ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р.
Справа № 3/374-26/433

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді
Желік М.Б.

суддів
Костів Т.С.

Мирутенко О.Л.

розглянувши апеляційну скаргу
Військового прокурора Західного
регіону України, м. Львів, вул.
Клепарівська, 20 (вих.. № 05/2-308 вих. - 14 від
19.09.2014 року)

на рішення Господарського суду
Львівської області

від 05.09.2014 року у справі № 3/374-26/433

за позовом: Військового прокурора
Західного регіону України в інтересах
держави - Міністерства оборони України
в особі Академії сухопутних військ
імені гетьмана Петра Сагайдачного, м.
Львів

до відповідача-1: Скнилівської
сільської ради, Львівська область,
Пустомитівський район, с. Скнилів,

до відповідача-2: Пустомитівської
районної державної адміністрації,
Львівська область, Пустомитівський
район, м. Пустомити,

за участю третьої особи 1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів :
Приватне підприємство "Паритет КС", м.
Львів

за участю третьої особи 2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів
Військовий радгосп "Львівський",
Львівська область, Яворівський район,
с. Висів,

за участю третьої особи 3, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгово-роздрібна
компанія "ЄВРОТЕК", м. Львів

про: визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 10,1771 га від 07.07.2006 року.

За участю представників сторін:

від Міністерства оборони України:
Куцак В.Л.- представник за довіреністю;

від відповідача 1 : Тиндик М.О. голова
сільської ради;

від відповідача 2 : Надгірний Р.М. -
представник за довіреністю;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився;

від третьої особи 3: Машкаринець М.О. -
представник за довіреністю.

прокурор: Покора К.В.

Сторонам роз'яснено їх права та
обов'язки, передбачені ст. ст. 22, 27 ГПК
України. Клопотань про технічну
фіксацію судового процесу не
поступало, заяв про відвід складу суду
не надходило.

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 26.11.2013 року у
справі № 3/374-26/433 в задоволенні позовних
вимог Військового прокурора Західного
регіону України в інтересах держави -
Міністерства оборони України в особі
Академії сухопутних військ імені
гетьмана Петра Сагайдачного до
відповідача-1 Скнилівської сільської
ради, до відповідача-2 Пустомитівської
районної державної адміністрації, за
участю третьої особи 1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів Приватне
підприємство "Паритет КС", за участю
третьої особи 2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів Військовий
радгосп "Львівський", за участю третьої
особи 3, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгово-роздрібна
компанія "ЄВРОТЕК", про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки площею 10,1771 га від
07.07.2006 року відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014 року
рішення суду першої інстанції залишено
без змін, а вимоги апеляційної скарги
без задоволення; стягнено з позивача
судовий збір за перегляд рішення в суді
апеляційної інстанції.

28.05.2014 року постановою Вищого
господарського суду України рішення
господарського суду Львівської
області від 26.11.2013 року та постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014 року
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи
05.09.2014 року господарським судом
Львівської області винесено рішення
(суддя Козак І.Б.) у справі № 3/374-26/433 за
позовом Військового прокурора
Західного регіону України в інтересах
держави - Міністерства оборони України
в особі Академії сухопутних військ
імені гетьмана Петра Сагайдачного, м.
Львів до відповідача-1 Скнилівської
сільської ради, Львівська область,
Пустомитівський район, с. Скнилів, до
відповідача-2 Пустомитівської районної
державної адміністрації, Львівська
область, Пустомитівський район, м.
Пустомити, за участю третьої особи 1,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів
Приватне підприємство "Паритет КС", м.
Львів за участю третьої особи 2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів
Військовий радгосп "Львівський",
Львівська область, Яворівський район,
с. Висів, за участю третьої особи 3, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгово-роздрібна
компанія "ЄВРОТЕК", м. Львів про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 10,1771 га від 07.07.2006 року,
відповідно до якого в задоволені
позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої
інстанції військовий прокурор
Західного регіону України подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 07.07.2006 року
земельної ділянки площею 10,1771 га. по
вул. Чорновола, 2 у с. Скнилів
Пустомитівсього району Львівської
області укладеного між
Путсомитівською районною державною
адміністрацією та Приватним
підприємством "Паритет -КС".

