м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Телесистеми України»
до Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері зв'язку та
про зобов'язання
вважати договір укладеним
Суддя Ломака В.С.
Представники учасників судового
від позивача: Масловський
І.А. за довіреністю б/н від 15.10.2014 р.;
від відповідача: Крупка Н.М. за
довіреністю № 565 від 11.12.2013 р.;
довіреністю № 2556 від 12.05.2014 р.;
від третьої особи: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Телесистеми
України» (далі - позивач) звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» (далі -
відповідач) про зобов'язання
відповідача у вважати укладеним між
сторонами Договір № 1570505 від 05.05.2014 р.
про надання в користування кабельної
каналізації електрозв'язку ТОВ
«Телесиситеми України» в редакції,
наведений в позовній заяві.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що відповідачем було
безпідставно прокладено кабельні
лінії зв'язку в кабельній каналізації
електрозв'язку (далі - ККЕ) позивача, без
дозволів щодо виконання робіт в ККЕ,
без отримання технічних умов, розробки
та погодження робочих проектів, без
дозволів на виконання робіт технічного
нагляду, без укладення договорів
бронювання місця в каналах кабельної
каналізації, без оплати грошових
коштів за надання місця в каналі ККЕ
позивача та без оплати за використання
таких ККЕ. З вересня 2012 року за
поясненнями позивача сторони ведуть
переговори щодо вирішення питання з
врегулювання договірних відносин між
ними. Зокрема, позивач вказує на те, що
він неодноразово направляв
відповідачу на підпис договір, який
відповідач підписувати в редакції
позивача відмовляється та пропонує
його укласти без сплати всіх
обов'язкових платежів. 05.05.2014 р. позивач
в черговий раз направив відповідачу на
підпис Договір про надання в
користування ККЕ від 05.05.2014 р. № 1570505,
проте відповідач листом від 29.05.2014 р.
вказаний Договір повернув з протоколом
розбіжностей, яким виключив ряд
пунктів Договору. З вказаними діями
позивач не погодився, що і стало
причиною передачі даного спору на
розгляд суду.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 11.07.2014 р. порушено провадження
розгляду на 05.08.2014 р. При цьому, в
порядку ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) було залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Національну
комісію, що здійснює державне
регулювання у сфері зв'язку та
10.07.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
третьої особи надійшли письмові
пояснення, в яких зазначено, що сторони
у даній справі до неї у порядку
досудового врегулювання спору не
04.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
третьої особи надійшли письмові
пояснення, зміст яких повторює
письмові пояснення, що надійшли до суду
05.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву, в якому він проти заявленого
позову заперечує, вказуючи на те, що
предметом запропонованого позивачем
договору є надання послуг щодо
розробки та видачі технічних умов,
погодження робочого проекту,
технічного нагляду постачальником ККЕ,
бронювання місця в ККЕ, надання місця в
каналі ККЕ, використання ККЕ. Послуги з
розробки та видачі технічних умов,
надання місця в каналі ККЕ, у
відповідності до пояснень відповідача,
на момент виникнення спору між
сторонами вже отримав на безоплатній
основі. Крім того, вказані послуги були
отримані відповідачем до набрання
чинності Правилами надання в
користування кабельної каналізації
електрозв'язку, затверджених рішенням
НКРЗІ від 23.08.2012 р. № 428 та до набрання
чинності рішення НКРЗІ від 29.11.2012 р. № 620
«Про затвердження Граничних тарифів на
надання в користування кабельної
каналізації електрозв'язку операторів
телекомунікацій». Враховуючи
зазначене, як зазначає відповідач, він
направив позивачу в порядку ст. 181
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) протокол розбіжностей. При
цьому, він звертає увагу на те, що
оскільки 23.06.2014 р. сплинув строк, в
який позивач мав передати даний спір на
вирішення суду, спірний Договір
вважається укладеним в редакції
відповідача. Також, відповідач звертає
увагу на недоведеність вимог позивача
про відшкодування витрат на оплату
Від позивача 05.08.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва надійшли додаткові документи у
справі.
У судовому засіданні 05.08.2014 р. судом
було оголошено перерву в порядку ст. 77
ГПК України до 12.08.2014 р.
12.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли додаткові
документи у справі.
У судовому засіданні 12.08.2014 р. від
представника позивача надійшли
письмові пояснення у справі,
відповідно до яких він зазначає про те,
що Правилами надання в користування
кабельної каналізації електрозв'язку,
затвердженими рішенням НКРЗІ від 23.08.2012
р. № 428, передбачено лише рекомендації
звернення до регулятора щодо вирішення
в досудовому порядку переддоговірного
спору. Також, позивач зазначає про
надання ним доказів визнання
відповідачем права власності за
позивачем на підземні кабельні
споруди, а також звертає увагу на те, що
за договором про надання правової
допомоги у даній справі ним сплачено 37
000, 00 грн., про що свідчить відповідна
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.08.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 10.09.2014 р.
02.09.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі.
У судовому засіданні 10.09.2014 р. від
представників сторін надійшло
клопотання про продовження строку
вирішення спору на 15 днів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 р. на підставі
клопотання представників сторін було
продовжено строк вирішення спору на 15
днів в порядку ст. 69 ГПК України та
відкладено розгляд справи на 23.09.2014 р.
19.09.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі та письмові пояснення,
відповідно до яких він повторно вказує
на те, що досудовий порядок вирішення
спору щодо укладення договору,
визначений п. 4.2. Правил надання в
користування кабельної каналізації
електрозв'язку, затверджених рішенням
НКРЗІ від 23.08.2012 р. № 428, носить
рекомендаційний характер, проте як п.
4.3. Правил надає право позивачу
безпосередньо звернутись до суду.
Також, від позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи, мотивоване неможливістю
забезпечити явку свого повноваженого
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 23.09.2014 р. справу №
Спичаку О.М., у зв'язку з перебуванням
судді Ломаки В.С. на навчанні у
Національній школі суддів України.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.09.2014 р. суддею Спичак О.М.
провадження та призначено її до
розгляду на 07.10.2014 р.
Від відповідача 23.09.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва надійшли письмові пояснення, в
яких він вказує на те, що позивачем не
представлено доказів належності йому
на праві власності спірних ККЕ.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 29.09.2014 р. справу №
Ломаці В.С., у зв'язку з завершенням
навчання у Національній школі суддів
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 29.09.2014 р. суддею Ломакою В.С.
провадження та призначено її до
розгляду на 07.10.2014 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.10.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 28.10.2014 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.10.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 12.11.2014 р.
04.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надішли додаткові письмові
пояснення, в яких він повторно
наголошує на необхідності укладенням
між сторонами Договору відносно
надання в користування ККЕ, а також
стверджує, що приписи ст. 181 ГК України
не можуть поширюватись на спірні
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.11.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 26.11.2014 р.
Представник третьої особи в судове
засідання 26.11.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
третьої особи не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для відкладення
розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 26.11.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
Рішенням Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
зв'язку та інформатизації № 428 від
23.08.2012, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України від 12.09.2012 за №1571/21883,
затверджені Правила надання в
користування кабельної каналізації
електрозв'язку (далі - Правила), які
визначають умови надання в
користування кабельної каналізації
електрозв'язку (ККЕ) операторів,
провайдерів телекомунікацій іншим
суб'єктам господарювання для власних
потреб або надання телекомунікаційних
послуг (п. 1.1 Правил).

