року Компанія звернулася до
господарського суду Рівненської
області з вказаним позовом,
посилаючись на те, що на виконання умов
договору поставки природного газу №
10/09-П, укладеного 31 жовтня 2009 року між
Компанією та Товариством, останньому
протягом лютого - червня 2009 року було
поставлено 132169114 м3 природного газу на
загальну суму 315 865 678 грн. 78 коп. Проте
Товариство взяті не себе зобов'язання
щодо оплати поставленого йому
природного газу виконувало неналежним
чином, у зв'язку з чим позивач звернувся
за захистом своїх порушених прав до
господарського суду Рівненської
області. Рішенням вказаного суду від 8
червня 2011 року у справі № 5019/117/11 позов
Компанії задоволено частково, стягнуто
з Товариства 315 865 678 грн. 78 коп.
основного боргу, 31 810 952 грн. 80
коп. пені, 16 672 418 грн. 26 коп. інфляційних
втрат та три відсотки річних у розмірі 6
033 626 грн. 15 коп., нарахованих за період з
1 грудня 2009 року по 31 грудня
2010 року. Оскільки вказане судове
рішення набрало законної сили, а
відповідач продовжує ухилятися від
виконання своїх зобов'язань за
вищезазначеною угодою щодо сплати суми
основного боргу, Компанія, посилаючись
на статті 526, 611, 625 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та статті 193,
231 Господарського кодексу України (далі
- ГК України), просила суд стягнути з
Товариства три проценти річних у
розмірі 31 050 028 грн. 92 коп. та 25 370 279
грн. 66 коп. інфляційних втрат,
нарахованих у зв'язку з несвоєчасним
проведенням розрахунків у період з 1
січня 2011 року по 11 квітня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 6 травня 2014
року порушено провадження у справі №
918/536/14, розгляд якої було призначено на
27 травня 2014 року.

До початку судового засідання 27 травня
2014 року через канцелярію суду надійшов
відзив Товариства на позовну заяву від
23 травня 2014 року № 195-юв (а.с. 66-68), в якому
останнє просило суд відмовити позивачу
в задоволенні його вимог з огляду на те,
що відповідачем до Вищого
господарського суду України було
подано касаційну скаргу на рішення
господарського суду Рівненської
області від 8 червня 2011 року та
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 7 травня 2014
року у справі № 5019/117/11. Відтак, у
провадженні господарського суду є
аналогічна справа між тими ж сторонами,
з тих же підстав та того ж предмету, у
зв'язку з чим прострочення спірного
грошового зобов'язання не може бути
встановлено. Крім того, відповідач
зазначив, що проведений Компанією
розрахунок заявлених до стягнення
інфляційних втрат не відповідає
нормативним приписам чинного
законодавства, оскільки дані суми
кожен місяць нараховувались на суму
основного боргу з урахуванням суми
інфляційних втрат за попередній
місяці. Також Товариство посилалося на
те, що в порушення приписів
законодавства Компанією було заявлено
до стягнення нараховані суми трьох
процентів річних та інфляційних втрат
окремо від суми боргу та без
відповідної вимоги позивача. Крім того,
нарахування заявлених до стягнення з
відповідача сум було проведене в
період дії мораторію на задоволення
вимог його кредиторів, введеного
ухвалою господарського суду
Рівненської області від 23 грудня 2005
року у справі № 7Б-209-3/10Б. У той же час у
вищезазначеному відзиві Товариство
також просило суд зменшити розмір
нарахованих позивачем штрафних
санкцій у зв'язку з тяжким матеріальним
становищем відповідача.

Також до початку судового засідання 27
травня 2014 року через канцелярію суду
надійшла заява Товариства від 23 травня
2014 року № 196-юв (а.с. 117), в якій останнє
просило суд застосувати строк позовної
давності до вимог Компанії про
стягнення з відповідача трьох
процентів річних у розмірі 31 050 028 грн. 92
коп. та 25 370 279 грн. 66 коп. інфляційних
втрат.

Ухвалою суду від 27 травня 2014 року
розгляд справи відкладено на 10 червня
2014 року.

У судовому засіданні 10 червня 2014 року
представник Компанії підтримав
позовні вимоги з підстав, викладених у
позовній заяві, та наполягав на їх
задоволенні.

