КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р. Справа№ 910/23520/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Самсіна Р.І.

За участю представників сторін:

Від позивача Родіна Т.М., Кононов В.В.,
Храпаль М.В.;

Від відповідача-1 не з'явився;

Від відповідача -2 Чернілевський В.Г.;

Від третьої особи Рибачук О.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Фермерського господарства "Мрія"

на рішення господарського суду міста
Києва від 06.08.2014

у справі № 910/23520/13 ( головуючий суддя
Босий В.П., судді Бойко Р.В., Літвінова
М.Є.)

за позовом Фермерського господарства
"Мрія",

до 1. Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області,

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зелена Аквахвиля",

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Кабінет
Мніністрів України,

про визнання незаконним та скасування
розпорядження та визнання недійсним
договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 06.08.2014 у справі № 910/23520/13 в
задоволенні позовних вимог
Фермерського господарства "Мрія" до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зелена Аквахвиля" за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Кабінет
Мніністрів України про визнання
незаконним та скасування
розпорядження та визнання недійсним
договору оренди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог
мотивовано тим, що земельна ділянка
площею 50,0 га, яка розташована на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району, була
отримана в постійне користування
громадянкою Ніколаєвою С.Д. як фізичною
особою, а не як головою ФГ "Мрія".
Земельна ділянка 50,0 га, яка розташована
на території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району, та до
складу якої входить оспорюваний водний
об'єкт, знаходиться в постійному
користуванні фізичної особи, а доказів
передання такого об'єкту в
користування саме ФГ "Мрія" позивачем
не надано. Крім того, суд першої
інстанцій дійшов висновку про
відсутність підстав вважати
порушеними права позивача, що згідно
ст. 1 Господарського процесуального
кодексу України та ст. 16 Цивільного
кодексу України виключає можливість
задоволення позову шляхом визнання
незаконним та скасування
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області № 288 від 15.04.2013 р. та
визнання недійсним укладеного на його
підставі договору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що прийняте відповідачем-1
розпорядження "Про передачу в
довгострокову оренду водного об'єкту
ТОВ "Зелена Аквахвиля" на території
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області" №288 від 15.04.2013, є таким, що
суперечить вимогам чинного
законодавства, а також порушують права
та законні інтереси позивача щодо
здійснення статутної діяльності та
права постійного користування
земельною ділянкою загальною площею
26,9240 га, яке посвідчено Державним актом
на право постійного користування
землею ІІІ-КВ № 018998, а тому підлягає
скасуванню. Крім того, апелянт вказував
на те, що об'єктом оспорюваного
розпорядження є об'єкт водного фонду
загальнодержавного значення, який
розташований на земельній ділянці, яка
перебуває в постійному користуванні
позивача, а тому в силу приписів ч.ч. 5,6
статті 56 Водного кодексу України
дозвіл на передачу водного об'єкта
загальнодержавного значення має
надаватись виключно Кабінетом
Міністрів України. Також, апелянт
наголошував на тому, що він є
добросовісним користувачем об'єкта
водного фонду, який передано ТОВ
«Зелена Аквахвиля» згідно
оспорюваного розпорядження, і згідно
статті 18 Закону України «Про
фермерське господарство» від 19.06.2003
позивач має право використовувати для
потреб господарства водний об'єкт, який
розміщений на земельній ділянці, яка
перебуває у нього в постійному
користуванні.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
про визнання недійсним договору оренди
водного об'єкту загальнодержавного
значення №105 від 16.04.2013, укладеного між
сторонами на підставі оскаржуваного
розпорядження.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Фермерського господарства "Мрія" на
рішення господарського суду міста
Києва від 06.08.2014 у справі №910/23520/13
передано на розгляд судді Тищенко О.В.,
для розгляду апеляційної скарги
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Тищенко О.В., судді:
Отрюх Б.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.09.2014
апеляційну скаргу Фермерського
господарства "Мрія" на рішення № 910/23520/13
прийнято до провадження, порушено
апеляційне провадження, розгляд справи
призначено на 23.09.2014.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.09.2014 розгляд
справи відкладено на 16.10.2014.

Відповідно до повторного
автоматичного розподілу справ між
суддями апеляційну скаргу
Фермерського господарства "Мрія" на
рішення Господарського суду міста
Києва від 06.08.2014 у справі № 910/23520/13
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Станіка С.Р., для розгляду справи
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя: Станік С.Р., судді:
Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.10.2014 у справі
№ 910/23520/13 апеляційну скаргу
відповідача прийнято до провадження,
розгляд скарги призначено на 19.11.2014.

В судовому засіданні 19.11.2014
представники апелянта доводи
апеляційної скарги підтримали, просили
суд апеляційну скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду міста
Києва 06.08.2014 скасувати та прийняти нове,
яким позов задовольнити у повному
обсязі.

Представник відповідача-1 в судовому
засіданні 19.11.2014 проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
суд у задоволенні апеляційної скарги
відмовити та залишити рішення суду
першої інстанції без змін, посилаючись
на те, що рішення суду першої інстанції
прийнято з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.11.2014 розгляд
справи відкладено на 03.12.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду Тищенко А.І. від
03.12.2014 справу №910/23520/13 передано на
розгляд колегії суддів у складі:
головуючий суддя Станік С.Р., судді:
Власов Ю.Л., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.12.2014 справу
№ 910/23520/13 прийнято до провадження
колегії суддів Київського
апеляційного господарського суду у
складі: головуючий суддя Станік С.Р.,
судді: Власов Ю.Л., Самсін Р.І., розгляд
справи вирішено здійснювати в раніше
призначеному судовому засіданні.

В судове засідання 03.12.2014 з'явились
представники позивача та відповідача-2,
та третьої особи. В судове засідання
03.12.2014 Києво-Святошинська районна
державна адміністрація Київської
області представників не направила,
проте в матеріалах справи наявна заява
відповідача-1 про розгляд справи без
участі його представника.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення місцевого
господарського суду має бути залишено
без змін, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції
України, ст. 1 Земельного кодексу
України, земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Використання
власності на землю не може завдавати
шкоди правам і свободам громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується наявними
матеріалами справи, на підставі
рішення 5 сесії ХХІІІ скликання
Києво-Святошинської районної ради
народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області від 16.02.1999 громадянці
Ніколаєвій Світлані Анатоліївні було
видано державний акт на право
постійного користування землею ІІІ-КС
№018998, яким посвідчене право постійного
користування земельною ділянкою
площею 50,0 га, яка розташована на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району.

Відповідно до державного акту на право
постійного користування землею ІІІ-КС
№018998 для ведення селянського
(фермерського) господарства, виданого
на підставі рішення 5 сесії ХХІІІ
скликання Києво-Святошинської
районної ради народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області від 16.02.1999, земельна ділянка
була надана громадянці Ніколаєвій
Світлані Анатоліївні для ведення
селянського (фермерського)
господарства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що земельна ділянка
площею 50,0 га, яка розташована на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району була
надана безпосередньо громадянці
Ніколаєвій Світлані Анатоліївні для
ведення нею селянського (фермерського)
господарства, тобто для використання
за певним цільовим призначенням, і
зазначення у вказаному акті, що
земельна ділянка передається
наведеній особі для ведення
селянського (фермерського)
господарства не є належним доказом
того, що вказана земельна ділянка
передбачалась до використання саме
Фермерському господарству "Мрія".

Розпорядженням Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області № 288 від 15.04.2013 "Про
передачу в довгострокову оренду
водного об'єкту ТОВ "Зелена аквахвиля"
на території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області" ТОВ "Зелена Аквахвиля" надано в
оренду терміном на 25 років водний
об'єкт, площа водного дзеркала якого
складає 17,0 га для риборозведення на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району.

16.04.2013 між Києво-Святошинською районною
державною адміністрацією Київської
області (орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Зелена
аквахвиля" (орендар) було укладено
договір оренди № 105 (надалі - "Договір
оренди"), згідно умов якого орендарю
надано в оренду терміном на 25 років
водний об'єкт, площа водного дзеркала
якого складає 17,0 га для риборозведення
на території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району.

Спір у справі виник у зв'язку із тим, що,
на думку позивача, прийняте
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області № 288 від 15.04.2013 є
незаконним та підлягає скасуванню, а
Договір оренди, укладений на підставі
такого розпорядження, визнанню
недійсним.

Зокрема, позивач вказував на те, що
спірний водний об'єкт знаходиться у
нього в постійному користуванні, що
підтверджується державним актом на
право постійного користування землею
ІІІ-КС №018998, а тому не міг бути
переданий в оренду ТОВ "Зелена
аквахвиля". Крім того позивач зазначає,
що єдиним суб'єктом, який має право
надавати в користування водні об'єкти
загальнодержавного значення є Кабінет
Міністрів України, у зв'язку з чим
відповідач-1 при прийнятті
оскаржуваного розпорядження та
укладенні оскаржуваного договору діяв
з перевищенням наданих повноважень.