За визначенням термінів, наведених в п.
1.2 Правил, використання ККЕ - це послуга
постачальника з надання права
замовнику на договірних умовах
користуватись місцем у каналі ККЕ;
замовник - суб'єкт господарювання, який
отримує у постачальника на договірних
засадах послуги з надання в
користування ККЕ.

Як зазначає позивач та підтверджується
матеріалами справи, зокрема,
перепискою сторін та Протоколом
робочої зустрічі між представниками
ПАТ «Укртелеком» та ТОВ «Телесистеми
України» щодо вирішення спірних питань
при наданні послуг кабельної
каналізації електрозв'язку, між
сторонами тривалий час ведуться
переговори щодо укладення Договору про
надання в користування каналів
кабельної каналізації електрозв'язку.

Необхідність укладення вказаного
Договору опосередкована тим, що
відповідачем було прокладено в
кабельній каналізації позивача кабелі
Київської міської філії ПАТ
«Укртелеком».

Перелік таких кабелів, зокрема, було
наведено в додатках до листів
відповідача за № 25/19-1492 від 02.10.2012 р. та
№ 25/19-1696 від 23.10.2012 р.

05.05.2014 р. листом за № 1021 позивач
направив відповідачу на підпис
договори по 157 напрямках.

У свою чергу, відповідач у відповідь
вказаний договір підписав, але зі
складанням протоколу розбіжностей від
29.05.2014 р., які листом за № 14-10/836 від 29.05.2014
р. направив позивачу.