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції при новому
розгляді справи не враховано те, що
припинення права користування
земельною ділянкою з підстави
припинення установи допускається лише
у випадку, коли припинення останньої
виключає правонаступництво. І
оскільки, Львівське
військово-політичне училище не було
ліквідованим, то воно не втратило права
постійного користування земельною
ділянкою. Зазначає скаржник і те, що
згідно довідки 6-зем станом на 01.01.2005
року спірна земельна ділянка площею 9,5
га. належить до земель оборони,
землекористувачем якої є Львівська
політехніка.

Згідно автоматизованого розподілу
справ КП "Документообіг господарських
судів", 23.09.2014 року справу за № 3/374-26/433
розподілено до розгляду судді -
доповідачу Желіку М.Б. Розпорядженням
в.о. голови Львівського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014 року у
склад колегії для розгляду справи №
3/374-26/433 введено суддів Костів Т.С. та
Марка Р.І.

Розпорядженням в.о. голови Львівського
апеляційного господарського суду від
19.11.2014 року у зв'язку з перебуванням
судді-члена колегії Марка Р.І. у
відпустці вносилися зміни до складу
колегії суддів для розгляду даної
справи. Відтак, розгляд справи
здійснювався колегією суддів у складі
головуючого судді - Желіка М.Б., суддів
Костів Т.С., Мирутенкa О.Л.

Зазначеному складу суду відводів не
заявляли.

25.09.2014 року ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду
матеріали апеляційної скарги визнано
достатніми для прийняття їх до
провадження, справу призначено до
розгляду на 15.10.2014 року.

Ухвалами Львівського апеляційного
господарського суду від 15.10.2014 року та
05.11.2014 року розгляд апеляційної скарги
відкладався з підстав зазначених у них.

14.10.2014 року через канцелярію суду
надійшов спільний відзив на апеляційну
скаргу від представників Міністерства
оборони України та Академії сухопутних
військ імені Гетьмана Петра
Сагайдачного, в якому зазначається, що
господарським судом не враховано
вказівок Вищого господарського суду
України в частині того, що Академія
сухопутних військ, як правонаступник
Львівського вищого
військо-політичного училища не набула
права постійного користування
земельною ділянкою.

Представником ТОВ "Торгово-роздрібна
компанія "Євротек" подано до суду 14.10.2014
року відзив на апеляційну скаргу, з
якого вбачається, що третя особа
просить залишити рішення суду першої
інстанції без змін, а вимоги
апеляційної скарги без задоволення,
оскільки вважає, що відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 19.08.1992 року № 490 передбачено
створити відділення військової
підготовки у Львівському
політехнічному інституті на базі
Львівського вищого військового
училища, що ліквідується, з передачею
на його баланс будинків і споруд.
Відтак, право Львівського вищого
військо-політичного училища на
землекористування припинилося у
зв'язку з ліквідацією юридичної особи
та вимог закону чинного станом на час
виникнення спірних правовідносин.

03.11.2014 року представником Академії
сухопутних військ імені Гетьмана Петра
Сагайдачного подано клопотання про
долучення до матеріалів справи
додаткових доказів, які на їх думку
підтверджують факт реорганізації
Львівського вищого
військо-політичного училища, а не
ліквідацію.

Колегія суддів порадившись та
заслухавши думку присутніх учасників
судового процесу подане клопотання
задоволила та долучила докази до
матеріалів справи.

19.11.2014 представником ТОВ
"Торгово-роздрібна компанія "Євротек"
подано до суду додаткові пояснення із
врахуванням доданих доказів, в яких
вказується, що вони не можуть свідчити
про факт реорганізації, оскільки в
долучених документах іде мова про
розформування Львівського вищого
військово-політичного училища та
створення на його базі військових
кафедр. При цьому, єдиним
нормативно-правовим актом, що дає
визначення розформування є Закон
України "Про правовий режим майна у
Збройних силах України", згідно ст. 2
якого під розформуванням слід розуміти
ліквідацію. Крім цього, з долученої
довідки начальника продовольчої
служби Західного оперативного
командування вбачається, що така
видана до ліквідаційного балансу.

У судовому засіданні 19.11.2014 року
прокурор, відповідачi 1, 2, третя особа 3,
Міністерство оборони України участь
уповноважених представників
забезпечили, які надали пояснення по
суті спору та просили врахувати їх при
винесенні постанови.

Треті особи 1, 2 участі уповноважених
представників не забезпечили, причин
неявки суду не повідомили, хоча були
належним чином повідомлені про час та
місце слухання справи.

