ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 р. Справа № 909/1076/14

Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Булки В.І., при
секретарі судового засідання
Бабенецькій А.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Альтеко",

вул. Шевченка, буд. 102, с.
Верхня, Калуський район,

Івано-Франківська
область, 77324,

до відповідача: Галицької міської
ради,

майдан Різдва, буд.16, м.
Галич, Івано-Франківська область, 77100,

про стягнення заборгованості за
неналежне виконання умов договору №
21/2013-А від 01.10.13 про постачання теплової
енергії в сумі 106 173,60 грн.,

за участю представників сторін:

Від позивача: Петрів М.І. - директор,
(спеціальний витяг №19335032 станом на
23.09.14 );

Від відповідача: Стефунько О.М. -
спеціаліст 1-ої категорії, (довіреність
№02-22/06 від 09.01.14);

встановив: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Альтеко" звернулось
до господарського суду
Івано-Франківської області з позовною
заявою до відповідача Галицької
міської ради про стягнення
заборгованості за неналежне виконання
умов договору №21/2013-А від 01.10.13 про
постачання теплової енергії в сумі 106
173,60 грн.

В судовому засіданні 21.10.14
оголошувалась перерва до 11.11.14.

Ухвалою суду від 13.11.14 продовжено строк
вирішення спору на 15 днів.

В судовому засіданні 25.11.14 оголошено
перерву до 27.11.14.

Представник позивача позовні вимоги
підтримує, просить суд позов
задоволити, свої обґрунтування виклав
у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову
заперечує з підстав викладених у
відзиві на позов №02.2-14/569 від 16.10.14
(вх.№16305/14 від 20.10.14) та наголошує, що
заборгованість перед позивачем
відсутня, позовні вимоги не
відповідають дійсності.

Розглянувши матеріали справи,
враховуючи вимоги чинного
законодавства та ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
з'ясувавши фактичні обставини на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті судом
встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Альтеко" та
Галицькою міською радою укладено
договір №21/2013-А від 01.10.13 про
постачання теплової енергії.

Відповідно до п.1.1 вказаного вище
договору, виробник (позивач)
зобов'язався постачати споживачеві
(відповідачу) послуги з постачання
водяної пари і гарячої води (включно з
холодоагентами) - послуги з постачання
теплової енергії для централізованого
опалення, а споживач (відповідач) -
своєчасно проводити оплату за
використану теплову енергію за
встановленими тарифами в терміни,
передбачені договором.

Енергія постачається у Дошкільний
навчальний заклад №1 "Дзвіночок", що
знаходиться за адресою: м. Галич,
вул.Н.Вівчаренко,24а та є на балансі
споживача (відповідача), в межах
передбачених бюджетних асигнувань.
Енергія постачається в обсягах 15,55Гкал.
в місяць, і повинна бути такої якості,
щоб забезпечити температурний режим не
нижче +180 С у всіх приміщеннях (п.2.1
договору).

Сторонами п.2.2 договору погоджено, що на
момент укладення договору тариф на
теплову енергію, що надається на об'єкт
теплопостачання споживача становить
750,11грн./1Гкал.

Ціна договору становить 34 993,00грн. (п.2.3
договору).

В засіданні суду представник позивача
зазначив, що п.1 рішення Галицької
міської ради №108 від 17.10.13 затверджено
ТзОВ "Альтеко" тариф на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії для бюджетних
споживачів у вартості 780грн./Гкал.

Позивач зазначив, що на виконання п.5.3.3
договору встановив лічильник для
обліку вироблених гігакалорій. Даний
факт підтверджується актом №003 від
23.10.13, показник лічильника - 0000.

Крім того, між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Альтеко" та
Галицькою міською радою укладено
договір №1/3/2014-А від 02.01.14 про закупівлю
теплової енергії за державні кошти.

Відповідно до п.1.1 вказаного вище
договору, виробник (позивач)
зобов'язався постачати споживачеві
(відповідачу) послуги з постачання
водяної пари і гарячої води (включно з
холодоагентами) - послуги з постачання
теплової енергії для централізованого
опалення, а споживач (відповідач) -
своєчасно проводити оплату за
використану теплову енергію за
встановленими тарифами в терміни,
передбачені договором.

Планова кількість товару 47,37Гкал/міс.
(п.1.2 договору).

Енергія постачається у Дошкільний
навчальний заклад №1 "Дзвіночок", що
знаходиться за адресою: м. Галич,
вул.Н.Вівчаренко,24а та є на балансі
споживача (відповідача), в межах
передбачених бюджетних асигнувань.
Енергія постачається в обсягах 15,55Гкал.
в місяць, і повинна бути такої якості,
щоб забезпечити температурний режим не
нижче +180 С у всіх приміщеннях (п.2.1
договору).

