м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/20439/14 19.11.14

За позовомПублічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго»до
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України»провизнання
договору недійсним

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін:

від позивача не з'явилисьвід
відповідача не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство
«Полтаваобленерго» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» про
визнання договору купівлі-продажу
природного газу №2013-БО-24 від 10.12.2013
недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що від
імені відповідача спірний правочин
підписано не уповноваженою на те
особою, а також тим, що правочин було
укладено за відсутності з боку
позивача вільного волевиявлення,
оскільки зі сторони НАК «Нафтогаз
України» здійснювався тиск на ПАТ
«Полтаваобленерго».

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.09.2014 за вказаним позовом
порушено провадження у справі №910/20439/14
та призначено розгляд справи на 06.11.2014.

24.10.2014 через канцелярію суду від
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву, в якому відповідач проти позову
заперечує, вказуючи на те, що спірний
договір від імені відповідача було
підписано представником, який діяв на
підставі довіреності №14-112 від 29.04.2013, а
також вказує на недоведеність
позивачем факту чинення на нього тиску
при укладенні договору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.11.2014 розгляд справи було
відкладено на 19.11.2014.

19.11.2014 від позивача надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи,
мотивоване неможливістю направити
представника в судове засідання.

В судове засідання, призначене на
19.11.2014, представники сторін не
з'явились.

Клопотання позивача про відкладення
розгляду справи судом відхиляється,
оскільки 06.11.2014 розгляд справи за
клопотанням позивача вже відкладався,
а з моменту порушення провадження у
справі позивач мав достатньо часу для
підготовки та подання необхідних
доказів.

Оскільки про час та місце розгляду
справи сторони були належним чином
повідомлені, та враховуючи, що в
матеріалах справи наявний відзив
відповідача на позовну заяву, суд
дійшов висновку про можливість
розгляду справи без участі
представників сторін за наявними в
справі матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 між Національною акціонерною
компанією «Нафтогаз України»
(правонаступником якого є відповідач -
Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України»; продавець) та
Публічним акціонерним товариством
«Полтаваобленерго» (покупець) було
укладено договір №2013-БО-24/4204
купівлі-продажу природного газу
(надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.2 Договору продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у 2013 році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ «Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ
ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ,
видобутий на території України
підприємствами, які не підпадають під
дію статті 10 Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»,
а покупець зобов'язується прийняти та
оплатити цей природний газ (надалі -
газ), на умовах цього Договору.

Згідно з п. 1.2 Договору газ, що
продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями та національними
творчими спілками і їх регіональними
осередками (крім обсягів, що
використовуються для
виробничо-комерційної діяльності).

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

В обґрунтування позовних вимог
позивач, зокрема, вказує, що спірний
правочин від імені відповідача був
підписаний не уповноваженою на те
особою, що є порушенням ч. 2 ст. 203
Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 237 Цивільного кодексу
України педставництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу
України педставництво, яке ґрунтується
на договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Представництво за
довіреністю може ґрунтуватися на акті
органу юридичної особи. Довіреністю є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Довіреність на вчинення правочину
представником може бути надана особою,
яку представляють (довірителем),
безпосередньо третій особі.

Частиною 1 ст. 246 Цивільного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
підписання Договору) встановлено, що
довіреність від імені юридичної особи
видається її органом або іншою особою,
уповноваженою на це її установчими
документами, та скріплюється печаткою
цієї юридичної особи.

Як вбачається з тексту спірного
правочину, від імені позивача Договір
було підписано Франчуком В.Г., посадове
становище якого вказано як перший
заступник голови правління НАК
«Нафтогаз України», який діяв на
підставі довіреності від 29.04.2013 №14-112.
Вказаною довіреністю уповноважено
Франчука В.Г. від імені Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України», зокрема, підписувати будь-які
угоди (договори, контракти).

Від імені відповідача довіреність від
29.04.2013 №14-112 (належним чином засвідчена
копія наявна в матеріалах справи) була
підписана Головою правління
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» Бакуліним Євгеном
Миколайовичем.

В свою чергу, відповідно до п. 78 Статуту
Публічного акціонерного товариства
Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 25.05.1998 №747, управління поточною
діяльністю Компанії здійснює
правління, яке є колегіальним
виконавчим органом Компанії. Правління
очолює його голова (п. 87 Статуту). Голова
правління вправі без довіреності
вчиняти юридичні дії від імені
Компанії відповідно до законодавства
(п. 89 Статуту).