Вказаний лист відповідача разом з
Договором та протоколом розбіжностей
було отримано позивачем 03.06.2014 р., що
підтверджується описом - вкладенням у
цінний лист та повідомлення про
вручення поштового відправлення №
281.

В подальшому листом за № 1029 від 12.06.2014 р.
позивач направив на адресу відповідача
протокол розбіжностей від 12.06.2014 р. із
власними застереженнями до Договору та
протоколу розбіжностей відповідача
від 29.05.2014 р.

У відповідь відповідач листом за №
820000/828108-2/1099 від 25.06.2014 р. повідомив, що
він не приймає пропозиції, викладені
позивачем в його протоколі
розбіжностей.

Враховуючи вказані обставини, позивач
вирішив звернутись з даним позовом до
суду з метою захисту власних прав та
законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи мають
право звертатися до господарського
суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України
визначено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19
ЦК України встановлено, що способи
самозахисту мають відповідати змісту
права, що порушене, характеру дій, якими
воно порушене, а також наслідкам, що
спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до
суду за захистом порушеного права,
позивач має обрати спосіб захисту, який
узгоджується з двома критеріями: (1) має
відповідати змісту права, що порушене й
здатний таке право відновити, а також (2)
має бути передбачений приписами ст. 16
ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж
визначений іншим Законом чи укладеним
між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що
положеннями ст. 16 ЦК України
передбачено такі способи захисту, як
зміна правовідношення, приписами ст. 20
ГК України передбачено можливість
установлення, зміни і припинення
господарських правовідносин.

В той же час, слід враховувати, що
застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту суб'єктивного права, за
захистом якого звернулася особа, так і
від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати
характер спірних правовідносин сторін
(предмет та підставу позову), характер
порушеного права позивача та
можливість його захисту в обраний ним
спосіб, а також те, чи може відповідний
спосіб захисту бути реалізованим у
спірних правовідносинах між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України
цивільні права і обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків є договори та інші
правочини.

Так, як визначено в ст. 67 ГК України
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. Підприємства
вільні у виборі предмета договору,
визначенні зобов'язань, інших умов
господарських взаємовідносин, що не
суперечать законодавству України.

Аналогічне визначення міститься і в ст.
627 ЦК України, згідно якої сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, необхідно враховувати, що
відповідно до ч. ч. 3, 7 ст. 179 ГК України
укладання господарського договору є
обов'язковим для сторін, якщо, зокрема,
існує пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору для
певних категорій суб'єктів
господарювання, чи органів державної
влади або органів місцевого
самоврядування. Господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Використання місця у кабельній
каналізації не є відносинами в сфері
комунікацій, однак дія Закону України
«Про телекомунікації» у відповідності
до ст. 5 цього Закону поширюється також
на відносини суб'єктів ринку
телекомунікацій щодо використання
телекомунікаційних мереж.

Частиною 7 статті 31 зазначеного Закону
визначено, що порядок та умови
використання діючих трубопроводів,
кабельних каналів, колекторів, веж,
антен та інших пристроїв особами, яким
вони не належать, встановлюються
договором з їх власником.

Як зазначалось вище, рішенням
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері зв'язку та
інформатизації, № 428 від 23.08.2012 р.,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України від 12.09.2012 р. за № 1571/21883,
затверджені Правила надання в
користування кабельної каналізації
електрозв'язку, які визначають умови
надання в користування кабельної
каналізації електрозв'язку (ККЕ)
операторів, провайдерів
телекомунікацій іншим суб'єктам
господарювання для власних потреб або
надання телекомунікаційних послуг.

Відповідно до п. 3.1. Правил договір про
надання в користування ККЕ повинен
відповідати нормам чинного
законодавства та містити: технічні
характеристики (інформацію про
кількість, діаметр та довжину кабелю,
кількість каналів тощо), умови та строк
бронювання місця в ККЕ, технічного
нагляду власником ККЕ, надання місця в
ККЕ та використання ККЕ; зобов'язання
сторін щодо дотримання вимог з
експлуатації та обслуговування
технічних засобів, інженерних об'єктів
та виробничих споруд, які
прокладаються в ККЕ; порядок
проведення планових та позапланових
експлуатаційних робіт у ККЕ; порядок
розрахунків за надання в користування
ККЕ; порядок вивільнення ресурсів у ККЕ
(демонтаж кабелю); відповідальність за
невиконання чи неналежне виконання
умов договору; процедуру врегулювання
спорів; строк дії та умови розірвання
договору.