Колегія суддів розглянувши апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
законодавства, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дійшла до висновку, що
рішення Господарського суду
Львівської області від 05.09.2014 року у
справі № 3/374-26/433 слід залишити без змін,
а в задоволенні вимог апеляційної
скарги відмовити.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 111-12 ГПК
України, вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи.

Так, у постанові Вищого господарського
суду від 28.05.2014 року судова колегія
зазначила, що судами попередніх
інстанцій встановлено, що Академія є
правонаступником Львівського вищого
військово-політичного училища, якому
згідно державного акту на право
постійного користування землею надано
у безстрокове і безоплатне
користування 9,5 га землі та території
радгоспу "Львівський" Пустомитівського
району Львівської області, відтак суд
касаційної інстанції не може
погодитися із правовою позицією судів
попередніх інстанцій про те, що
Академія як правонаступник училища не
набула права постійного користування
землею, оскільки не зверталася до
компетентних органів та не вчиняла дій
щодо переоформлення прав на земельну
ділянку.

У зв'язку з чим судом касаційної
інстанції зазначено, що для
правильного вирішення спору у даній
справі господарським судам необхідно
достовірно встановити правовий режим
переданої за спірним договором
земельної ділянки, та, в залежності від
встановленого, перевірити наявність
або відсутність повноважень у
адміністрації щодо розпорядження нею,
а також обставини дотримання (у разі
необхідності) визначеного статтею 149 ЗК
України порядку її вилучення.

Повно та всебічно дослідивши усі
докази, що містяться у матеріалах
справи та із врахуванням висновків
суду касаційної інстанції колегія
суддів встановила наступне.

07.07.2006 року між Пустомитівською
районною державною адміністрацією та
Приватним підприємством "Паритет КС" на
підставі розпорядження голови
Пустомитівської районної державної
адміністрації від 17.05.2006 року № 316
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, відповідно до умов
якого продавець продає за плату, а
покупець приймає у власність і оплачує
вартість земельної ділянки, що
розташована на території Скнилівської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області загальною
площею 10,1771 га, кадастровий
№:03:000:0102.

Договір посвідчено приватним
нотаріусом Пустомитівського районного
нотаріального округу Львівської
області Соколюк Н.В. та зареєстровано в
реєстрі за № 688. Згідно п. 1.2., 2.2 Договору
земельна ділянка продається для
ведення підсобного сільського
господарства, за ціною 1 394 785 грн. 00 коп.

Так, прокурор звернувся до суду з
відповідним позовом, оскільки вважає,
що спірна земельна ділянка належить
Львівському вищому
військово-політичному училищу на
підставі державного акту на право
постійного та безоплатного
користування землею, а відтак
оскаржуваний договір укладено з
порушенням вимог закону, якими
регулюються земельні відносини між
суб'єктами, які володіють землею та
використовують її. При цьому вказує, що
вказана земельна ділянка належить до
земель оборони.

Як вбачається із долученої до
матеріалів справи копії висновку
Львівського науково-дослідного
інституту судових експертиз від 24
грудня 2012 року № 8001/8002, межі земельної
ділянки Львівського вищого
військово-політичного училища, яка
надана в користування на підставі
Державного акту на право користування
землею на території радгоспу
"Львівський" Пустомитівського району
Львівської області частково входять в
межі земельної ділянки 10,2 га, яка
надана ПП "Паритет КС" в оренду згідно
договору оренди землі від 19 вересня 2005
року.

Також у висновку вказується, що до
складу земельної ділянки ПП "Паритет
КС" не входять дві частини
землекористування Львівського вищого
військово-політичного училища: на
півночі - земельна ділянка площею 368
кв.м., на сході - земельна ділянка площею
1696 кв.м., які зображені на схемі, що
додається до висновку.

Згідно Державного акта на право
користування землею № 040210 від 1989 року
Львівському вищому
військово-політичному училищу було
надано в безстрокове і безплатне
користування 9,5 гектарів землі на
території радгоспу "Львівський"
Пустомитівського району Львівської
області Української Радянської
Соціалістичної республіки для
підсобного господарства. Відтак,
відповідно до статті 50 ЗК Української
РСР від 08.07.1970 року (чинного станом на
час видачі державного акту), ця земля за
цільовим призначенням відносилася до
земель сільськогосподарського
призначення.

При цьому нормами ЗК Української РСР
від 08.07.1970 року не було передбачено
такої категорії земель за цільовим
призначенням як землі оборони. Така
категорія земель за цільовим
призначенням як "землі промисловості,
транспорту, зв'язку, оборони та іншого
призначення" вперше була передбачена в
ст. 3 Земельного кодексу Української
РСР від 18.12.1990 року № 561-XII.

Згідно до статті 18 ЗК України, чинного
станом на час укладення спірного
договору, до земель України належать
усі землі в межах її території, в тому
числі острови та землі, зайняті водними
об'єктами, які за основним цільовим
призначенням поділяються на категорії.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на такі
категорії: а) землі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення; е)
землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду; ж) землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

Згідно частин першої та другої статті 20
ЗК України віднесення земель до тієї чи
іншої категорії здійснюється на
підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Зміна цільового
призначення земель провадиться
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.
Зміна цільового призначення земель,
які перебувають у власності громадян
або юридичних осіб, здійснюється за
ініціативою власників земельних
ділянок у порядку, що встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту "г" третьої
статті 22 ЗК України землі
сільськогосподарського призначення
передаються у власність та надаються у
користування: несільськогосподарським
підприємствам, установам та
організаціям, релігійним організаціям
і об'єднанням громадян - для ведення
підсобного сільського господарства.

Приписами статті 37 ЗК України приватні
несільськогосподарські підприємства,
установи та організації можуть
набувати у власність або оренду землі
сільськогосподарського та іншого
призначення для ведення підсобного
господарства. Державні та комунальні
несільськогосподарські підприємства,
установи та організації можуть
набувати в оренду землі
сільськогосподарського та іншого
призначення для ведення підсобного
господарства.

Таким чином, як на дату видачі
Державного акта на право користування
землею №040210 від 1989 року, так і станом на
дату укладення спірного договору від
07.07.2006 року, відчужена згідно вказаного
договору земельна ділянка загальною
площею 10,1771 га, що розташована на
території Скнилівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, за межами населеного пункту
належала до земель
сільськогосподарського призначення та
надавалася/відчужувалася для ведення
підсобного господарства.

Із врахуванням того, що відчужена
згідно спірного договору від 07.07.2006
року земельна ділянка належала до
земель сільськогосподарського
призначення, зміна цільового
призначення зазначеної земельної
ділянки із земель
сільськогосподарського призначення на
землі оборони могла бути здійснена
відповідно до статті 20 ЗК України
виключно за рішенням відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування, який приймає
рішення про передачу цих земель у
власність або надання у користування,
тобто має право розпорядження цією
ділянкою.

Крім того, у визначенні питання набуття
певною земельною ділянкою статусу
земель оборони має значення її надання
для розміщення і постійної діяльності
військових частин, установ,
військово-навчальних закладів,
підприємств та організацій Збройних
Сил України, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законодавства України.

В матеріалах справи відсутні належні і
допустимі докази віднесення
відчуженої згідно спірного договору
від 07.07.2006 року земельної ділянки до
земель оборони, зокрема, рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування про зміну цільового
призначення цієї земельної ділянки із
земель сільськогосподарського
призначення на землі оборони або про її
надання позивачу (чи його попередникам)
для розміщення і постійної діяльності
як це передбачено статтею 77 ЗК України
та статтею 1 Закону України "Про
використання земель оборони".

Із врахуванням зазначеного, колегія
суддів погоджуючись із висновками суду
першої інстанції вважає, що довідка
державної статистичної звітності
форми № 6-зем не є доказом того, що
вищевказана земельна ділянка станом на
01 січня 2005 року належала до земель
оборони, оскільки віднесення земельної
ділянки до земель оборони має
підтверджуватися рішенням
відповідного органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування,
про що зазначалося вище.

Відтак, оскаржуваний договір від 07.07.2006
року не суперечить статті 77 ЗК України,
ст. ст. 1, 2 Закону України "Про
використання земель оборони", оскільки
продажу підлягала земельна ділянка
сільськогосподарського призначення, а
не земель оборони.

Щодо наявності в Пустомитівської
районної державної адміністрації
повноважень щодо розпорядження
земельною ділянкою, відчуженою згідно
спірного договору від 07.07.2006 року,
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу, від
імені якого права власника здійснюють
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування в межах,
визначених цією Конституцією.

Місцеве самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території (ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст.
144 Конституції України)

Згідно ст.17 Земельного кодексу України,
до повноважень місцевих державних
адміністрацій у галузі земельних
відносин належить, зокрема,
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом.

Статтею 1 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" передбачено,
що виконавчу владу в областях і
районах, містах Києві та Севастополі
здійснюють місцеві державні
адміністрації. Місцева державна
адміністрація є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади.

Згідно частини 1 статті 127 ЗК України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень здійснюють продаж
земельних ділянок державної чи
комунальної власності або прав на них
(оренди, суперфіцію, емфітевзису)
громадянам, юридичним особам та
іноземним державам на підставах та в
порядку, встановлених цим Кодексом.

Продаж громадянам і юридичним особам
земельних ділянок державної (крім
земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти, які підлягають приватизації)
та комунальної власності для потреб,
визначених цим Кодексом, провадиться
місцевими державними адміністраціями,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим або органами місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
(ч. 1 ст. 128 ЗК України).

Згідно до пункту 12 розділу Х "Перехідні
положення" ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Оскільки земельна ділянка, яка
відчужена згідно спірного договору від
07.07.2006 року, знаходиться на території
Скнилівської сільської ради та за
межами населеного пункту с. Скнилів,
тому до проведення розмежування земель
державної і комунальної власності
відповідно до пункту 12 розділу Х
"Перехідні положення" ЗК України право
розпорядження цією земельною ділянкою
належало Пустомитівській районній
державній адміністрації Львівської
області як органу виконавчої влади.

Абзацами 1, 2 пункту 2.8. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.05.2011 р. № 7 "Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах що виникають із земельних
відносин" роз'яснено, що право
постійного землекористування є
безстроковим, на відміну від права
оренди, і може бути припинене лише з
підстав, передбачених статтею 141 ЗК
України, перелік яких є вичерпним. Дії
органів державної влади та місцевого
самоврядування, спрямовані на
позбавлення суб'єкта права
користування земельною ділянкою після
державної реєстрації такого права поза
межами підстав, визначених у статті 141
ЗК України, є такими, що порушують право
користування земельною ділянкою.

Таким чином, відповідно до статті 149 ЗК
України вилучення земельних ділянок
провадиться за згодою
землекористувачів, чиї права
підтверджені відповідним державним
актом та зареєстровані у встановленому
порядку.

Згідно до частин 1, 2 статті 149 ЗК України
земельні ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування. Вилучення земельних
ділянок провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 125
ЗК України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК
України право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, Львівському
вищому військово-політичному училищу
було надано в безстрокове і безплатне
користування 9,5 гектарів землі на
території радгоспу "Львівський"
Пустомитівського району Львівської
області згідно Державного акта на
право користування землею № 040210 від 1989
року.

Однак, відповідно до пункту 3 постанови
КМ України від 19.08.1992 №490 "Про реформу
системи військової освіти" Львівське
вище військово-політичне ордена
Червоної Зірки училище було
перейменовано в Львівське вище
військове училище.

Пунктом 10 постанови КМ України від
19.08.1992 № 490 доручено Міністерству
освіти, Міністерству у справах молоді і
спорту, Міністерству внутрішніх справ
створити: відділення військової
підготовки у Львівському
політехнічному інституті на базі
Львівського вищого військового
училища та військової кафедри
інституту, що ліквідуються, з передачею
на його баланс будинків і споруд.

Таким чином, як вбачається судом із
постанови Кабінету Міністрів України
від 19.08.1992 №490, Львівське вище
військово-політичне училище спочатку
було перейменоване в Львівське вище
військове училище, яке підлягало
припиненню шляхом ліквідації. На базі
його майна, зокрема, окремих будинків і
споруд, було створено відділення
військової підготовки у Львівському
політехнічному інституті.