Наведене спростовує твердження
позивача про те, що спірний правочин
від імені позивача було підписано
особою без необхідного обсягу
цивільної дієздатності та є таким, що
суперечить ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Щодо доводів відповідача стосовно
відсутності при укладенні спірного
правочину вільного волевиявлення
учасника правочину суд відзначає таке.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

За твердженням позивача перед
підписанням Договору зі сторони
відповідача здійснювався тиск на ПАТ
«Полтаваобленерго», який полягав у
загрозі припинення газопостачання в
тому разі, якщо позивач не погодиться
підписати Договір в редакції НАК
«Нафтогаз України».

Також позивач зазначає, що якби
останній мав змогу вільно
використовувати свої права, то не
підписував би договір зокрема в
частині п. 7.2 Договору, за змістом якого
у разі невиконання покупцем умов
пункту 6.1. цього Договору подавець має
право не здійснювати поставку газу
покупцю або обмежити поставку
пропорційно до кількості несплачених
обсягів з наступною поставкою цих
обсягів при умові їх оплати та
наявності технічної можливості, а у
разі невиконання покупцем пункту 6.1.
умов цього Договору, він зобов'язується
сплатити продавцю, крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 67 Господарського кодексу
України та ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що підприємства
вільні у виборі предмета договору,
визначенні зобов'язань, інших умов
господарських взаємовідносин, що не
суперечать законодавству України.

Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» здійснює
реалізацію природного газу для
задоволення потреб суб'єктів
господарювання, які виробляють теплову
енергію відповідно до вимог підпункту 2
пункту 2 постанови Кабінету Міністрів
України № 1729 від 27 грудня 2001 року «Про
забезпечення споживачів природним
газом».

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 705 від 25.07.2012
відповідач визначений гарантованим
постачальником природного газу для
підприємств, що здійснюють виробництво
теплової енергії.

Згідно п. 10 ст. 1 Закону України «Про
засади функціонування ринку
природного газу» гарантований
постачальник не має права відмовити
споживачу в укладенні договору на
постачання природного газу.

Частиною 1 ст. 187 Господарського кодексу
України передбачено, що спори, які
виникають при укладанні господарських
договорів за державним замовленням,
або договорів, укладення яких є
обов'язковим на підставі закону та в
інших випадках, встановлених законом,
розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі, якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Як свідчать обставини справи,
домовленості щодо усіх умов договору
купівлі-продажу природного газу для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, сторонами
досягнуто не було, у зв'язку з чим спір
було передано на розгляд суду.

За результатами розгляду справи
№910/7406/13 за позовом Публічного
акціонерного товариства Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» до Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго» було
врегульовано розбіжності між
сторонами та згідно постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 27.11.2014 у даній
справі укладено спірний Договір.

При цьому, в наведеній постанові
встановлено, що 19.02.2013 року листом №
26-891/1.2-13 відповідач запропонував
позивачу укласти договір
купівлі-продажу природного газу
протягом 2013 року для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням, релігійними організаціями
та національними творчими спілками і
їх регіональними осередками (крім
обсягів, що використовуються для
виробничо-комерційної діяльності),
надіславши проект відповідного
договору.

Позивач висловив заперечення щодо умов
п.п. 2.1, 4.1, 5.5, 6.4, 9.3 цього договору,
надіславши позивачу протокол
розбіжностей разом з підписаним
договором супровідним листом № 01-12/2935
від 18 березня 2013 року.

Водночас, позивачем не надано суду
належних та допустимих доказів в
розумінні ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України на
підтвердження відсутності або
обмеження волевиявлення позивача на
підписання Договору в частині решти
пунктів запропонованої відповідачем
редакції Договору, в тому числі і п. 7.2
Договору, а також доказів чинення з
боку відповідача тиску на ПАТ
«Полтаваобленерго».

Також судом відхиляються доводи
відповідача стосовно того, що п. 7.2
спірного Договору порушує викладені в
ст. 3 Цивільного кодексу України
принципи цивільного законодавства.

Положеннями ч. 2 ст. 231 Господарського
кодексу України (на яку позивач, серед
іншого, посилається, обґрунтовуючи
позов) передбачено, що у разі якщо
порушено господарське зобов'язання, в
якому хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо
якості (комплектності) товарів (робіт,
послуг) стягується штраф у розмірі
двадцяти відсотків вартості неякісних
(некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Тобто, розмір штрафних санкцій,
визначений ч. 2 ст. 231 Господарського
кодексу України, не є імперативним, а
положення відповідної норми закону
допускають погодження розміру
штрафних санкцій безпосередньо в
договорі за згодою сторін, що і мало
місце при укладенні спірного Договору.

Таким чином, позивачем не доведено та
судом не встановлено обставин, з якими
норми законодавства пов'язують
можливість визнання правочину
недійсними, а тому вимоги позивача про
визнання недійсним Договору
№2013-БО-24/4204 від 10.12.2013 купівлі-продажу
природного газу задоволенню не
підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 28.11.2014.

Суддя
Ю.М.
Смирнова