П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Київ

Судова палата у господарських справах
Верховного Суду України у складі:

головуючого
Барбари В.П.

суддів: Берднік І.С., Гуля
В.С., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,

Колесника
П.І., Потильчака О.І. та Шицького І.Б.,

за участю представника публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" - Юра М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні заяву ліквідатора Колошина
В.П. про перегляд Верховним Судом
України постанови Вищого
господарського суду України від 25
березня 2014 року у справі № 25/5005/6641/2012 за
заявою товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Ростбуд" (далі - ТОВ "Будівельна
компанія "Ростбуд" до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_8 про визнання
банкрутом,

в с т а н о в и л а:

До Верховного Суду України звернувся
ліквідатор Колошин В.П. із заявою про
перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 25 березня 2014 року у справі
№ 25/5005/6641/2012 із підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції положень статей 1,
25, 47, 48 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (у редакції,
чинній на момент виникнення
правовідносин; далі - Закон), внаслідок
чого ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

В обґрунтування неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції норм матеріального права
заявник надав копії постанов Вищого
господарського суду України від 22
грудня 2010 року у справах № Б-39/62-10 та №
Б-50/131-10.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 6 червня 2014 року вирішено
питання про допуск справи до
провадження для перегляду Верховним
Судом України постанови Вищого
господарського суду України від 25
березня 2014 року.

Допускаючи справу № 25/5005/6641/2012 до
провадження Верховного Суду України,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку, що у постановах від 22 грудня
2010 року у справах № Б-39/62-10 та № Б-50/131-10
за аналогічних підстав і предмета
позову, змісту позовних вимог і
правового регулювання спірних
правовідносин визнано відсутність у
особи права на оскарження постанови
про визнання боржника банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури,
оскільки ця особа не набула статусу
учасника у справі про банкрутство.

У заяві ліквідатор Колошин В.П. просив
скасувати постанову Вищого
господарського суду України від 25
березня 2014 року у справі
№ 25/5005/6641/2012 та прийняти нове судове
рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль"
(далі - Банк), дослідивши доводи
заявника, Судова палата у
господарських справах Верховного Суду
України вважає, що заява не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами, ухвалою
господарського суду Дніпропетровської
області від 6 серпня 2012 року порушено
провадження у справі за заявою ТОВ
"Будівельна компанія "Ростбуд" про
банкрутство фізичної особи -
підприємця ОСОБА_8 за процедурою,
передбаченою статтями 47 - 49 Закону.

Постановою господарського суду
Дніпропетровської області від 21
серпня 2012 року фізичну особу -
підприємця ОСОБА_8 визнано банкрутом.
Відкрито ліквідаційну процедуру у
справі строком на 1 рік до 21 серпня
2013 року. Ліквідатором банкрута
призначено арбітражного керуючого
Колошина В.П., якого зобов'язано
здійснювати ліквідаційну процедуру.

20 листопада 2012 року Банк в особі
Дніпропетровської обласної дирекції
звернувся до господарського суду
Дніпропетровської області із заявою
про визнання грошових вимог до
боржника на суму 1 606 061,11 грн.

20 грудня 2012 року ліквідатор боржника
повідомив господарський суд
Дніпропетровської області про
невизнання боржником зазначених вище
вимог Банку.

22 серпня 2013 року ліквідатор Колошин В.П.
подав до господарського суду
Дніпропетровської області звіт
ліквідатора з додатками.

16 жовтня 2013 року Банк звернувся до суду
зі скаргою на дії ліквідатора та просив
відмовити у затвердженні звіту
ліквідатора, визнати дії ліквідатора з
продажу нерухомого заставного майна
банкрута неправомірними, відсторонити
арбітражного керуючого Колошина В.П.
від виконання обов'язків ліквідатора
банкрута та призначити іншого
ліквідатора у справі.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від
20 листопада 2013 року розгляд скарги
Банку на дії ліквідатора припинено. При
цьому суд, посилаючись на статтю 1
Закону, зазначив, що заявник не є
стороною у справі про банкрутство, тому
його скарга не підлягає розгляду.

Суд апеляційної інстанції погодився з
таким висновком суду першої інстанції
та зауважив, що Банк не набув правового
статусу кредитора у справі, а
відповідно, не є стороною у справі про
банкрутство. Крім того, суд апеляційної
інстанції вирішив, що у діях
ліквідатора Колошина В.П. не вбачається
порушення вимог закону, затвердив
ліквідаційний баланс і звіт
ліквідатора, ліквідував боржника та
припинив провадження у справі.