Представник Товариства проти
задоволення позову заперечив з
підстав, зазначених у відзиві на
позовну заяву від 23 травня 2014 року №
195-юв. Крім того, останній підтримав
подану Товариством заяву про
застосування строків позовної
давності до вимог Компанії.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 3 статті 35
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судом встановлено, що рішенням
господарського суду Рівненської
області від 8 червня 2011 року у справі №
5019/117/11 за позовом Компанії до
Товариства про стягнення
392 493 273 грн. 50 коп. вимоги позивача
задоволено частково, стягнуто з
відповідача 315 865 678 грн. 78 коп. основного
боргу за договором поставки природного
газу № 10/09-П, укладеного між сторонами 31
жовтня 2009 року, 31 810 952 грн. 80 коп. пені, 16
672 418 грн. 26 коп. інфляційних втрат та три
відсотки річних у розмірі 6 033 626 грн. 15
коп., нарахованих у період з 1 грудня 2009
року по 31 грудня 2010 року (а.с. 19-24).

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 7 травня 2014
року у даній справі вищезазначене
рішення місцевого господарського суду
в частині стягнення пені, трьох
відсотків річних та інфляційних втрат
було змінено. Вирішено стягнути з
Товариства на користь Компанії 27 026 494
грн. 52 коп. пені, три проценти річних у
розмірі 5 747 035 грн. 60 коп. та 14 324 388
грн. 38 коп. інфляційних втрат. Копія
вказаного судового рішення, яке на час
розгляду даного спору набрало законної
сили, наявна у матеріалах справи (а.с.
91-102).

Зазначеним рішенням суду апеляційної
інстанції було встановлено, що 31 жовтня
2009 року між Компанією та
відкритим акціонерним товариством
"Рівнеазот" (правонаступником якого є
Товариство) був укладений договір
поставки природного газу №
10/09-П, за умовами якого позивач
зобов'язався у лютому-червні 2009 року
передати у власність відповідачу
природний газ в обсязі, вказаному в
розділі 2 цього договору, а покупець, у
свою чергу, - прийняти та оплатити його
вартість.

Компанія свої зобов'язання за вказаною
угодою виконала у повному обсязі та
протягом лютого-червня 2009 року
передала відповідачу природний газ
об'ємом 132169114 м3 на загальну суму 315 865 678
грн. 78 коп.

Вказаним рішенням апеляційного
господарського суду також встановлено,
що Товариство взяте на себе за даним
договором зобов'язання не виконало, у
зв'язку з чим у останнього перед
позивачем утворилася заборгованість у
розмірі 315 865 678 грн. 78 коп. Враховуючи
наведені обставини, з відповідача на
користь Компанії, крім суми основного
боргу, було стягнуто 27 026 494 грн. 52
коп. пені, три проценти річних у розмірі
5 747 035 грн. 60 коп. та 14 324 388
грн. 38 коп. інфляційних втрат,
нарахованих у період з 1 грудня 2009 року
по 31 грудня 2010 року.

Відповідно до статті 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Оскільки відповідач продовжує
ухилятися від виконання своїх
зобов'язань за вищезазначеною угодою
щодо сплати даних сум заборгованості,
Компанія у своїй позовній заяві
просила суд стягнути з Товариства три
проценти річних у розмірі 31 050 028 грн. 92
коп., нарахованих у зв'язку з
несвоєчасним проведенням розрахунків
у період з 1 січня 2011 року по 11 квітня 2014
року, а також 25 370 279 грн. 66 коп.
інфляційних втрат за період з січня
2011 року по березень 2014 року.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

У відзиві на позовну заяву від 23 травня
2014 року № 195-юв Товариство посилалося
на те, що відповідачем було подано до
Вищого господарського суду касаційну
скаргу на рішення господарського суду
Рівненської області від 8 червня 2011
року та постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від 7
травня 2014 року у справі № 5019/117/11.
Відтак, на думку відповідача, у
провадженні господарського суду є
аналогічна справа між тими ж сторонами,
з тих же підстав та того ж предмету, у
зв'язку з чим прострочення спірного
грошового зобов'язання не може бути
встановлено у даній справі.

Приписами частини 5 статті 85 ГПК
України встановлено, що рішення
господарського суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Зважаючи на той факт, що у матеріалах
даної справи наявна копія рішення
Рівненського апеляційного
господарського суду від 7 травня 2014
року у справі № 5019/117/11, яке у
встановленому порядку набрало
законної сили та не скасоване судом
касаційної інстанції на дату
проведення даного судового засідання,
суд дійшов висновку про те, що
заборгованість Товариства перед
Компанією за спірним договором є
встановленою та не потребує
доказування.

