Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "10" листопада 2014 р.
Справа № 906/1162/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Кулик Т.Б. - довіреність №
2014/07-01 від 25.06.2014;

від відповідача: Ліпіін М.О. -
довіреність № 317 від 14.10.2014,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства
"Кабель-Тара" (смт.Біла Криниця,
Радомишльський район, Житомирська
область)

до Публічного акціонерного товариства
"Радомишльське автопідприємство 11848"
(м.Радомишль, Житомирська область)

про визнання права власності

У відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України,
строк розгляду спору було продовжено
на 15 днів - до 11.11.2014.

В судовому засіданні 28.10.2014, згідно ст.77
ГПК України, оголошувалась перерва до
10:00 год. 10.11.2014.

Позивачем пред'явлено позов про
визнання за ним права власності на
майновий комплекс, що розташований за
адресою: Житомирська область,
Радомишльський район, смт.Біла Криниця,
вул.Леніна, 72-Б, а саме:

- нежитлове приміщення (промислове) №1 -
літера "А-А2" площею 383,6 кв.м.;

- нежитлове приміщення (промислове) №2 -
літера "Б" площею 67,2 кв.м.;

- нежитлове приміщення
(адміністративне) №3 - літера "В" площею
46,7кв.м.;

- нежитлове приміщення (складське) №4 -
літера "Д-Д1" площею 50,0 кв.м.;

- нежитлове приміщення (складське) №5 -
літера "С" площею 3,5 кв.м.;

- естакада - літера "Е", загальною
вартістю 163008,00грн.

Представник позивача позов підтримав у
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві. Надав клопотання, яке
задоволено судом, про долучення
документів до матеріалів справи.

Представник відповідача підтвердив
викладені у позовній заяві обставини.
Пояснив, що право власності
відповідача на зазначений у позовній
заяві об'єкт не заперечує, про що також
вказано у відзиві (а.с. 58).

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у позовній заяві та
вбачається з матеріалів справи,13
вересня 2000 року між Приватним
підприємством "Кабель-Тара"
(позивач/орендар) та Відкритим
акціонерним товариством
"Радомишльське автопідприємство 11848"
(відповідач/орендодавець),
правонаступником якого згідно Статуту
є Публічне акціонерне товариство
"Радомишльське автопідприємство 11848",
підписано договір оренди майна з
правом викупу №1/00 (далі - договір), за
умовами якого орендодавець передає, а
орендар бере у тимчасове володіння та
користування майно (а.с. 8-10).

Позивач вказує, що відповідно до п.8.1
Договору він заплатив орендодавцю всю
належну орендну плату з вартості
зданого майна та згідно п. 8.2 Додатку №1
до Договору від 01.03.2001 сторонами було
складено Акт прийому-передачі майна
від 24.12.2010, за яким ПАТ"Радомишльське
автопідприємство 11848", яке є
правонаступником Відкритого
акціонерного товариства
"Радомишльське автопідприємство 11848",
передало, а Приватне підприємство
"Кабель-Тара" прийняло у власність
майновий комплекс (нежитлові
приміщення), який знаходиться за
адресою: Житомирська область,
Радомишльський район, смт.Біла Криниця,
вул.Леніна, 72-Б у повному обсязі, за
переліком наступних приміщень:

1) нежитлове приміщення (промислове) №1
внутрішньою площею 383,6кв.м.;

2) нежитлове приміщення (промислове) №2
внутрішньою площею 67,2кв.м.;

3) нежитлове приміщення
(адміністративне) №3 внутрішньою
площею 46,7кв.м.;

4) нежитлове приміщення (складське) №4
внутрішньою площею 50,0кв.м.;

5) нежитлове приміщення (складське) №5
внутрішньою площею 3,5кв.м.;

6) естакада.

Згідно наданих до справи документів,
04.06.2014 на замовлення позивача
виготовлено Технічний паспорт на
майновий комплекс №72-Б по вул. Леніна
(а.с. 25-43), кожному приміщенню в
переданому майновому комплексі
присвоєно назву та літеру.

