ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року Справа № 911/1134/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Божок В.С.- головуючого, Костенко Т.Ф.,
Сибіги О.М.перевіривши матеріали
касаційної скаргиБориспільської
міської ради Київської областіна
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 01.10.2014 у
справігосподарського суду Київської
областіза позовомфізичної
особи-підприємця
ОСОБА_4доБориспільської міської ради
Київської області провизнання
договору оренди землі недійснимв
судовому засіданні взяли участь
представники:від позивача:не
з'явились;від відповідача:Волошина Ю.Г.
- дов. №12-34-1271 від 29.03.2013;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 19.05.2014 господарського суду
Київської області ( суддя - Щоткін О.В.)
позовні вимоги задоволено. Визнано
недійсним на майбутнє договір оренди
від 24.12.2008 земельної ділянки площею 1,1744
га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
кадастровий номер :04:031:0003,
укладений ФОП ОСОБА_4 та Бориспільською
міською радою Київської області,
зареєстрований в Бориспільському
міському відділенні Київської
регіональної філії центру державного
земельного кадастру від 16.07.2009 за
№3.

Постановою від 01.10.2014 Київського
апеляційного господарського суду
(судді: Станнік С.Р. - головуючий, Власов
Ю.Л., Шаптала Є.Ю.) рішення від 19.05.2014
господарського суду Київської області
залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що
згідно ч.2 ст. 15 Закону України "Про
оренду землі" відсутність у договорі
оренди землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, а також
порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Не погоджуючись з судовими рішеннями
Бориспільська міська рада Київської
області звернулася до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою і просить їх
скасувати, посилаючись на те, що
господарськими судами попередніх
інстанцій порушенні норми
матеріального та процесуального права,
зокрема, ст.ст. 15, 257 Цивільного кодексу
України; ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України; ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України. Скаржник вказує, що
відсутність зазначених позивачем умов
договору оренди не є безумовною
підставою для визнання його недійсним,
а встановлений ст. 257 Цивільного
кодексу України загальний строк
позовної давності тривалістю у три
роки для звернення до господарського
суду з даним позовом сплинув, однак
суди не застосували дану норму.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм матеріального і
процесуального права при винесенні
оспорюваного судового акта, знаходить
необхідним касаційну скаргу
задовольнити частково.

Господарськими судами встановлено, що
24.12.2008 фізична-особа підприємець ОСОБА_4
(орендар) та Бориспільська міська рада
Київської області (орендодавець)
уклали договір оренди землі, який
зареєстрований 16.07.2009 в
Бориспільському міському відділенні
Київської регіональної філії центру
державного земельного кадастру за
№36, за умовами якого
Бориспільська міська рада Київської
області передала ФОП ОСОБА_4 в платне
користування терміном на 10 років
земельну ділянку площею 1,1744 га під
об'єктами незавершеного будівництва,
які належать позивачу, за адресою:
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:04:031:0003.

Відповідно ст. 628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

За ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є, в тому числі і
умови, що визначені законом як істотні.

Приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 15 Закону України
"Про оренду землі" визначені істотні
умови договору оренди. Відсутність
хоча б однієї з цих істотних умов
передбачених цією статтею є підставою
для відмови в державній реєстрації
договору оренди, а також для визнання
договору недійсним відповідно до
закону. Однак як вказувалось вище
господарськими судами встановлено, що
договір оренди землі від 24.12.2008,
зареєстрований 16.07.2009 в
Бориспільському міському відділенні
Київської регіональної філії центру
державного земельного кадастру за
№36, чому господарські суди не
надали належної правової оцінки.

Господарські суди також не надали
належної правової оцінки тому, що за
договором оренди землі від 24.12.2008
відповідач передав позивачу земельну
ділянку під об'єктами незавершеного
будівництва, які належать позивачу на
праві власності, а відповідно ч. 1 ст. 120
Земельного кодексу України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

За твердженням Бориспільської міської
ради Київської області в її
запереченнях на позовну заяву та в
апеляційній скарзі №12-34-1962 від 02.06.2014
зазначалося щодо порушення позивачем
строків позовної давності. Однак
господарськими судами це залишено поза
увагою.

Відповідно ст.ст. 256 та 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 Цивільного
кодексу України передбачено, що сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового
моменту перебігу позовної давності має
важливе значення, оскільки від нього
залежить і правильність обчислення
позовної давності, і захист порушеного
права.

Початок перебігу позовної давності
визначається відповідно до приписів
ст. 261 Цивільного кодексу України, за
якими перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Однак, задовольняючи позовні вимоги,
господарськими судами попередніх
інстанцій не взято до уваги заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності та цьому не надано
належної правової оцінки. Обставини
спливу позовної давності не
досліджувалися судами першої та
апеляційної інстанцій, що є підставою
для скасування оскаржуваних судових
рішень.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів Вищий
господарський суд України" роз'яснено,
що законом не встановлено вимог щодо
форми заяви сторони про сплив позовної
давності. Відтак її може бути викладено
у відзиві на позов або у вигляді
окремого клопотання, письмового чи
усного. В останньому випадку воно
обов'язково має бути зазначене в
протоколі судового засідання (пункт 6
частини другої статті 811
Господарського процесуального кодексу
України); господарський суд може також
запропонувати відповідачеві викласти
таку заяву в письмовій формі та
долучити її до матеріалів справи.

Зважаючи на те, що відповідно ст. 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, тому рішення та
постанова у справі підлягають
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд господарському суду.

Отже, господарські суди неповно
встановили всі обставини справи, що
необхідні для правильного вирішення
спору та не дослідили питання спливу
позовної давності.

Неповне з'ясування всіх обставин
справи, які мають значення для справи,
дає підстави для скасування ухвалених
у справі судових рішень та передачі
справи на новий розгляд.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки господарського суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими у
судовому засіданні.

При вирішенні спору господарський суд
зобов'язаний прийняти рішення, зокрема,
щодо: наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні
господарського суду обов'язково
повинні бути зазначені встановлені
судом факти і відповідні їм
правовідносини.

Зважаючи на те, що відповідно ст. 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

При новому розгляді справи необхідно
повно та всебічно з'ясувати всі
обставини справи, дати їм належну
правову оцінку та постановити законне
та обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.1115, п.3 ст.1119, ст.11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову від 01.10.2014 Київського
апеляційного господарського суду та
рішення від 19.05.2014 господарського суду
Київської області зі справи № 911/1134/14
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
господарського суду Київської області.

Головуючий
В.С.Божок

Судді
Т.Ф. Костенко

О.М. Сибіга