Проте, колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду,
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що вказані доводи
позивача є безпідставними та
необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 12 Конституції України
визначено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно положень ст. 19 Конституції
України органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

Статтею 51 Водного кодексу України (в
редакції, чинній на момент прийняття
оскаржуваного розпорядження та
укладення оспорюваного договору), у
користування на умовах оренди водні
об'єкти (їх частини) місцевого значення
та ставки, що знаходяться в басейнах
річок загальнодержавного значення,
можуть надаватися водокористувачам
лише для риборозведення, виробництва
сільськогосподарської і промислової
продукції, а також у лікувальних і
оздоровчих цілях.

Передача орендарем права на оренду
водного об'єкта (чи його частини) іншим
суб'єктам господарювання
забороняється.

Орендодавцями водних об'єктів (їх
частин) місцевого значення є Рада
міністрів Автономної Республіки Крим і
обласні ради.

Окремі повноваження щодо надання
водних об'єктів (їх частин) місцевого
значення в користування Рада міністрів
Автономної Республіки Крим та обласні
ради можуть передавати відповідним
органам виконавчої влади Автономної
Республіки Крим, місцевим органам
виконавчої влади.

Орендодавцями водних об'єктів
загальнодержавного значення є Кабінет
Міністрів України та місцеві державні
адміністрації.

Розподіл повноважень щодо передачі
водних об'єктів загальнодержавного
значення визначається Кабінетом
Міністрів України відповідно до цього
Кодексу та інших законів України.

Отже, судом апеляційної інстанції
встановлено, на момент прийняття
оскаржуваного розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області № 288 від 15.04.2013 "Про передачу в
довгострокову оренду водного об'єкту
ТОВ "Зелена аквахвиля" та укладення
оспорюваного договору оренди від
16.04.2014, Водним кодексом України не було
розподілено повноважень стосовно
орендодавця між центральним органом
виконавчої влади та місцевим органом
виконавчої влади в залежності від виду
водного об'єкту, і жодної заборони
реалізації відповідних повноважень
саме Києво-Святошинською районною
державною адміністрацією Київської
області - вимогами чинного
законодавства встановлено не було, а
тому судом першої інстанції
обґрунтовано зроблено висновок про
відсутність скасування оспорюваного
розпорядження з вищенаведених підстав.

Крім того, з 01.07.2013 набрав чинності
Закону України "Про аквакультуру", який
визначає принципи державної політики,
основні засади розвитку і
функціонування аквакультури, правові
основи діяльності органів виконавчої
влади, органів місцевого
самоврядування у сфері аквакультури.

Вказаним Законом було внесено зміни до
статті 51 Водного кодексу України, яка
визначає правові засади користування
водними об'єктами на умовах оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Водного кодексу
України у користування на умовах
оренди для рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, лікувальних,
рекреаційних, спортивних і туристичних
цілей, проведення науково-дослідних
робіт можуть надаватися водосховища
(крім водосховищ комплексного
призначення), ставки, озера та замкнені
природні водойми.

Частиною 4 вказаної статті передбачено,
що водні об'єкти надаються у
користування на умовах оренди
органами, що здійснюють розпорядження
земельними ділянками під водою (водним
простором) згідно з повноваженнями,
визначеними Земельним кодексом
України, відповідно до договору оренди,
погодженого з центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері водного господарства.

Тобто, з набранням чинності Законом
України "Про аквакультуру", суб'єктами
розпорядження водними об'єктами
виступають ті органи влади, які за
загальним правилом розпоряджаються
земельними ділянками водного фонду
відповідно до Земельного кодексу
України.

Згідно з приписами ч. 3 та 5 ст. 122
Земельного кодексу України районні
державні адміністрації на їхній
території передають земельні ділянки
із земель державної власності, крім
випадків, визначених частинами
четвертою і восьмою цієї статті, у
власність або у користування у межах
сіл, селищ, міст районного значення для
всіх потреб та за межами населених
пунктів для: а) ведення водного
господарства; б) будівництва об'єктів,
пов'язаних з обслуговуванням жителів
територіальної громади району (шкіл,
закладів культури, лікарень,
підприємств торгівлі тощо), з
урахуванням вимог частини сьомої цієї
статті; в) індивідуального дачного
будівництва. Обласні державні
адміністрації на їхній території
передають земельні ділянки із земель
державної власності, крім випадків,
визначених частинами третьою,
четвертою і восьмою цієї статті, у
власність або у користування у межах
міст обласного значення та за межами
населених пунктів, а також земельні
ділянки, що не входять до складу
певного району, або у випадках, коли
районна державна адміністрація не
утворена, для всіх потреб.

Як підтверджується матеріалами справи,
розпорядженням Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області № 288 від 15.04.2013 ТОВ
"Зелена Аквахвиля" надано в оренду
терміном на 25 років водний об'єкт, площа
водного дзеркала якого складає 17,0 га
для риборозведення на території
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району.

Позивач зазначає, що вказане рішення
порушує його право постійного
користування таким водним об'єктом,
який входить до складу земельної
ділянки площею 50,0 га, яка розташована
на території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району для
ведення селянського (фермерського)
господарства, що була передана йому на
підставі рішення 5 сесії ХХІІІ
скликання Києво-Святошинської
районної ради народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області від 16.02.1999.

В силу положень ст. 16 Цивільного
кодексу України та ст. 20 Господарського
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Суд може захистити
цивільне право або інтерес способом, що
встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.
Суд визнає незаконним та скасовує
нормативно-правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

У відповідності до п. 1 роз'яснення
Президії Вищого арбітражного суду
України "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів" від 26.01.2000 р. № 02-5/35 акт
державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

При цьому, у пункті 2 зазначеного
роз'яснення вказано, що підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції про те, що
позивач окрім факту порушення
оспорюваним розпорядженням норм
чинного законодавства України, має
також довести суду наявність його
порушеного права внаслідок прийняття
оскаржуваного розпорядження та
оспорюваного договору.

Позивач зазначає, що водний об'єкт,
переданий в довгострокову оренду ТОВ
"Зелена Аквахвиля" згідно
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області № 288 від 15.04.2013,
знаходився в постійному користуванні
ФГ "Мрія" на підставі рішення 5 сесії
ХХІІІ скликання Києво-Святошинської
районної ради народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області від 16.02.1999 та державного акту на
право постійного користування землею
ІІІ-КС №018998.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
"Про селянське (фермерське)
господарство" (чинного, на момент
видачі державного акту на право
постійного користування землею ІІІ-КС
№018998) селянське (фермерське)
господарство є формою підприємництва
громадян України, які виявили бажання
виробляти товарну
сільськогосподарську продукцію,
займатися її переробкою та
реалізацією.

За змістом частини 5 вказаної статті на
ім'я голови селянського (фермерського)
господарства видається відповідно
Державний акт на право приватної
власності на землю, Державний акт на
право постійного користування землею.
З ним укладається договір на тимчасове
користування землею, в тому числі на
умовах оренди. Складаються також інші
документи відповідно до законодавства
України.

Таким чином, позивач вважає, що
державний акт ІІІ-КС №018998 на право
постійного користування земельною
ділянкою з метою утворення
фермерського господарства надавався
згідно приписів Закону України "Про
селянське (фермерське) господарство" на
ім'я його голови.

Оспорюваним рішенням
Києво-Святошинської районної ради
народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області від 16.02.1999, земельну ділянку
площею 50,0 га, яка розташована на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району, було
передано громадянці Ніколаєвій
Світлані Дмитрівні в постійне
користування.

Позивач вказує, що Ніколаєва С.Д.
отримала земельну ділянку площею 50,0 га
як голова ФГ "Мрія" та з метою
подальшого оформлення такого
фермерського господарства як
юридичної особи, в користування якого і
було передано таку земельну ділянку.

Дослдивши наявні матеріали справи, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що державний акт на право постійного
користування землею ІІІ-КС №018998 був
виданий Києво-Святошинською районною
радою народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області 10.09.2001, а обрано головою ФГ
"Мрія" Ніколаєву С.Д. було лише 17.11.2001,
тобто через 2 місяці після посвідчення
права постійного користування
земельною ділянкою площею 50,0 га, яка
розташована на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району.

Таким чином, колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновокм суду першої
інстанції про те, що земельна ділянка
площею 50,0 га, яка розташована на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району, була
отримана в постійне користування
громадянкою Ніколаєвою С.Д. як фізичною
особою, а не як головою ФГ "Мрія".
Належних і допустимих доказів в
розумінні вимог ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України ні під час вирішення спору в
першій інстанції, ні під час
апеляційного провадження - позивачем
не подано.

Крім того, судом першої інстанції
обґрунтовано відхилено твердження
позивача про те, що оскільки державний
акт на право постійного користування
земельною ділянкою видається до
реєстрації юридичної особи -
фермерського господарства, а тому саме
фізична особа Ніколаєва С.Д. отримала в
користування земельну ділянку, з
огляду на таке.

Як було встановлено судом першої
інстанції і з чим погоджується суд
апеляційної інстанції, акт на право
постійного користування землею ІІІ-КС
№018998 був виданий громадянці
Ніколаєнко С.Д. 10.09.2001.

Згідно наявного в матеріалах справи
Статуту СФГ "Мрія" та згідно з витягом є
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
№17522576 від 07.11.2013, позивача, як юридичну
особу було зареєстровано 10.09.1993, тобто
на момент отримання фізичною особою
Ніколаєвою С.Д. державного акту на
право постійного користування землею
ІІІ-КС №018998, який виданий
Києво-Святошинською районною радою
народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області 10.09.2001, Фермерське господарство
«Мрія», як юридична особа, було
зареєстроване у встановленому законом
порядку і здійснювало відповідну
господарську діяльність, а тому не було
позбавлено права реалізувати свої
права у встановленому законом порядку
щодо отримання певної земельної
ділянки на відповідному майновому
праві.

Таким чином, на момент отримання
Ніколаєвою С.Д. акта на право
постійного користування спірною
земельною ділянкою позивач як юридична
особа вже був зареєстрований, що
спростовує його твердження про
неможливість створення фермерського
господарства до моменту отримання
спірної земельної ділянки.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що земельна ділянка 50,0 га, яка
розташована на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району, та до складу якої входить
оспорюваний водний об'єкт, знаходиться
в постійному користуванні фізичної
особи, а доказів передання такого
об'єкту в користування саме ФГ "Мрія"
позивачем не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу
України встановлено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Відтак, суд здійснює захист порушених
або оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів, а обов'язковою
умовою для захисту такого права чи
інтересу є існування відповідного
порушення на момент звернення до суду
із позовом.

В той же час, судом не встановлено, а
позивачем належним чином не доведено
існування порушення прав позивача
внаслідок прийняття
Києво-Святошинською районною
державною адміністрацією Київської
області розпорядження № 288 від 15.04.2013 р.
"Про передачу в довгострокову оренду
водного об'єкту ТОВ "Зелена аквахвиля"
на території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області", а також укладення між
відповідачами Договору оренди.

За таких обставин, відсутні підстави
вважати наявними порушені права
позивача, що згідно ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України та ст. 16
Цивільного кодексу України виключає
можливість задоволення позову шляхом
визнання незаконним та скасування
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області № 288 від 15.04.2013 р. та
визнання недійсним договору оренди
водного об'єкту загальнодержавного
значення №105 від 16.04.2013 р.

Крім того, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції стосовно того, що у випадку,
якщо саме особа, на ім'я якої оформлено
відповідний державний акт на право
постійного користування землею ІІІ-КС
№018998 був виданий Києво-Святошинською
районною радою народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області 10.09.2001, тобто Ніколаєнко С.Д.,
вважає, що її права порушені внаслідок
прийняття Києво-Святошинською
районною державною адміністрацією
Київської області розпорядження № 288
від 15.04.2013 та укладення договору оренди
водного об'єкту загальнодержавного
значення №105 від 16.04.2013, вона не
позбавлена можливості звернутися до
місцевого загального суду з
відповідним позовом з метою захисту
свого порушеного права.

Також, суд апеляційної інстанції
зазначає, що позивачем для долучення до
матеріалів справи додано засвідчені
ним копії витягу з додатку № 1 до
рішення районної ради народних
депутатів від 15.10.1992 «Список громадян,
яким надаються земельні ділянки для
організації селянського (фермерського)
господарства в Києво-Святошинському
районі», Акт перенесення в натуру меж
наданої земельної ділянки гр. Величку
Дмитру Івановичу від 20.11.1992, Акт
передачі рекультивованої землі,
порушеної гірничими роботами від
14.12.1994, витяг з рішення про вилучення і
надання попереднє погодження місць
розташування земельних ділянок для
ведення селянського (фермерського)
господарства від 16.02.1999, яким вилучено з
користування Величка Д.І. земельної
ділянки площею 50,0 га та надання
вказаної земельної ділянки його дочці
Ніколаєвій С.Д. без зміни її цільового
призначення для ведення селянського
(фермерського) господарства, а також
протокол № 173 технічної ради
Київводресурсів від 18.04.2013, яким
направлено на доопрацювання
водогосподарський паспорт водойми
площею 17,0 га на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області.