Однак, рішенням Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Радомишльського районного
управління юстиції Житомирської
області №13892189 від 19.06.2014 відмовлено
позивачу у реєстрації права власності
на єдиний майновий комплекс з тих
причин, що подані для проведення
державної реєстрації права власності
документи не відповідають вимогам, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують, а саме:

- акт прийому-передачі до договору №1/00
від 13.09.2000 підписано 24.12.2010, однак згідно
п.3.1 договору, майно повинно бути
передано на протязі трьох днів;

- в даному договорі є слова нечитаємі,
що унеможливлює однозначне тлумачення
їх змісту;

- у технічному паспорті встановлено
невідповідність назв та нумерацій
приміщень з актом - передачі від 24.12.2010.

Звертаючись з позовом до суду позивач
вказує, що оскільки приписами
укладеного договору прямо
передбачалось право набуття права
власності на орендоване майно у
випадку повної сплати його вартості
протягом строку оренди, позивач набув
право власності, однак не має
можливості його зареєструвати.

Відповідач, згідно відзиву на позовну
заяву, повідомив про відсутність у
нього заперечень щодо визнання за
позивачем права власності на майно, яке
дійсно було передане відповідачем
позивачу у власність згідно договору
оренди майна з правом викупу, після
повної сплати вартості орендованих
нежитлових приміщень (а.с. 58).

Оцінивши в сукупності матеріали
справи, врахувавши доводи
представників сторін, господарський
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову,
враховуючи наступне.

За приписами ч. 1 ст. 1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Натомість, з матеріалів справи,
письмового відзиву (а.с. 18, 58) та
пояснень представників сторін
вбачається, що відповідач не вчиняв
жодних дій, які свідчили б про
оспорювання чи невизнання ним права
власності позивача на об'єкт
нерухомості, який знаходиться за
адресою: Житомирська область,
Радомишльський район, смт.Біла Криниця,
вул.Леніна, 72-Б. Звернення до суду
обґрунтовано відмовою державного
реєстратора Реєстраційної служби
Радомишльського районного управління
юстиції у державній реєстрації права
власності позивача.

За відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності на спірне майно, відсутні і
підстави для визнання права власності
на це майно згідно статті 392 ЦК України.

Про втрату документа, який засвідчує
право власності позивача у позовній
заяві також не йдеться. Навпаки, факт
набуття права власності останнім
сторони обґрунтовують наданими до
справи та підписаними їх повноважними
представниками документами: -
договором оренди майна з правом викупу
№1/00 від 13.09.2000 (надалі - Договір),
Додатком №1 до Договору від 01.03.2001,
Актом прийому-передачі майна від 24.12.2010,
банківськими виписками за період з
13.09.2000 по 12.02.2001, довідкою №82 від 05.06.2014
(а.с.8-18).

Проаналізувавши зміст вищевказаних
документів, враховуючи вимоги
законодавства, яке регулює відносини
між сторонами, суд вважає за доцільне
зазначити, що відповідно до статті 317 ЦК
України, власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1
ст. 134 ГК України, суб'єкт
господарювання, який здійснює
господарську діяльність на о с н о в і
п р а в а в л а с н о с т і, на свій розсуд,
одноосібно або спільно з іншими
суб'єктами володіє, користується і
розпоряджається належним йому (їм)
майном, у тому числі має право надати
майно іншим суб'єктам для використання
його на праві власності, праві
господарського відання чи праві
оперативного управління, або на основі
інших форм правового режиму майна,
передбачених цим Кодексом.

Вищенаведені приписи ст. 392ЦК України
та ч. 1 ст. 134 ГК України відповідають
змісту ст.ст. 2, 4 Закону України "Про
власність" від 07.02.1991, в редакції, чинній
на дату підписання між сторонами
Договору, який є договором змішаного
типу, оскільки фактично поєднує ознаки
договору оренди та договору
купівлі-продажу (а.с. 8-11).

Відповідно до ст. 256 ЦК Української РСР
(в редакції, що діяла на момент
підписання Договору) за договором
майнового найму наймодавець
зобов'язується надати наймачеві майно
у тимчасове користування за плату.

Згідно ст. 224 цього кодексу, за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Право продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові ( ст. 225 ЦК УРСР).