Сторонами п.2.2 договору погоджено, що на
момент укладення договору тариф на
теплову енергію, що надається на об'єкт
теплопостачання споживача становить
780,11грн./1Гкал.

Ціна договору становить 36 955,00грн. (п.2.3
договору).

Термін дії договору до 31.12.13 (п.9.1
договору).

Представник позивача в засіданні суду
зазначив, що після закінчення дії
договору позивач продовжував надавати
послуги з постачання теплової енергії
Дошкільному навчальному закладу №1
"Дзвіночок", що знаходиться за адресою:
м. Галич, вул.Н.Вівчаренко,24а.

25.03.14 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Альтеко" та
Галицькою міською радою укладено
додаткову угоду №1 до договору №1/3/2014-А
від 02.01.14 про закупівлю теплової
енергії за державні кошти.

Відповідно до п.1 додаткової угоди
збільшено суму договору на 63 025,00грн.

Ціною договору вважаються планові
витрати споживача на придбання
планової кількості товару. Вартість
одиниці товару (1Гкал) становить 780грн.
(п.2 додаткової угоди).

Згідно п.5 додаткової угоди строк її дії
до 30.04.14.

Представник позивача зазначив, що за
період з 23.10.13 по 16.04.14 відповідачу
надано послуги з теплопостачання
Дошкільного навчального закладу №1
"Дзвіночок" в кількості 351,34Гкал. та
вказує на акт №16/2014 про закінчення
опалювального сезону від 16.04.14. Однак,
відповідач частково розрахувався за
спожиту теплову енергію (за період з
23.10.13 по 16.04.14), а саме: оплачено за
поставлену теплову енергію в кількості
215,22Гкал. на загальну суму 134 973,00грн.
Дані проплати підтверджуються
платіжними дорученнями, копії яких
знаходяться в матеріалах справи і є
додатком до позовної заяви.

Позивач направив міському голові м.
Галич лист №1/38-14 від 17.04.14 з проханням
оплатити борг в розмірі 106 173,6грн.

Відповідач надав лист - відповідь
№02.2-14/278 від 22.05.14 в якому зазначає, що
станом на 01.05.14 не числиться
заборгованість за надані послуги з
теплопостачання для ДНЗ №1 м. Галича.

Як наслідок, позивач направив
відповідачу претензію №1/43-14 від 02.07.14 з
вимогою погасити заборгованість в
розмірі 106 173,6грн.

24.07.14 відповідач надав відповідь на
претензію (вих.№02.2-14/407) в якому
наголошує, що бюджетом Галицької
міської ради на 2014 рік на оплату за
послуги з теплопостачання заплановано
99 980,00грн., що і було передбачено
договорами, які укладені між сторонами.
За таких обставин, заборгованість
відсутня, зобов'язання за договорами
відповідачем виконано в повному
обсязі.

На думку позивача, станом на день
звернення до господарського суду
Івано-Франківської області борг
відповідача перед позивачем становить
106 173,6грн.

Беручи до уваги викладене вище суд
вважає за правильне в позові відмовити
та виходить з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України,
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема є договори
та інші правочини. Згідно ст.174
Господарського кодексу України однією
з підстав виникнення господарського
зобов'язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору, з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За умовами ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, але при
укладенні договору сторони повинні
керуватися вимогами Цивільного
кодексу України, іншими актами
цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України встановлено, що за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Приписами ч.1 ст.903 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

В силу ч.1 ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно п.п.1,7 ст.193 Господарського
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язань - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Із аналізу викладених вище правових
норм та умов договорів випливає, що
позивачем надано відповідачу послуги:

-за договором №21/2013-А від 01.10.13 про
постачання теплової енергії від 01.10.13:
позивачем поставлено відповідачу
теплову енергію - згідно акту №ОУ-0000008
надання послуг за жовтень 2013 року на
суму 24 303,56грн. та акту №ОУ-0000009 надання
послуг за листопад 2013 року на суму 10
689,44грн., а відповідачем проведено
оплату згідно платіжного доручення
№1063 від 31.10.13 - 24 303,56грн. та платіжного
доручення №1326 від 25.12.13 - 10 689,44грн. );

- за договором №1/3/2014-А від 02.01.14 про
закупівлю теплової енергії за державні
кошти від 02.01.14:

позивачем поставлено відповідачу
теплову енергію на суму 36 955,00грн. -
згідно акту №АУ-000001 надання послуг
за січень 2014 року на суму 36 955,00грн., а
відповідачем оплачено згідно
платіжного доручення №2 від 22.01.14 - 36
955,00грн.;

- за додатковою угодою №1 від 25.03.14 до
договору №1/3/2014-А від 02.01.14 про
закупівлю теплової енергії за державні
кошти від 02.01.14:

позивачем поставлено відповідачу
теплову енергію на суму 63 025,00грн. -
згідно акту №ОУ-000002 надання послуг за
березень 2014 року, а відповідачем
оплачено згідно платіжного доручення
№75 від 03.04.14 - 63 025,00грн.

Судом при дослідженні матеріалів
справи встановлено, що відповідач на
виконання умов укладених між сторонами
договорів оплатив за надані послуги,
які встановлені договорами, в повному
обсязі, що не заперечується
представником позивача.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Тобто,
свобода договору проявляється у
можливості сторін на власний розсуд
визначати умови договору, які і
становлять його зміст.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Крім того, п.2.4 договору №21/2013-А від 01.10.13
про постачання теплової енергії від
01.10.13 та п.2.4 договору №1/3/2014-А від 02.01.14
про закупівлю теплової енергії за
державні кошти від 02.01.14 сторонами
погоджено, що ціна договору може бути
змінена за взаємною згодою сторін.

Більше того, п.2 додаткової угоди №1 від
25.03.14 до договору №1/3/2014-А від 02.01.14 про
закупівлю теплової енергії за державні
кошти від 02.01.14 сторонами погоджено, що
ціною договору вважаються планові
витрати споживача на придбання
планової кількості товару.

Таким чином, сторонами погоджено, що
зміни і доповнення до договору можуть
бути внесені у випадках, визначених
сторонами.

Щодо твердження представника позивача
про те, що після закінчення дії
договору №1/3/2014-А від 02.01.14 про
закупівлю теплової енергії за державні
кошти від 02.01.14, відповідно до п.9.1 строк
дії до 31.01.14, позивач продовжував
надавати послуги з постачання теплової
енергії та посилання на акт №16/2014 про
закінчення опалювального сезону від
16.04.14, суд вважає необґрунтованими,
оскільки на таке постачання не було
правових підстав, ані передбачених
договором, ані додатковою угодою.

Суд дане твердження позивача не
бере до уваги з наступних підстав.
Статтею 632 Цивільного кодексу України
встановлено, що ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
Зміна ціни після укладення договору
допускається лише у випадках і на
умовах, встановлених договором або
законом. Зміна ціни в договорі після
його виконання не допускається. Тобто,
ціна є однією із найважливіших умов
відплатного договору. Сторони мають
право встановлювати ціну в договорі на
власний розсуд. Крім того, норма
вказаної вище статті надає сторонам
можливість включення в договори умови
про порядок і підстави зміни ціни під
час виконання договору. Для можливості
зміни ціни в договорі повинна
обов'язково бути зазначена така умова.

При дослідженні матеріалів
справи, оцінивши подані докази, судом
встановлено, що відповідач взяті на
себе зобов'язання за договором виконав.
Позивачем не доведено обставини, на які
він посилався.

За приписами статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд, у визначеному
законом порядку, встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Таким чином, доказування полягає
не лише в поданні особами доказів, а й у
доведенні їх переконливості, що
позивачем зроблено не було.

Згідно з приписами статті 34 цього ж
Кодексу господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Належними визнаються
докази, які містять відомості про
факти, що входять у предмет доказування
у справі, та інші факти, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Допустимість доказів означає, що
у випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
статті 43 названого Кодексу
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі усіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Тобто, при вирішенні
господарських спорів суд забезпечує
сторонам рівні умови для встановлення
фактичних обставин справи і оцінює
кожний доказ окремо, та усі докази в
сукупності.

Позивачем не доведено обставини,
на які він посилався, як на підставу
своїх вимог, твердження позивача не
відповідають фактичним обставинам
справи, вимогам діючого законодавства
та спростовуються викладеним вище.

Усі доводи позивача, викладені в
позовній заяві та надані в судових
засіданнях судом досліджено, їм дана
належна оцінка, тому відхиляються як
необґрунтовані і недоведені та такі, що
не спростовують обставин справи.
Враховуючи наявні матеріали справи та
вимоги чинного законодавства України
суд прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позову.

Враховуючи приписи ст.49
Господарського процесуального кодексу
України судові

витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод,
ст.ст.11,509,627,628,629,632,901,903 Цивільного
кодексу України, ст.193 Господарського
кодексу України, ст.ст.32,33,34,43,49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

в позові Товариства з обмеженою
відповідальністю "Альтеко" до
відповідача Галицької міської ради про
стягнення заборгованості за неналежне
виконання умов договору №21/2013-А від
01.10.13 про постачання теплової енергії в
сумі 106 173,60 грн.- відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем,
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Альтеко".

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 04.12.14.

Суддя
Булка В.І.

Виготовлено в КП "Діловодство
спеціалізованого суду"

Помічник судді Гандера М.В. 04.12.14