Постановою Вищого господарського суду
України від 25 березня 2014 року
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 8
січня 2014 року скасовано, ухвалу
господарського суду Дніпропетровської
області від 20 листопада 2013 року в
частині припинення розгляду скарги
Банку на дії ліквідатора скасовано. У
решті зазначену ухвалу залишено без
змін.

В основу постанови суду касаційної
інстанції покладено висновки про те, що
суди попередніх інстанцій у порушення
положень частини четвертої статті 25
Закону незаконно позбавили Банк права
на оскарження дій ліквідатора,
оскільки Банк є особою, яка,
посилаючись на іпотечний договір від 28
квітня 2007 року № 014/02-40/1446, укладений між
Банком і боржником, оспорює
правомірність віднесення майнових
активів до ліквідаційної маси та їх
реалізацію.

Саме про неправомірність, на думку
заявника, такого висновку зазначено у
заяві ліквідатора Колошина В.П. про
перегляд постанови Вищого
господарського суду України від 25
березня 2014 року.

Судова палата у господарських справах
Верховного Суду України вважає, що такі
твердження заявника є помилковими у
зв'язку з наступним.

Господарськими судами встановлено, що
28 квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_9
укладено генеральну кредитну угоду №
К-Д 014/02-40/643, а на її основі - кредитний
договір № К-Д 014/02-40/643/1, на підставі
якого Банк надав ОСОБА_9 кредит у
розмірі 180 000 доларів США строком на 84
місяці, а ОСОБА_9 зобов'язався
сплачувати 14 % річних за користування
кредитом і здійснювати повернення
кредиту щомісячними платежами
відповідно до графіка погашення
кредиту.

28 квітня 2007 року на забезпечення
виконання зобов'язань за цим кредитним
договором між Банком і ОСОБА_9, який
діяв від імені громадянки ОСОБА_8, було
укладено договір іпотеки № 014/02-40/1446.
Відповідно до умов договору ОСОБА_8
виступає майновим поручителем і
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення вимог Банку.

За змістом підпункту 1.1 пункту 1
зазначеного договору предметом
іпотеки є нерухоме майно за адресою:
АДРЕСА_1. Згідно з підпунктом 1.5 пункту 1
заставна вартість майна у грошовому
еквіваленті становить 265 148,52 доларів
США або 1 339 000,02 грн за офіційним курсом
НБУ на момент укладення договору.

Умовами кредитного договору та
договору іпотеки передбачено право
Банку звернути стягнення на предмет
іпотеки у разі порушення чи
неналежного виконання умов кредитного
договору.

У звіті ліквідатора зазначено, що 27
червня 2013 року на прилюдних торгах
відбулася реалізація майна ОСОБА_8,
зокрема, домоволодіння, що складається
із житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 191
кв. м для ведення особистого
селянського господарства за цією ж
адресою.

Положеннями частини четвертої статті 25
Закону визначено, що дії ліквідатора
(ліквідаційної комісії) можуть бути
оскаржені до господарського суду
власником майна (органом,
уповноваженим управляти майном)
банкрута; особою, яка відповідає за
зобов'язаннями банкрута; кожним
кредитором окремо або комітетом
кредиторів; особою, яка, посилаючись на
свої права власника або іншу підставу,
передбачену законом чи договором,
оспорює правомірність віднесення
майнових активів або коштів до
ліквідаційної маси.

Отже, Банк, будучи іпотекодержателем
реалізованого майна і посилаючись на
свої права, передбачені іпотечним
договором від 28 квітня 2007 року №
014/02-40/1446, мав право оспорювати
правомірність віднесення майнових
активів до ліквідаційної маси, та це
питання підлягає вирішенню в порядку,
визначеному Законом.

Відповідно до частини першої статті 11126
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) Верховний
Суд України відмовляє у задоволенні
заяви, якщо обставини, що стали
підставою для перегляду справи, не
підтвердилися.

Враховуючи викладене, Судова палата у
господарських справах Верховного Суду
України відмовляє у задоволенні заяви
про перегляд постанови Вищого
господарського суду України від 25
березня 2014 року у справі № 25/5005/6641/2012.

Керуючись статтями 11123 , 11124 , 11126 ГПК
України, Судова палата у господарських
справах Верховного Суду України:

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у задоволенні заяви
ліквідатора Колошина В.П. про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
25 березня 2014 року у справі № 25/5005/6641/2012.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 11116 ГПК України.

Головуючий
В.П. Барбара

Судді:
І.С.
Берднік

В.С. Гуль

А.А. Ємець

Т.Є.
Жайворонок

П.І. Колесник

О.І. Потильчак

І.Б. Шицький