Приписи ст.ст. 224, 256 ЦК Української РСР
узгоджуються зі змістом ст.ст. 759, 655 ЦК
України, відповідно.

За ч.1 ст.128 ЦК УРСР, ч.1 ст. 334 ЦК України,
право власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Слід зазначити, що згідно ст.153 ЦК УРСР,
договір вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах; істотними є ті умови
договору, які визнані такими за законом
або необхідні для договорів даного
виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою однієї з сторін повинно бути
досягнуто згоди.

Наведене відповідає приписам ст. 638 ЦК
України, згідно якої договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору; істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Так, згідно Договору, сторони
обумовили, що термін оренди складає
один рік з моменту прийняття майна, що
орендується за актом приймання (п. 4.1.
Договору).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Договору,
передача в оренду майна має відбутися
протягом трьох днів з моменту
підписання договору за актом передачі.

Порядок передачі майна у власність
було визначено розділом 8 Договору.
Однак, посилаючись на поданий до
матеріалів справи Додаток №1 від 01.03.2001
до Угоди №1 від 13.09.2000, сторони вказали,
що п..8.1 та п.8.2 Договору було викладено в
новій редакції, а саме зазначено, що
майно яке орендується, переходить у
власність орендаря, якщо він вніс
орендодавцю всю належну йому орендну
плату з останньої вартості основних
засобів на день підписання угоди у сумі
18500,00грн., при цьому орендна плата
вважається як попередня сплата за
основні засоби. Порядок передачі та
оформлення права власності на майно
здійснюється за актом у строки
узгоджені сторонами (а.с.11).

З наданих до справи документів
вбачається, що за період з 13.09.2000 по
12.02.2001 позивач перерахував відповідачу
кошти за о р е н д у в розмірі 18500,00грн.,
що підтверджується банківськими
виписками (а.с.13-17).

Натомість, ні Договором, ні Додатком №1
сторони не обумовили, яке саме майно
передається в оренду з правом викупу.
Розділ 1 Договору "Предмет договору", у
якому сторони мали вказати перелік
майна, що передавалося в оренду, його
найменування, вартість, термін
амортизації, стан, недоліки, останніми
не заповнено. Також в матеріалах справи
відсутній акт передачі майна в оренду,
передбачений п. 3.1. Договору. При цьому,
лише 24.12.2010, на виконання умов договору
від 13.09.2000, як вказали сторони, згідно
акту прийому-передачі майна (а.с. 12),
було оформлено передачу відповідачу у
власність майнового комплексу, який
знаходиться за адресою: Житомирська
область, Радомишльський район, смт.Біла
Криниця, вул.Леніна, 72-Б у повному
обсязі, за переліком наведених у акті
приміщень.

За вказаного, суд не розцінює
вищенаведені документи як
беззаперечні докази того, що Договором
обумовлювалася передача в оренду з
правом викупу саме того майна, яке
зазначено в Акті прийому-передачі
майна від 24.12.2010. Водночас судом
враховується і та обставина, що існує
невідповідність назв та нумерацій
приміщень, зазначених у технічному
паспорті по відношенню до вказаних в
акті прийому - передачі від 24.12.2010, на що
також звертав увагу Державний
реєстратор у рішенні від 19.06.2014 (а.с. 46).

Крім того, не зважаючи на неодноразові
вимоги суду (а.с. 92,99), відповідачем не
надано документи на підтвердження його
права власності на майновий комплекс,
який знаходиться за адресою:
Житомирська область, Радомишльський
район, смт.Біла Криниця, вул.Леніна, 72-Б,
тобто не підтверджено його право на
здійснення повноважень, передбачених
приписам ст. 4 Закону України "Про
власність", ст. 225 ЦК УРСР, ст. 317 ЦК
України, ч. 1 ст. 134 ГК України, зокрема,
на укладення договору оренди з правом
викупу.

Так, на підтвердження належності
відповідачу нерухомого майна надано
лише облікову книгу основних засобів 1-2
групи за 2000 рік (а.с. 88-89) та інвентарну
картку обліку основних засобів (а.с. 90),
які не дають можливості ідентифікувати
майно, про яке йдеться у Договорі, та
встановити його відповідність тому,
про визнання права власності на яке
подано позов. До того ж ці документи не
відносяться до визначених
законодавством правовстановлюючих
документів. Так, у роз'ясненнях Вищого
Арбітражного Суду України "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з судовим захистом права
державної власності" № 02-5/225 від 29.04.1994р.
(ч. 2 п. 7 ) зазначено, що не є доказом
права власності юридичної особи на
майно факт його перебування на її
балансі, оскільки останній є формою
бухгалтерського обліку, визначення
складу і вартості майна та обсягу
фінансових зобов'язань на конкретну
дату і тому не визначає підстав
перебування майна у власності
(володінні) юридичної особи.

Слід зазначити, що Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Житомирській області,
згідно наказу якого було створено ВАТ
(а.с. 62- 86), листом від 08.10.2014 повідомило,
що приватизація ВАТ "Радомишльське
АТП-11848" була завершена наказом
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Житомирській області від 12.07.2002 №489 "Про
завершення приватизації ВАТ
"Радомишльське АТП-11848" (а.с. 95).

При цьому судом встановлено, що згідно
п.8.2.2 Статуту ВАТ "Радомишльське
підприємство 11848", чинним станом на дату
підписання Договору (а.с. 82 (зворотній
бік)), обумовлено, що засновник, в особі
Регіонального відділення фонду
державного майна України по
Житомирській області здійснює
управління Товариством шляхом
прийняття рішень /розпоряджень/ з
питань , що віднесені до компетенції
вищого органу Товариства.

Пунктом 8.2.4 цього Статуту відповідача,
до компетенції вищого органу
товариства віднесено, зокрема,
затвердження угод, укладених на суму,
що перевищує 60% статутного фонду
товариства.

Наведене узгоджується зі ст. 41 ЗУ "Про
господарські товариства" від 19.09.1991,
згідно якої вищим органом акціонерного
товариства є загальні збори
товариства, до компетенції яких
належить, зокрема, затвердження
договорів (угод), укладених на суму, що
перевищує вказану в статуті
товариства.

Однак, у зв'язку з неможливістю
здійснення ідентифікації майна, яке
мало бути передане в оренду за
Договором, та, відповідно, неможливістю
визначення його вартості, суд також не
має можливості дослідити дотримання
при підписанні Договору вказаних
приписів законодавства та Статуту
відповідача. З наданого ж до справи
Статуту ПАТ "Радомишльське
автопідприємство 11848", чинного на дату
проведення оцінки майна - 23.06.2014,
статутний капітал відповідача
становить 107140грн. 00 коп. (зворотній
бік)), а ринкова вартість майнового
комплексу - 163008грн. 00коп. (а.с.43).

За вищенаведених обставин, суд дійшов
висновку, що на підтвердження права
власності позивача надано документи,
які не являються належним
підтвердженням наявності у останнього
до звернення до суду тих
матеріально-правових фактів, з якими
закон пов'язує виникнення права
власності.

Недоведення позивачем наявності у
нього суб'єктивного матеріального
права, на захист якого подано позов, а
саме права власності на спірне майно,
також виключає можливість задоволення
позовних вимог, які заявлено на
підставі ст. 392 ЦК України. При цьому
судом враховується, що судове рішення
про задоволення таких вимог має
ґрунтуватись на встановленому судом в
ході розгляду справи існуючому
юридичному факті і не може підміняти
собою правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст.ст. 33ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки позивачем не доведено
належними доказами факт оспорювання чи
невизнання відповідачем його права
власності на майновий комплекс
(нежитлові приміщення), який
знаходиться за адресою: Житомирська
область, Радомишльський район, смт.Біла
Криниця, вул.Леніна, 72-Б, крім того не
доведено існування на час звернення до
суду і матеріально-правових фактів, з
якими закон пов'язує виникнення у
позивача права власності на це майно,
що виключає можливість порушення
такого права, суд дійшов висновку про
безпідставність позовних вимог, тому
відмовляє у їх задоволенні.

Витрати по сплаті судового збору, в
порядку ст. 49 ГПК України, покладаються
на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 69, 75, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.11.14

Суддя
Вельмакіна Т.М.

Друк:

1 - до справи;

2 - позивачу (наручно)