Постачальнику забороняється включати
до договору умови, які передбачають
покладання робіт на замовника, зокрема:
ремонт чи дообладнання замовником
колодязів, блоків каналів ККЕ, які
призводять до витрат, пов'язаних з цими
роботами, а також вимоги, які
передбачають передачу прокладених
замовником кабелів електрозв'язку на
баланс власника ККЕ.

Відповідно до п. 4.1. Правил досудове
врегулювання спорів між замовником та
постачальником, які виникають на
будь-яких етапах укладення та
виконання договору, вирішується шляхом
проведення двосторонніх консультацій
та переговорів. Консультації та
переговори проводяться уповноваженими
представниками замовника та
постачальника ККЕ після попереднього
повідомлення однієї зі сторін про
ініціювання проведення переговорів.

Якщо за результатами переговорів
з'ясовано, що сторони не можуть дійти
згоди щодо укладення чи виконання
договору, позиції сторін оформлюються
у вигляді протоколу розбіжностей.
Кожна зі сторін може направити
протокол розбіжностей разом із заявою
про врегулювання спору в Національну
комісію, що здійснює державне
регулювання у сфері зв'язку та
інформатизації. За результатами
розгляду заяви НКРЗІ надає сторонам
рекомендації щодо досудового
врегулювання спору (п. 4.2. Правил).

Згідно з п. 4.3. Правил у разі
неможливості досудового врегулювання
спору між сторонами шляхом переговорів
або відповідно до пункту 4.2 цього
розділу спір вирішується в судовому
порядку.

Так, відповідно до ч. 1-7 ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні або
надсилає відповідь на лист, факсограму
тощо у двадцятиденний строк після
одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо
всіх або окремих умов, зазначених у
протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у письмовій
формі (протоколом узгодження
розбіжностей, листами, телеграмами,
телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол
розбіжностей щодо умов договору,
заснованого на державному замовленні
або такого, укладення якого є
обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона - виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

В даному випадку суд погоджується з
висновками позивача щодо
обов'язковості укладення договору про
надання в користування кабельної
каналізації електрозв'язку, які
ґрунтуються на підставі загального
правового аналізу ч. 6 ст. 179
Господарського кодексу України, норм
Закону України «Про телекомунікаційні
послуги» та розроблених на його
виконання Правил надання в
користування кабельної каналізації
електрозв'язку, затверджених рішенням
НКРЗІ від 23.08.2012 р. № 428, приписи яких
визначають конкретні дії
постачальника та замовника, необхідні
для встановлення договірних
правовідносин із зазначенням
конкретних підстав відмови
постачальника в укладенні договору, що,
в свою чергу, свідчить про
обов'язковість для Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
укладення спірного договору.

При цьому, розглядаючи спір, що виник
між сторонами, суд звертає увагу на те,
що позивач в порушення ч. 5 ст. 181 ГК
України та положень Правил, отримавши
запропонований ним проект договору
підписаним з боку відповідача з
протоколом розбіжностей, пропустив
двадцятиденний строк звернення до
господарського суду для вирішення
переддоговірного спору.

Зокрема, як зазначалось вище, позивач
направив відповідачу проект Договору
05.05.2014 р., у відповідь на що відповідач
направив протокол розбіжностей, який
позивач отримав 03.06.2014 р., а відповідно у
строк до 23.06.2014 р. включно позивач мав
передати даний спір до суду.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.06.2014 р. у справі № 910/12750/14
позовну заяву позивача було залишено
без розгляду.

Вказана ухвала оскаржена в
апеляційному порядку не була, а
відповідно є чинною.

З позовом, який розглядається в межах
даної справи, позивач звернувся до суду
лише 10.07.2014 р.

Норма ч. 7 ст. 181 ГК України є
імперативною, а отже факт прийняття
пропозиції відповідача з відповідними
наслідками укладення договорів є
таким, що відбувся.

Законодавство не передбачає
можливість зміни судом вказаної
обставини, також не встановлює
обставин, за яких можливі відновлення
чи продовження цього строку;
встановлений ст. 181 ГК України строк, не
є позовною давністю; залишення позову
без розгляду не зупиняє перебігу
строку розгляду розбіжностей.

Таким чином, спірний Договір про
надання в користування кабельної
каналізації електрозв'язку вважається
укладеним в редакції протоколу
розбіжностей відповідача, що, в свою
чергу, безумовно свідчить про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог про той же предмет, на
тих же умовах і на той же строк.

Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постанові від 15.04.2014 р. у
справі № 903/906/13.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, судом встановлено, що
заявлені позовні вимоги є
безпідставними та необґрунтованими,
вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити.

2. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 01.12.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака