ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.12.14р. Справа № 904/8288/14

За позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Новомосковськ,
Дніпропетровська область

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення 4 100 грн. 00 коп.

Суддя Кармазіна Л.П.

Представники:

позивач - ОСОБА_1, тимчасова посвідка №
ДП9693 від 25.02.2005 року

відповідач - не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулась до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 4 100,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань з оплати за отриманий
товар.

Ухвалою господарського суду від
24.10.2014р. порушено провадження у справі,
а розгляд справи призначено на 11.11.2014р.

11.11.2014р. представник відповідача у
судове засідання не з'явився, про час і
місце судового засідання повідомлений
належним чином, до суду повернувся
конверт з відміткою поштової установи
"за закінченням терміну зберігання".
(а.с.22)

Ухвалою господарського суду від
11.11.2014р., у зв'язку з неявкою
представника відповідача в судове
засідання, розгляд справи відкладено
на 09.12.2014р.

09.12.14р. відповідач в призначене судове
засідання не з'явився, про час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи поштовим повідомлення м про
вручення поштового відправлення (а.с.26),
подав до суду заяву, якою зазначив, що
позовні вимоги не визнає, просив суд
долучити до матеріалів справи виписний
епікриз, також просив суд у зв'язку з
неможливістю забезпечення явки в
судове засідання, розглядати справу за
відсутності відповідача.

Позивач в судовому засіданні
підтримала позовні вимоги у повному
обсязі, просив суд позов задовольнити.

Згідно з п. 3.9.1. Постанови Вищого
господарського суду України від 26.12.11р.
№ 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Суд вважає, що відповідач не
скористався своїм правом на участь у
судовому засіданні та вважає можливим
розглянути справу за відсутності
відповідача, оскільки останній
повідомлений про час та місце судового
засідання належним чином, а матеріали
справи містять достатньо документів
необхідних для вирішення спору по суті
та прийняття обґрунтованого рішення.

Відзиву на позов до суду не надано, тому
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до п.3.9.2. Постанови Вищого
господарського суду України від 26.12.11р.
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

09.12.2014р. в порядку ст. 85 ГПК України, у
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач у позовній заяві,
на підставі усної домовленості між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(позивач) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач),
позивачем було передано, а
відповідачем прийнято товар на
загальну суму 4704 грн. 98 коп., в
підтвердження чого позивачем надано
накладна №106 від 15.03.2013 року., яка
скріплена підписом та печаткою
позивача. (а.с.13)

Позивач зазначає, що відповідач за
отриманий товар розрахувався частково
у розмірі 604 грн. 98 коп., у зв'язку з чим у
відповідача перед позивачем виникла
заборгованість у розмірі 4100 грн. 00 коп.,
що і стало підставою для звернення
позивача до господарського суду за
захистом своїх прав.

З метою досудового вирішення спору,
позивач звернувся до відповідача з
вимогою про стягнення суми
заборгованості, якою просив
відповідача погасити існуючий борг.
(а.с.16-17)

Відповідач на зазначену вимогу не
відреагував, заборгованість не
сплатив.

Дослідивши наявні матеріали справи,
заслухавши позивача, оцінивши надані
докази в їх сукупності, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав:

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки (ст. 11 Цивільного
кодексу України).

Частиною 1 ст. 181 Господарського суду
України господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

За вимогами п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України та ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України на
стороні, що подала позов лежить
зобов'язання доведення тих обставин, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, яка
передбачає, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам
та іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть
участь в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

За приписами ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частини 11 статті 1 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Положення ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
передбачають, що підставою для
бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг
господарської операції, одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Крім того, поставка товару має бути
підтверджена відповідними первинними
документами, зокрема, видатковою
накладною на товар з підписами про
отримання, актом приймання-передачі
товару тощо.

Предметом спору у даній справі є
розрахунки за поставлений товар, а
відтак кожна сторона повинна довести
виконання нею зобов'язань виключно на
підставі відповідних доказів,
первинних бухгалтерських документів,
які складаються при передачі продукції
та її оплаті за господарським
договором.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачем на підтвердження позовних
вимог надана копія накладної (а.с.13), яка
містить підпис та печатку позивача.

Здійснений судом детальний аналіз
зазначеної накладної не дає змоги
дійти висновку, що позивачем було
передано товар відповідачу, крім того,
підпис особи про прийняття товару не
ідентифікований, не містить прізвища
та посади особи, якій він належить,
доказів отримання товару саме
відповідачем, позивачем ані до
позовної заяви, ані на вимогу суду до
матеріалів справи не надано, крім того,
посилання позивача на часткову оплату
відповідачем заборгованості, ніякими
доказами не підтверджено.

Таким чином, первинними документами
бухгалтерського обліку не
підтверджено здійснення поставки
товару, оскільки позивачем не
підтверджено повноваження особи, яка
приймала товар від відповідача,
накладні не скріплені підписом та
печаткою відповідача, що одержав товар,
а тому вони не можуть бути належним
доказом в розумінні ст. 33 ГПК України.

Інших доказів, в підтвердження
позовних вимог, позивачем надано не
було.

Вищенаведене надає суду підстави дійти
висновку про те, що позивачем не
доведено факт виникнення між сторонами
зобов'язань поставки, а тому й
порушення з боку відповідача
зазначеного зобов'язання, у зв'язку з
чим у суду відсутні правові підстави
для задоволення позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі вищевикладеного, позовні
вимоги фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про стягнення 4100,00 грн. - є
необґрунтованими, не підтвердженими
належними доказами та такими, що не
підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 ГПК України судові
витрати у справі покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85,
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскаржене протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Суддя Л.П. Кармазіна

Повне рішення складено 10.12.2014р.