Вказані документи прийняті судом
апеляційної інстанції до справи, але,
їх оцінка здійснюється судом
апеляційної інстанції з урахуванням
приписів статті 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України щодо
належності допустимості доказів, якими
сторони обґрунтовують свої вимоги і
заперечення, і надані позивачем
вищезазначені документи не можуть бути
прийняті судом апеляційної інстанції
як належні і допустимі докази в
розумінні наведених норм
процесуального закону, які б
підтверджували порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача саме відповідачами.

Крім того, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне застосувати при
вирішенні вказаного спору судову
практику Європейського суду з прав
людини, імплементовану у
національному законодавстві, як
інструмент функціонування Конвенції
про захист прав людини та основних
свобод, що є частиною національного
законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 9
Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини" 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року
ратифіковано Конвенцію про захист прав
і основних свобод людини 1950 року,
Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11
до Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення
Європейського суду з прав людини від
24.06.2003 "Стретч проти Сполученого
Королівства" майном у значенні статті 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод вважається законне та
обґрунтоване очікування набути майно
або майнове право за договором,
укладеним з органом публічної влади.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 24.06.2003 "Стретч проти
Сполученого Королівства" встановлено,
що, оскільки особу позбавили права на
його майно лише з тих підстав, що
порушення були вчинені з боку
публічного органу, а не громадянина, то
в такому випадку мало місце
"непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції", отже визнання недійсним
договору, згідно якого покупець
отримав майно від держави, та подальше
позбавлення його цього майна на
підставі того, що державний орган
порушив закон, є неприпустимим.

Статтею 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
передбачено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Відповідна правова позиція наведена в
постанові Верховного Суду України від
14.03.2007 у справі №21-8во07.

Отже, суд, врахувавши приписи ст.9
Конституції України ст.ст.17, 18 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини", ст.19 Закону України
"Про міжнародні договори" та положення
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини, дійшов
висновку, що ТОВ «Зелена Аквахвиля»,
отримуючи на підставі відповідного
рішення органу державної влади у
користування водний об'єкт, який є
самостійним об'єктом цивільного права,
на який можуть набуватися відповідні
обумовлені законом права (власності,
користування, розпоряджання), і
укладаючи оспорюваний договір,
правомірно очікував на набуття права
користування відповідним об'єктом в
значенні статті 1 Першого протоколу до
Конвенції.

Згідно п. 1.2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин» від 17 травня 2011 року N 6, з
положень статей 13, 14, 140, 142, 143
Конституції України, статей 11, 16, 167, 169,
374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК
України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України) випливає, що органи виконавчої
влади або органи місцевого
самоврядування у правовідносинах щодо
розпорядження земельними ділянками
державної та комунальної власності
(наданні земельних ділянок громадянам
та юридичним особам у власність або в
користування, відчуженні земельних
ділянок державної або комунальної
власності, укладенні, зміні, розірванні
договорів купівлі-продажу, ренти,
оренди земельної ділянки та інших
договорів щодо земельних ділянок,
встановленні сервітуту, суперфіцію,
емфітевзису, в тому числі прийнятті
державними органами та органами
місцевого самоврядування відповідних
рішень) діють як органи, через які
держава або територіальна громада
реалізують повноваження власника
земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження,
державні органи або органи місцевого
самоврядування вступають з юридичними
та фізичними особами у цивільні та
господарські правовідносини. Отже, у
таких відносинах держава або
територіальні громади є рівними
учасниками земельних відносин з іншими
юридичними та фізичними особами, у тому
числі з суб'єктами підприємницької
діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Тобто,
обов'язок доказування покладається на
сторони.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи апелянта,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, викладених в
оскаржуваному рішенні, господарський
суд першої інстанції під час вирішення
спору вірно встановив фактичні
обставини справи, належним чином
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, а тому, рішення
місцевого господарського суду
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

У відповідності до вимог статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір за подачу
апеляційної скарги покладається на
апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського
господарства "Мрія" на рішення
Господарського суду міста Києва від
06.08.2014 у справі № 910/23520/13 - залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 06.08.2014 у справі № 910/23520/13 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/23520/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття. Постанову
апеляційного господарського суду може
бути оскаржено до Вищого
господарського суду України у порядку
та строки, передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
Ю.Л. Власов

Р.І. Самсін