Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
тел. (0412) 48-16-20,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "02" грудня 2014 р.
Справа № 906/1531/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Жук Л.В. - довіреність від
28.11.2014;

Щоткін А.В. - довіреність
від 20.02.2014;

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма "Цеоліт"
(м.Бровари, Київська область)

до Сільськогосподарського виробничого
кооперативу "Ружинський" (смт.Ружин,
Житомирський район, Житомирська
область)

про стягнення 23877,81 грн.

В судовому засіданні, у відповідності
до ст. 77 ГПК України, оголошувалася
перерва до 14:30год. 02.12.2014.

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 23877,81грн. з яких
9165,00грн. основного боргу, 2770,46грн. пені,
4516,50грн. штрафу, 6206,29грн. інфляційних та
1219,56грн. 3% річних.

Представник позивача в судовому
засіданні подав заяву, в якій
повідомляє, що 25.11.2014р. відповідач
сплатив суму основного боргу у розмірі
9165,00грн. (а.с .26). Позовні вимоги
підтримав в частині стягнення з
відповідача пені, штрафу, 3% річних та
інфляційних.

Відповідач не скористався своїм правом
надання письмового відзиву на позовну
заяву та правом на участь в судовому
засіданні: повноважного представника в
судове засідання не направив, про
причини неявки суд не повідомив, хоча
про місце, дату та час судового
засідання повідомлений належним чином
(про що свідчить підпис представника
відповідача у повідомленні про
вручення поштового відправлення,
а.с.24).

Оскільки явка представника
відповідача в судове засідання не
визнана обов'язковою, а надання
письмового відзиву відповідно до вимог
ст.59 ГПК України є правом відповідача, а
не його обов'язком, суд вважає, що
неявка представника відповідача та
неподання відзиву не перешкоджатиме
розгляду справи за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст.75 ГПК
України.

Заслухавши пояснення представників
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вказує позивач та вбачається з
матеріалів справи, 13 вересня 2013 року
між Товариством з обмеженою
відповідальністю Фірмою "Цеоліт"
(продавець, позивач) та
Сільськогосподарським виробничим
кооперативом "Ружинський" (покупець,
відповідач) укладено договір
купівлі-продажу №К/70/13 (далі - Договір
(а.с.10-13)), за умовами якого продавець
зобов'язався, в порядку та на умовах
визначених у договорі, передати у
власність покупця товари, визначені у
п.1.2 цього Договору, а покупець
зобов'язався прийняти та оплатити
товар (п.1.1 Дговору).

Відповідно до п.2.1 Договору, товар
повинен бути поставлений у повному
обсязі протягом не більш 10 (десяти)
робочих днів з моменту здійснення
покупцем оплати на поточний рахунок
продавця в сумі, визначеної в рахунках
продавця на відповідну партію
поставки. Умови оплати товару
визначаються у розділі 4 цього
Договору. При частковій оплаті
рахунку-фактури, продавець має право
здійснити часткову поставку товару або
відмовитися від поставки до моменту
отримання суми за партію товару в
повному обсязі.

Поставка товару може здійснюватися
окремими партіями, що формується
продавцем на замовлення покупця (п.2.2
Договору).

Пунктом 4.1 Договору визначено, що після
надання заявки продавцю, покупець
здійснює 100% оплату за партію товарів
згідно рахунку-фактури, який надається
продавцем.

Оплата проводиться на поточний рахунок
продавця в строк до десяти календарних
днів з моменту надання рахунку-фактури
продавцем. У разі несплати рахунку в
зазначений строк, продавець має право
анулювати рахунок та здійснити продаж
товару іншим покупцям (п.4.2 Договору).

Судом встановлено, що позивач виставив
відповідачу рахунки на оплату №619 від
13.09.2013р. на суму 35430,00грн. та №692 від
07.11.2013р. на суму 9735,00грн. (а.с.17-18), однак
відповідач оплату згідно виставлених
рахунків-фактур не провів.

В свою чергу, 16.09.2013р. та 07.11.2013р. позивач
передав відповідачу товар на загальну
суму 45165,00грн.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується видатковими
накладними №582 від 16.09.2013р., №656 від
07.11.2013р. та довіреністю №105 від 16.09.2013р.
на отримання матеріальних цінностей
(а.с.14-16).

Тобто, позивач не відмовився від
поставки, здійснивши останню без
попередньої оплати, при цьому
відповідач від прийняття товару також
не відмовився, прийнявши його без
зауважень, доказом чого є видаткові
накладні, які відповідно до п.п.2.8,2.9
договору є підтвердженням факту
отримання товару покупцем.

Наведене свідчить про те, що сторони
відійшли від умов Договору, в частині
визначеного ним порядку проведення
розрахунків - здійснення попередньої
оплати за товар.

16.10.2014р. позивач направив на адресу
відповідача претензію від 11.09.2014р., в
якій просив сплатити заборгованість в
десятиденний термін, проте останній
залишив її без відповіді та
задоволення (а.с.20-21;37).

Позивач вказує, що відповідач частково
оплатив отриманий товар, в результаті
чого виникла заборгованість в сумі
9165,00грн., яка не була погашена і на час
звернення до суду.

За несвоєчасно проведені розрахунки, у
відповідності до п.п.7.1, 7.2 Договору,
позивачем нараховано до стягнення з
відповідача пеню в сумі 2770,46грн. та
штраф у розмірі 4516,50грн., а на підставі
ст. 625 ЦК України - 1219,56грн. 3% річних та
6206,29 грн. інфляційних.

Оцінивши в сукупності матеріали
справи, проаналізувавши вимоги чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, врахувавши пояснення
представників сторін, господарський
суд дійшов висновку про часткове
задоволення позову, враховуючи
наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.

За ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи,
позовні вимоги ґрунтуються на
укладеному між сторонами Договорі
купівлі-продажу №К/70/13 від 13.09.2013р. (а.с.
10-13).

Згідно ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За ч. 1 та ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу. У разі невиконання
покупцем обов'язку щодо попередньої
оплати товару застосовуються
положення статті 538 цього Кодексу.

Згідно положень ст.538 Цивільного
кодексу України, у разі невиконання
однією із сторін у зобов'язанні свого
обов'язку або за наявності очевидних
підстав вважати, що вона не виконає
свого обов'язку у встановлений строк
(термін) або виконає його не в повному
обсязі, друга сторона має право
зупинити виконання свого обов'язку,
відмовитися від його виконання
частково або в повному обсязі. При
цьому, якщо зустрічне виконання
обов'язку здійснено однією із сторін,
незважаючи на невиконання другою
стороною свого обов'язку, друга сторона
повинна виконати свій обов'язок.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як передбачено ст.692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві
повну ціну переданого товару.

Оскільки, сторони відійшли від умов
Договору купівлі-продажу №К/70/13 від
13.09.2013р. в частині здійснення 100%
попередньої оплати, то після прийняття
від позивача товару по накладних, у
відповідача, згідно вищенаведених
приписів ст.692 ЦК України, виник
кореспондуючий обов'язок оплатити
його.

Разом з тим, як було встановлено судом,
на дату звернення до суду розрахунки
було здійснено частково на суму
36000,00грн. (а.с.28-32), заборгованість
відповідача перед позивачем склала
9165,00грн.,

Під час розгляду справи в суді
відповідач оплатив позивачу суму
основного боргу у розмірі 9165,00грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№981 від 25.11.2014р. (а.с.27), тому провадження
у справі в частині стягнення суми
основного боргу необхідно припинити за
відсутністю предмету спору відповідно
до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Щодо заявлених до стягнення 2770,46рн.
пені та 4516,50грн. штрафу, нарахування
яких позивач обґрунтовує розділом 7
Договору купівлі-продажу №К/70/13 від
13.09.2013р., слід зазначити таке.

Згідно приписів ч.1 ст.546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання (ч.1
ст.549 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного
грошового або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України).

Статтею 547 Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі.

Пунктом 7.1 Договору сторони
передбачили, що у разі прострочення
покупцем оплати партії товару
продавець має право вимагати, а
покупець зобов'язаний сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період прострочки, від
суми заборгованості (невиконаного
зобов'язання), за кожен день
прострочення виконання зобов'язань.

Згідно п.7.2 Договору, у разі порушення
строків оплати більше ніж на 20
календарних днів, покупець крім пені,
передбаченої п.7.1 Договору,
зобов'язаний сплатити штраф у розмірі
10% від суми несвоєчасно оплаченого
товару.

Однак, враховуючи, що сторони
відступили від обумовленого п. 4.2.
Договору порядку проведення
розрахунків і іншого порядку цим
Договором не визначено, а розділ 7
Договору стосується відповідальності
лише за порушення обумовлених
Договором зобов'язань сторін, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги в
частині стягнення 2770,46рн. пені та
4516,50грн. штрафу необґрунтовані та
задоволенню не підлягають.

Що стосується 1219,56грн. 3% річних та 6206,29
грн. інфляційних, нарахованих
позивачем на підставі ст. 625 ЦК України,
то приписами ст. 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок річних та інфляційних, суд
вважає правомірно нарахованою суму 3%
річних у розмірі 1188,04грн., інфляційних -
в сумі 5898,97грн. У стягненні 31,52грн. 3%
річних та 307,32грн. інфляційних слід
відмовити.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення, а також інші обставини,
які мають значення для правильного
вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

За змістом статті 33 ГПК України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позов обґрунтований,
підтверджується належними доказами,
які є в матеріалах справи, та підлягає
задоволенню на суму 7087,01грн., з яких:
1188,04грн. 3% річних та 5898,97грн.
інфляційних. В частині стягнення
9165,00грн. основного боргу провадження у
справі підлягає припиненню на підставі
п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

В стягненні 2770,46грн. пені, 4516,50грн.
штрафу, 31,52грн. 3% річних та 307,32грн.
інфляційних суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового
збору покладаються на відповідача
пропорційно розміру обґрунтовано
заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 75, 80, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського
виробничого кооперативу "Ружинський"
(13600, Житомирська обл., Ружинський р-н.,
смт. Ружин, вул. Леніна, 2, ід. код 30714886)

на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма "Цеоліт" (07400,
Київська обл., м. Бровари, вул. Єсеніна,
1/1, ід. код 19417174)

- 1188,04 грн. 3% річних;

- 5898,97 грн. інфляційних;

- 1243,52 грн. судового збору.

3. Припинити провадження у справі в
частині стягнення 9165,00 грн. основного
боргу на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України.

4. В позові відмовити в частині
стягнення 2770,46 грн. пені, 4516,50 грн.
штрафу, 31,52 грн. 3% річних та 307,32 грн.
інфляційних.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 08.12.14

Суддя
Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1- до справи;

2,3 - сторонам (рек. з пов.)