Крім того, у матеріалах справи відсутні
докази прийняття Вищим господарським
судом України до свого провадження
вищезазначеної касаційної скарги
Товариства.

У зв'язку з викладеним, вищенаведені
посилання відповідача визнаються
судом необґрунтованими.

У своєму відзиві Товариство вказувало
на те, що в порушення приписів чинного
законодавства Компанією було заявлено
до стягнення нараховані суми трьох
процентів річних та інфляційних втрат
окремо від суми боргу без направлення
відповідачу відповідної вимоги про
сплату таких коштів.

У той же час дані твердження також є
необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних є способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (виплати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. А тому наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін вказаного
договору та не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання, а також не
позбавляє кредитора права на отримання
коштів, передбачених частиною 2 статті
625 ЦК України за спірний період.

Враховуючи те, що чинне законодавство
не пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження
щодо його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків, суд дійшов
висновку про наявність правових
підстав для застосування до спірних
правовідносин положень статті 625 ЦК
України.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 7.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", а також у
постанові Верховного Суду України від
23 січня 2012 року у справі № 37/64 за
позовом приватного акціонерного
товариства страхового дому
"Європейський світ" до приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Кий Авіа Гарант" про
стягнення суми.

Також відповідач посилався на те, що
нарахування заявлених до стягнення з
Товариства сум трьох процентів річних
та інфляційних втрат було проведене в
період дії мораторію на задоволення
вимог його кредиторів, введеного
ухвалою господарського суду
Рівненської області від 23 грудня 2005
року у справі № 7Б-209-3/10Б.

Вказане твердження Товариства
оцінюється судом критично, оскільки
вимоги Компанії до відповідача, які
були предметом спору у справі № 5019/117/11,
виникли після порушення справи про
банкрутство і введення мораторію на
задоволення вимог кредиторів, а відтак
такі вимоги є поточними і в силу
положень Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
мораторій на них не розповсюджується.
Дана обставина була встановлена
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 7 травня
2014 року у вищезазначеній справі, яка на
час розгляду даного спору набрала
законної сили.

Крім того, Товариство у своєму відзиві
просило суд зменшити розмір
нарахованих позивачем штрафних
санкцій у зв'язку з тяжким матеріальним
становищем відповідача.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
83 ГПК України господарський суд,
приймаючи рішення, має право, зокрема,
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Згідно з приписами статті 551 ЦК України
та статті 233 ГК України, у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій.

За частиною 1 статті 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Проте чинним законодавством України не
передбачена можливість зменшення
розміру нарахованих до стягнення трьох
процентів річних та інфляційних втрат,
оскільки дані компенсаційні виплати не
є штрафними санкціями в розумінні
статті 230 ГК України та пункту 3 частини
1 статті 83 ГПК України.

Зі змісту позовної заяви Компанії
вбачається, що остання на підставі
частини 2 статті 625 ЦК України просила
суд стягнути з відповідача три
проценти річних в сумі 31 050 028 грн.
92 коп., з яких: 9 475 970 грн. 36 коп. - три
проценти річних, нараховані з 1 січня 2011
року по 31 грудня 2011 року на суму
основного боргу в розмірі 315 865 678 грн. 78
коп., 9 475 970 грн. 36 коп. - три проценти
річних, нараховані з 1 січня 2012 року по 31
грудня 2012 року на суму основного боргу
в розмірі 315 865 678 грн. 78 коп., 12 098 088 грн. 19
коп. - три проценти річних, нараховані з
1 січня 2013 року по 11 квітня 2014 року на
суму основного боргу в розмірі 315 865 678
грн. 78 коп.

Судом встановлено, що заявлений
Компанією до стягнення розмір трьох
процентів річних є арифметично вірним,
відповідає вимогам чинного
законодавства та не суперечить
положенням договору, у зв'язку з чим
визнається судом обґрунтованим.

Також позивач просив суд стягнути з
Товариства втрати від інфляційних
процесів в сумі 25 370 279 грн. 66 коп.
нараховані на суму основного боргу у
розмірі 315 865 678 грн. 78 коп. у період з
січня 2011 року по березень 2014 року.

Відповідно до листа Верховного Суду
України "Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 3 квітня 1997
року № 62-97р при застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць; тому умовно
слід рахувати, що сума, внесена за
період з 1 по 15 число відповідного
місяця, наприклад, травня, індексується
за період з урахуванням травня, а якщо з
16 по 31 число, то розрахунок починається
з наступного місяця - червня.

