ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року Справа № 904/2112/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової
Т.В.суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця
В.О.розглянувши у судовому засіданні за
участю представників: позивача,
третьої особи: не з'явились,
повідомлені належно, відповідача:
ОСОБА_4 - дов. від 27.02.12,

касаційну скаргуКриворізької міської
радина постановуДніпропетровського
апеляційного господарського суду
від30.09.14у справі№904/2112/14 Господарського
суду Дніпропетровської областіза
позовом Криворізької міської радидо
Приватного підприємця ОСОБА_5третя
особаУправління земельних ресурсів
виконкому Криворізької міської
радипровизнання договору оренди землі
укладеним

Криворізька міська рада звернулася до
Господарського суду Дніпропетровської
області з позовом до Приватного
підприємця ОСОБА_5 про визнання
укладеним договору оренди земельної
ділянки на АДРЕСА_1, в редакції
позивача. Позивач вважав обов'язковим
укладання спірного договору в силу
закону. Він вказував на те, що направив
відповідачеві для підписання проект
договору оренди вказаної земельної
ділянки. Проте цей проект договору
відповідач не підписав, склавши до
нього протокол розбіжностей. Отже,
позивач вважав підставним укладання
спірного договору оренди землі в
судовому порядку.

Рішенням Господарського суду
Дніпропетровської області від 02.06.14
(суддя Загинайко Т.В.) в позові
відмовлено. Суд виходив з того, що
проект договору оренди земельної
ділянки, в редакції якого позивач
просить суд визнати договір укладеним,
не був розглянутий відповідачем,
оскільки останньому не направлявся, що
свідчить про недотримання позивачем
встановленого законом порядку
укладання договорів.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
30.09.14 (судді: Пархоменко Н.В., Кузнецов
В.О., Чередко А.Є.) перевірене рішення
місцевого господарського суду
залишено без змін. Апеляційний
господарський суд установив, що спірна
редакція договору не співпадає з
редакцією, яка направлялася
відповідачеві на розгляд; вона не
відповідає вимогам земельного
законодавства; що земельна ділянка, яка
передається в оренду за спірним
договором, відноситься до земель
рекреаційного призначення і
розміщення на ній кафе, котре не є
об'єктом рекреації, суперечить
приписам статей 50, 51, 52 Земельного
кодексу України.

Криворізька міська рада звернулася до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення і постанову у справі,
та задовольнити позов. Скаржник
посилається на порушення судами
приписів статті 181 Господарського
кодексу України, статті 15 Закону
України "Про оренду землі". Рада не
погоджується з висновком судів про
невідповідність спірного проекту
договору вимогам законодавства та
зазначає, що він містить усі необхідні
для даного виду договорів умови, а тому
підлягає укладенню в судовому порядку.

Водночас від ради і третьої особи
надійшли клопотання про розгляд справи
за відсутності їх представників.

Від відповідача судом отримано відзив
на касаційну скаргу, в якому він
просить залишити в силі судові акти у
справі, а касаційну скаргу - без
задоволення.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г.,
пояснення представника відповідача,
переглянувши матеріали справи та
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
приписів чинного законодавства,
відзначає наступне.

В процесі розгляду спору
господарськими судами попередніх
інстанцій установлено та підтверджено
матеріалами справи, що 20.02.14
Криворізька міська рада
Дніпропетровської області направила
Приватному підприємцю ОСОБА_5 для
підписання проект договору оренди
земельної ділянки, площею 0,1230 га на
АДРЕСА_1. Відповідач цей проект
договору не підписав, склав протокол
розбіжностей та 11.03.14 скерував його
позивачеві. Позивач у квітні 2014 року
звернувся до суду та просив визнати
укладеним договір оренди зазначеної
земельної ділянки. Суди також
установили, що спірний проект договору
у запропонованій позивачем редакції
відповідачу не надсилався та,
відповідно, останнім його умови не
розглядалися. Як убачається з
матеріалів справи, предметом даного
судового розгляду є вимога
Криворізької міської ради заявлена до
Приватного підприємця ОСОБА_5 про
визнання укладеним договору оренди
земельної ділянки на АДРЕСА_1, у
запропонованій позивачем редакції.
Суди відмовили у задоволенні позовних
вимог через їх необґрунтованість.
Відповідно до приписів статті 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.
Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін.
Сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні або
надсилає відповідь на лист, факсограму
тощо у двадцятиденний строк після
одержання договору. За наявності
заперечень щодо окремих умов договору
сторона, яка одержала проект договору,
складає протокол розбіжностей, про що
робиться застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором. Сторона, яка одержала
протокол розбіжностей до договору,
зобов'язана протягом двадцяти днів
розглянути його, в цей же строк вжити
заходів для врегулювання розбіжностей
з другою стороною та включити до
договору всі прийняті пропозиції, а ті
розбіжності, що залишились
неврегульованими, передати в цей же
строк до суду, якщо на це є згода другої
сторони. Частиною 3 статті 179
Господарського кодексу України
унормовано, що укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування. Дослідивши
обставини та зібрані у справі докази,
господарські суди установили, що
редакція проекту договору оренди
землі, в якій позивач просить суд
укласти з відповідачем договір, є
відмінною від тексту проекту договору,
котрий скеровувався відповідачеві на
підписання та на який останнім був
складений протокол розбіжностей. Отже,
як установили суди попередніх
інстанцій, наданий позивачем до суду
проект договору не був предметом
розгляду відповідачем; що останній був
позбавлений можливості підписати його,
а в разі необхідності скласти до нього
протокол розбіжностей, що
унеможливлює висновок про дотримання
позивачем встановленого законом
порядку укладання договорів. Водночас
судами було установлено і
невідповідність вимогам закону
запропонованого позивачем до
укладання в судовому порядку проекту
договору. Предметом договору у
вказаних редакціях є передача в оренду
земельної ділянки рекреаційного
призначення для розміщення кафе. Між
тим, за приписами статті 50 Земельного
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) до земель рекреаційного
призначення належать землі, які
використовуються для організації
відпочинку населення, туризму та
проведення спортивних заходів. На
землях рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель
(стаття 52 Земельного кодексу України).
Як установили господарські суди,
передбачена проектом договору
передача спірної земельної ділянки
рекреаційного призначення для
розміщення кафе перешкоджатиме
використанню такої земельної ділянки
за її призначенням. Відповідно до вимог
статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція виходить з
обставин, встановлених у даній справі
господарськими судами. Касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти їх. Доводи касаційної
скарги визнаються не спроможними,
оскільки не спростовують
установленого судами та ґрунтуються на
переоцінці доказів, яка знаходиться
поза межами компетенції суду
касаційної інстанції.

За таких обставин, підстав для
скасування судових актів у справі та
задоволення касаційної скарги не
вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
30.09.14 у справі №904/2112/14 залишити без
змін.

Касаційну скаргу Криворізької
міської ради - без задоволення.

Головуючий суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець