м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
державного підприємства
до відповідача 1: публічного
акціонерного товариства "Фортуна-Банк",
відповідача 2: товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр
про: визнання договору факторингу
Суддя Шкурдова Л.М.
Представники сторін:
від позивача:Хіміч Б.С. за дов № б/н від
29.09.2014 р. до 31.12.2016 р.;від відповідача-1:
від відповідача-2:не з'явився; Мельник
Е.О. за дов № б/н від 18.06.2014 до 18.06.2015 р.;
Мельник Н.В. за дов. № ЦИТ-02/05 від 04.02.2014
р. до 04.02.2015 р.; Комісар С. П за дов №
04/11/14-01 від 04.11.2014 р. до 04.11.2015 р.;
Кардашевська Т.В. за дов № 04/11/14-02 від
04.11.2014 р. до 04.11.2015 р.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Державне підприємство "Укржитлосервіс"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до публічного
акціонерного товариства "Фортуна-Банк",
товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр
інфотехнологій" про визнання
договору факторингу недійсним.
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що укладений між
відповідачем 1 та відповідачем 2
Договір факторингу №04/10/12 від 04.10.2012р. є
удаваним правочином, тобто таким, що
вчинений відповідачами з метою
приховати інший правочин, а саме
уступку права грошової вимоги (цесію).
Позивач вказує, що ПАТ «ФОРТУНА-БАНК»
не здійснивши фінансування
ПАТ«ЕКОСТАНДАРТ» за договором
факторингу №28/09/12 від 28.09.2012 року
виступив в якості Клієнта за Договором
факторингу від 04.10.2012 року 04/10/12 та
відступив борг позивача не набувши
права його вимоги, а також зазначає, що
умови договору факторингу №28/09/12 від
28.09.2012 не передбачають надання
відповідачем 2 відповідачеві 1 послуг з
фінансування під відступлення права
грошової вимоги. Позивач, посилаючись
на те, що відповідно до положень
Договору факторингу №04/10/12 від 04.10.2012р.
безпосереднє відступлення права
грошової вимоги відбувається в момент
підписання акту прийому-передачі,
проте ст.1084 Цивільного кодексу України
визначено, що право грошової вимоги до
Боржника у Фактора виникає з моменту
здійснення фінансування останнім
Клієнта за відступлену йому грошову
вимогу, вказує, що станом на 04.10.12
відповідач 1 не здійснив фінансування
ПАТ «ЕКОСТАНДАРТ» за договором
факторингу №28/09/12 від 28.09.2012р., а отже
при укладенні договору факторингу
№04/10/12 від 04.10.2012р. фактично виступив
цедентом в договорі цесії. Оскільки
Договір факторингу №04/10/12 від 04.10.2012р. є
удаваним правочином, позивач на
підставі ст.ст.215, 235, ч.1,5 ст.203 ЦК України
просить суд визнати договір факторингу
№04/10/12 від 04.10.2012р. недійсним.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.10.14р. порушено провадження у
розгляду на 04.11.14р.
Представник позивача у судовому
засіданні 04.11.14р. надав суду клопотання
про витребування доказів у
відповідача-1, яке задоволено судом.
Представник відповідача - 2 надав суду
пояснення по суті справи.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.11.14р. відкладено розгляд
справи на 25.11.2014р.
У судовому засіданні 25.11.14р.
представником позивача та
представниками відповідача 2 надано
пояснення по справі.
Відповідачем 2 надано відзив на позовну
заяву, в якому відповідач проти
задоволення позовних вимог
заперечував, вказуючи про те, що при
укладенні договору факторингу №04/10/2012
від 04.10.12р. сторонами договору було
дотримано усіх умов дійсності
правочину, передбачених ст.203 ЦК
України. Також, відповідач 2 зазначив,
що умови договору факторингу №04/10/2012
від 04.10.12р. щодо відступлення права
вимоги на платній основі та
перерахування фінансування, згідно з
п.3.1., 3.5., 2.2, 2.4. договору факторингу,
були виконані сторонами, в результаті
чого мало місце настання реальних
наслідків договору факторингу, а
відтак, оскільки укладений ним з
відповідачем 1 договір факторингу
№04/10/2012 від 04.10.12р. відповідає вимогам,
передбаченим ст.1077 ЦК України,
підстави для визнання вказаного
договору недійсним відсутні.
Представник відповідача 1 у судове
засідання 25.11.14р. не з'явився, про
причини своєї неявки суд не повідомив,
про час та місце розгляду справи судом
був належним чином повідомлений.
У судовому засіданні 25.11.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
Враховуючи наявність доказів
належного повідомлення відповідача 1
про час і місце проведення судового
засідання, відсутність доказів
неможливості прибуття в судове
засідання представника відповідача 1,
достатність матеріалів для прийняття
рішення по суті, суд, відповідно до
приписів ст.75 Господарського
процесуального кодексу України,
розглядає справу за відсутності
представника відповідача 1 за наявними
в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2012 року між публічним акціонерним
товариством «ЕКОСТАНДАРТ» (клієнт, ПАТ
«ЕКОСТАНДАРТ») та публічним
акціонерним товариством
«ФОРТУНА-БАНК» (фактор, ПАТ
«ФОРТУНА-БАНК») було укладено договір
факторингу №28/09/12 від 28.09.2012р.,
відповідно до умов якого Фактор
зобов'язався передати (сплатити)
клієнту суму фінансування, а клієнт
зобов'язався відступити Факторові
право вимоги за Основним договором,
зокрема за Договором на постачання
теплової енергії у вигляді гарячої
води №460106 від 01.01.1998р., укладеному між
Спільним підприємством «Укр-Кан Пауер»
(ПАТ «Екостандарт») та Виробничим
житловим ремонтно-експлуатаційне
управління Кабінету Міністрів України
(ДП «Укржитлосервіс»).

Відповідно до п.2.4. договору факторингу
№28/09/12 від 28.09.2012р. датою відступлення
прав вимоги є дата підписання акту
приймання-передачі.

В подальшому 04.10.2012р. між товариством з
обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР
ІНФОТЕХНОЛОГІЙ» (далі - Фактор, ТОВ
«ЦЕНТР ІНФОТЕХНОЛОГІЙ») та Публічним
акціонерним товариством
«ФОРТУНА-БАНК» (далі - Клієнт, ПАТ
«ФОРТУНА-БАНК») було укладено договір
факторингу № 04/10/12 від 04.10.2012р.

Відповідно до Договору факторингу
№04/10/12 від 04.10.2012р. ПАТ «ФОРТУНА-БАНК»
відступив право вимоги, яке останній
набув за договором факторингу №28/09/12
від 28.09.2012р., укладеному з ПАТ
«ЕКОСТАНДАРТ», товариству з обмеженою
відповідальністю «ЦЕНТР
ІНФОТЕХНОЛОГІЙ» (фактор), за що фактор,
у відповідності до п.3.1. Договору
факторингу №04/10/12 від 04.10.2012р. у строк
до 10.10.2012 року зобов'язався сплатити
Клієнту суму фінансування в розмірі 15
150 000,00 шляхом безготівкового
перерахування на банківський рахунок
Клієнта 290959009 в АТ «Фортуна-Банк», МФО
300904 в сумі, що становить 15 000 000,00 грн.

Відповідно до п.2.4. Договору
факторингу № 04/10/12 від 04.10.2012р. датою
відступлення прав вимоги згідно є дата
підписання акту приймання-передачі.

Звертаючись з позовом до суду
позивач стверджує, що укладений між
відповідачем 1 та відповідачем 2
Договір факторингу №04/10/12 від 04.10.2012р. є
удаваним правочином, тобто таким, що
вчинений Відповідачами з метою
приховати інший правочин, а саме
уступку права грошової вимоги (цесію), у
зв'язку з чим позивач на підставі ст.215,
ст.235, ч.1,5 ст.203 ЦК України просить суд
визнати договір факторингу №04/10/12 від
04.10.2012р. недійсним.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Згідно із ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Даний припис викладено в
ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 215 вказаного кодексу
закріплено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.

Предметом судового розгляду у даній
справі є вимога позивача до
відповідачів про визнання недійсним
договору факторингу №04/10/12 від 04.10.2012р.
на підставі ст. 215, 203, 235 Цивільного
кодексу України, оскільки на думку
позивача вказаний договір був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, а саме договору уступки права
вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.10.2012р. між ТОВ «ЦЕНТР ІНФОТЕХНОЛОГІЙ»
(далі - Фактор) та Публічним акціонерним
товариством «ФОРТУНА-БАНК» (далі -
Клієнт) укладено договір факторингу №
04/10/12 від 04.10.2012р., відповідно до п.2.1.
якого фактор зобов'язався передати
(сплатити) клієнту суму фінансування, а
клієнт зобов'язався відступити
факторові права вимоги за основним
договором, яким як вбачається з Додатку
№3 до договору факторингу № 04/10/12 від
04.10.2012р. є Договір на постачання
теплової енергії у вигляді гарячої
води №460106 від 01.01.1998р., укладеному між
ПАТ «Екостандарт» та ДП
«Укржитлосервіс».

Пунктом 3.1. Договору факторингу № 04/10/12
від 04.10.2012р. встановлено, що фактор у
строк до 10.10.2012 року сплачує Клієнту
суму фінансування в розмірі 15 150 000,00
шляхом безготівкового перерахування
на банківський рахунок Клієнта 290959009 в
АТ «Фортуна-Банк», МФО 300904.

Судом встановлено, що 04.10.2012р. ТОВ
«ЦЕНТР ІНФОТЕХНОЛОГІЙ» на виконання
п.3.1. Договору факторингу № 04/10/12 від
04.10.2012р. сплачено ПАТ «ФОРТУНА-БАНК»
суму фінансування в розмірі 15 150 000,00
грн., що підтверджується банківською
випискою за 04.10.2012р., копія якої наявна в
матеріалах справи.

Згідно з п.2.4. Договору факторингу №
04/10/12 від 04.10.2012р. датою відступлення
прав вимоги є дата підписання акту
прийому-передачі.

Матеріали справи свідчать про те, що на
виконання п.2.4. Договору факторингу
№04/10/12 від 04.10.2012р. сторонами вказаного
договору було підписано акт
прийому-передачі документів від
04.10.2012р. на підставі якого клієнтом,
зокрема, було передано фактору копію
договору факторингу №28/09/12 від 28.09.2012р.,
копії договорів з споживачами, в тому
числі копію договору на постачання
теплової енергії у вигляді гарячої
води №460106 від 01.01.1998р.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1077 Цивільного
кодексу України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного
кодексу України, предметом договору
факторингу може бути право грошової
вимоги, строк платежу за якою настав
(наявна вимога), а також право вимоги,
яке виникне в майбутньому (майбутня
вимога). Таким чином, предметом
договору факторингу може бути тільки
грошова вимога.

Згідно з частиною 3 статті 1079 ЦК
України, фактором може бути банк або
інша фінансова установа, яка
відповідно до закону має право
здійснювати факторингові операції.

З огляду на норми чинного
законодавства, договір факторингу має
складну правову конструкцію, яка
полягає в подвійному зобов'язанні
сторін, та повинен відповідати
наступним ознакам: метою договору
факторингу є фінансування однією
стороною іншої сторони шляхом передачі
в її розпорядження певної суми
грошових коштів; фінансова послуга за
договором факторингу надається
фактором клієнту за плату, розмір якої
визначається договором; предметом
договору факторингу може бути тільки
грошова вимога; послуги факторингу
можуть надаватись виключно банками та
фінансовими установами.

Статтею 235 Цивільного кодексу України
визначено, що удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Враховуючи, що метою договору
факторингу №04/10/12 від 04.10.2012р. є
фінансування фактором - ТОВ «ЦЕНТР
ІНФОТЕХНОЛОГІЙ» клієнта - ПАТ
«ФОРТУНА-БАНК», фінансова послуга за
вказаним договором факторингу
надавалась фактором клієнту за плату,
відступленню за вказаним договором
факторингу підлягала грошова вимога, а
послуги факторингу надані фінансовою
установою, суд приходить до висновку,
що вказаний договір за своєю правовою
природою є договором факторингу.

Наявними в матеріалах справи доказами,
зокрема банківською випискою за
04.10.2012р. про перерахування ТОВ «ЦЕНТР
ІНФОТЕХНОЛОГІЙ» на користь ПАТ
«ФОРТУНА-БАНК» суми фінансування в
розмірі 15 150 000,00 грн., актом
прийому-передачі документів від
04.10.2012р. підтверджується фактичне
виконання сторонами умов укладеного
ними договору факторингу №04/10/12 від
04.10.2012р. В той же час, позивачем не
надано належних та допустимих доказів
в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України того,
що воля сторін в правочині - договорі
факторингу, який позивач вважає
удаваним, була спрямована саме на
встановлення інших цивільно-правових
відносин (зокрема відступлення права
вимоги (цесії)), ніж ті, які передбачені
правочином.

Одночасно з цим посилання
представника позивача на той факт, що
при укладенні договору факторингу
№04/10/12 від 04.10.2012р., ПАТ «ФОРТУНА-БАНК»
не здійснивши фінансування
ПАТ«ЕКОСТАНДАРТ» за договором
факторингу №28/09/12 від 28.09.2012 року
виступив в якості Клієнта за Договором
факторингу від 04.10.2012 року 04/10/12 та
відступив борг Позивача при цьому не
набувши права його вимоги судом не
береться до уваги, оскільки в
матеріалах справи міститься
меморіальний ордер від 28.09.2012р., яким
підтверджується оплата ПАТ
«ФОРТУНА-БАНК» на користь
ПАТ«ЕКОСТАНДАРТ» суми фінансування, в
тому числі оплата за надання фактором
фінансування клієнта, за договором
факторингу №2809/12 від 28.09.2012р. в розмірі
15000000,00 грн. у відповідності до п.3.1. та 3.5.
вказаного договору.

Нормами ст. 204 Цивільного кодексу
України встановлена презумпція
правомірності правочину.

Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

З урахуванням наявних у матеріалах
справи доказів, суд дійшов висновку про
те, що позивачем, всупереч вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, не подано доказів існування на
момент укладення оспорюваного
договору обставин, з якими в ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України
пов'язується недійсність правочину.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору,
покладаються судом на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 35, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне
рішення складено: 26.11.2014.

Суддя

Л.М. Шкурдова