У той же час, з наданого позивачем
розрахунку заявлених до стягнення
інфляційних втрат вбачається, що
останній був здійснений з помилками.

Так, при нарахуванні даних
компенсаційних виплат за січень 2011
року на суму основного боргу в розмірі
315 865 678 грн. 78 коп. позивачем було
заявлено до стягнення з Товариства
3 158 656 грн. 79 коп. Водночас вказана
сума нарахованих інфляційних втрат
була неправомірно включена Компанією
до суми основного боргу за лютий 2011
року, яка, за обрахунком позивача,
склала 319 024 335 грн. 57 коп. Проте з
матеріалів справи вбачається, що
вірною сумою, на яку необхідно
здійснювати нарахування даних втрат
від інфляційних процесів, є 315 865 678 грн.
78 коп., оскільки саме ця сума грошових
коштів складала суму основного боргу
відповідача за спірним договором,
встановлену постановою Рівненського
апеляційного господарського суду від 7
травня 2014 року у справі № 5019/177/11.
Аналогічні арифметичні помилки були
допущені позивачем і при розрахунку
заявлених до стягнення інфляційних
втрат, нарахованих у наступні періоди.
Відтак, спірні суми інфляційних втрат
кожен місяць нараховувались Компанією
на суму основного боргу, в яку були
включені інфляційні втрати за
попередній місяць, а не на встановлену
судом суму основної заборгованості
відповідача.

У своєму відзиві на позовну заяву
Товариство посилалося не те, що
розрахунок заявлених до стягнення з
відповідача сум втрат від інфляційних
процесів був здійснений з
арифметичними помилками.

Водночас суд не може погодитися з
розрахунком інфляційних втрат, який
був наданий відповідачем (а.с. 69),
оскільки цей розрахунок також містить
арифметичні помилки.

Дослідивши матеріали справи та
здійснивши власний розрахунок, суд
дійшов висновку про те, що сума
інфляційних втрат, яка відповідає
нормативним приписам чинного
законодавства, складає 18 004 343 грн. 69 коп.
(розрахунок додається).

Враховуючи все вищевикладене, суд
дійшов висновку про те, що
обґрунтованими є вимоги Компанії про
стягнення з Товариства трьох процентів
річних в сумі 31 050 028 грн. 92 коп.,
нарахованих у період з 1 січня 2011 року
по 11 квітня 2014 року на суму основного
боргу в розмірі 315 865 678 грн. 78 коп., а
також 18 004 343 грн. 69 коп. інфляційних
втрат, нарахованих з січня 2011 року по
березень 2014 року.

У той же час, як було зазначено вище, до
початку судового засідання 27 травня 2014
року через канцелярію суду надійшла
заява Товариства від 23 травня 2014 року №
196-юв, в якій останнє просило суд
застосувати строк позовної давності до
вимог Компанії про стягнення з
відповідача трьох процентів річних та
інфляційних втрат.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відтак, позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року № 10 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" (далі - Постанова).

Судом встановлено, що Компанія просила
суд стягнути з Товариства три проценти
річних у розмірі 31 050 028 грн. 92 коп. та 25 370
279 грн. 66 коп. інфляційних втрат,
нарахованих у зв'язку з несвоєчасним
проведенням відповідачем розрахунків
зі сплати заборгованості за
поставлений природний газ в розмірі 315
865 678 грн. 78 коп. у період з 1 січня 2011 року
по 11 квітня 2014 року.

Як було зазначено вище, постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 7 травня 2014
року у справі № 5019/117/11 було
встановлено, що Компанія належним
чином виконала умови спірного договору
поставки природного газу від 31 жовтня
2009 року № 10/09-П та передала
Товариству протягом лютого - червня 2009
року природний газ в обсязі 132169114 м3, в
тому числі по місяцях: лютий - 37366189 м3,
березень - 43513517 м3, квітень - 43009572 м3,
травень - 8092594 м3, червень - 187242 м3.

Даним судовим рішенням також було
встановлено, що пунктом 5.1 спірного
договору встановлено, що покупець
зобов'язаний на підставі
рахунку-фактури, виставленого
продавцем, здійснити розрахунки за газ
шляхом переказу грошових коштів в сумі
315 865 678 грн. 78 коп. на розрахунковий
рахунок продавця, вказаний в пункті 11
договору, наступним чином: у листопаді
2009 року - суму в розмірі 5 000 000 грн. 00 коп.;
у грудні 2009 року - суму в розмірі 10 000 000
грн. 00 коп.; у січні 2009 року - суму в
розмірі 10 000 000 грн. 00 коп.; у лютому 2010
року - суму в розмірі 20 000 000 грн. 00 коп.; у
березні 2010 року - суму в розмірі
30 000 000 грн. 00 коп.; у квітні 2010 року - суму
в розмірі 50 000 000 грн. 00 коп.; у травні
2010 року - суму в розмірі 95 432 839 грн. 39
коп.; у червні 2010 року - суму в розмірі
95 432 839 грн. 39 коп.

На виконання умов договору позивач
листом від 20 листопада 2009 року № 26-1483
надав відповідачу рахунки-фактури від
20 листопада 2009 року № 9/1-36.

Згідно з частиною 2 статті 264 ЦК України
позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

За змістом цієї норми переривання
перебігу позовної давності шляхом
пред'явлення позову матиме місце у разі
не будь-якого подання позову, а
здійсненого з додержанням вимог
процесуального закону, зокрема, статей
54, 56, 57 ГПК України.

З урахуванням положення частини
четвертої статті 51 ГПК України днем
подання позову слід вважати дату
поштового штемпеля підприємства
зв'язку, через яке надсилається позовна
заява (а в разі подання її
безпосередньо до господарського суду -
дату реєстрації цієї заяви в
канцелярії суду).

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 4.4.2 Постанови.

Судом встановлено, що позовна заява
Компанії про стягнення з Товариства
315 865 678 грн. 78 коп. основного
боргу, 31 810 952 грн. 80 коп. пені, 22 110 597 грн.
51 коп. штрафу, 16 672 418 грн. 26 коп.
інфляційних втрат, трьох відсотків
річних у розмірі 6 033 626
грн. 15 коп., нарахованих у період з 1
грудня 2009 року по 31 грудня 2010 року,
датована 4 січня 2011 року (а.с. 118-123) та в
січні 2011 року була подана до
господарського суду Рівненської
області. Судом також встановлено, що
дана позовна заява у січні 2011 року була
прийнята до розгляду, у зв'язку з чим
того ж місяця було порушено
провадження у справі № 5019/117/11.

Відповідно до частини 3 статті 264 після
переривання перебіг позовної давності
починається заново.

З огляду на викладене суд дійшов
висновку про те, що строк позовної
давності щодо вищезазначених вимог
Компанії слід обраховувати з січня 2011
року.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами статті 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Відтак, з урахуванням приписів
вищенаведеної статті, строк позовної
давності для вимог Компанії щодо
стягнення з Товариства суми основного
боргу та спірних компенсаційних виплат
(тобто до основної та додаткової
вимоги) сплив у січні 2014 року.

У той же час з відбитку календарного
штемпеля, проставленого
відповідальним працівником відділення
поштового зв'язку на конверті, в якому
дана позовна заява Компанії надійшла
до суду, вбачається, що позивач
звернувся за захистом свого порушеного
права лише 30 квітня 2014 року, тобто з
пропуском встановленого законом
трирічного строку на звернення до суду.

Згідно з частиною 5 статті 267 ЦК України
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Питання щодо поважності цих причин,
тобто наявності обставин, які з
об'єктивних, незалежних від позивача
підстав унеможливлювали або істотно
утруднювали своєчасне подання позову,
вирішується господарським судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням наявних фактичних даних
про такі обставини.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 2.2 Постанови.

У судовому засіданні 10 червня 2014 року
представник позивача зазначив, що, на
думку Компанії, у даному випадку
позовна давність переривається з
моменту прийняття судового рішення у
справі № 5019/117/11. Проте така позиція
позивача не узгоджується з приписами
частини 2 статті 264 ЦК України.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК
України встановлено, що обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Зважаючи на вищенаведені нормативні
приписи, суд дійшов висновку про те, що
наведені Компанією причини пропуску
строку позовної давності щодо спірних
вимог не є поважними в розумінні статті
267 ЦК України.

Інших причин пропуску вказаного строку
представником позивача у судовому
засіданні наведено не було. Докази
поважності пропуску цього строку
відсутні і в матеріалах справи.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, зважаючи на заявлену
Товариством вимогу про застосування
судом строку позовної давності до
спірних вимог Компанії, а також
відсутність належних та допустимих
доказів поважності причин пропуску
позивачем цього строку, суд дійшов
висновку про необхідність відмови
Компанії у задоволенні її позовних
вимог.

Відтак, у задоволенні позову слід
відмовити.

За частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 16 червня 2014 року

Суддя
Є.В.
Павленко