Надалі, згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 06.11.1997 року № 1220
відділення військової підготовки у
Львівському політехнічному інституті
було перетворено у Військовий інститут
при державному університеті "Львівська
політехніка", який згідно Указу
Президента України від 10.11.00 №1221/2000 був
перетворений у Львівський військовий
ордена Червоної Зірки інститут імені
гетьмана Петра Сагайдачного при
Національному університеті "Львівська
політехніка". Останній згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 12.03.2003 року № 321 був реорганізований
у Львівський військовий ордена
Червоної Зірки інститут імені гетьмана
Петра Сагайдачного Національного
університету "Львівська політехніка",
який, в свою чергу постановою Кабінету
Міністрів України від 26.05.2005 року № 381
був реорганізований у Львівський
ордена Червоної Зірки інститут
Сухопутних військ імені гетьмана Петра
Сагайдачного Національного
університету "Львівська політехніка".
Постановою КМ України від 13.05.2009 року №
467 останній був реорганізований шляхом
перетворення із виведенням зі складу
Національного університету "Львівська
політехніка" в Академію сухопутних
військ імені гетьмана Петра
Сагайдачного (м. Львів) з утворенням в
її складі військового коледжу
сержантського складу.

Згідно статті 37 ЦК Української РСР (в
редакції, що діяла станом на дату
прийняття постанови КМ України від
19.08.1992 року № 490) юридична особа
припиняється шляхом ліквідації або
реорганізації (злиття, поділу або
приєднання). При злитті і поділі
юридичних осіб майно (права і обов'язки)
переходить до нововиниклих юридичних
осіб. При приєднанні юридичної особи до
іншої юридичної особи її майно (права і
обов'язки) переходить до останньої.
Майно переходить в день підписання
передаточного балансу, якщо інше не
передбачене законом або постановою про
реорганізацію.

Відповідно до частини першої статті 104
ЦК України юридична особа припиняється
в результаті передання всього свого
майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам - правонаступникам
(злиття, приєднання, поділу,
перетворення) або в результаті
ліквідації.

Отже, нормами як ЦК Української РСР, так
і ЦК України передбачено, що при
припиненні юридичної особи
правонаступництво відбувається тільки
при реорганізації з переданням всього
свого майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам - правонаступникам, а
при ліквідації правонаступництво
виключається.

Згідно з пунктом 3 частини першої
статті 27 Земельного кодексу України
від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла
станом на дату прийняття постанови
Кабінету Міністрів України від 19.08.1992
року №490) право користування земельною
ділянкою чи її частиною припиняється у
разі: припинення діяльності
підприємства, установи, організації,
селянського (фермерського)
господарства.

Аналогічна норма щодо припинення права
користування земельною ділянкою
передбачена пунктом "в" статті 141 ЗК
України, згідно з якою підставами
припинення права користування
земельною ділянкою є, зокрема,
припинення діяльності державних чи
комунальних підприємств, установ та
організацій.

Верховним Судом України у своїй
постанові від 21.02.2011 року у справі
№21-3а11 викладено правову позицію, яка, у
відповідності до ст. 111-28 ГПК України, є
обов'язковою для всіх судів України,
про те, що наведені положення пункту "в"
частини першої статті 141 ЗК України
слід розуміти таким чином, що
припинення права користування
земельною ділянкою з підстави
припинення установи допускається лише
у випадку, коли припинення останньої
виключає правонаступництво.

При цьому, судом із врахуванням
положень ст. 34 ГПК України не
визнаються належними та допустимими
додані представником Академії
сухопутних військ імені Петра
Сагайдачного архівні довідки №
179-2/205СЛ, № 179-2/206СЛ, № 179-2/207СЛ від 30.10.2014
року та витяг з історичного формуляру
Львівського вищого
військово-політичного училища -
академії сухопутних військ імені
гетьмана Петра Сагайдачного, як доказ
реорганізації училища, оскільки у них
йде мова про розформування та
створення на базі Львівського вищого
військового училища військових кафедр
державного університету "Львівська
політехніка" та Львівського державного
університету відділення військової
підготовки.

Закон України "Про правовий режим майна
у Збройних Силах України" містить
поняття розформування, а саме ст. 2
вказаного закону передбачає, що
Міністерство оборони України як
центральний орган управління Збройних
сил України здійснює відповідно до
закону управління військовим майном, у
тому числі закріплює військове майно
за військовими частинами (у разі їх
формування, переформування), приймає
рішення щодо перерозподілу цього майна
між військовими частинами Збройних Сил
України, в тому числі їх розформування.

Із врахуванням зазначеного, системний
аналіз положень ст. 37 ЦК Української
РСР та ст. 2 Закону України "Про правовий
режим майна у Збройних Силах України"
свідчить про те, що під поняттям
розформування слід розуміти
ліквідацію.

Окрім того, як вбачається із Довідки
начальника продовольчої служби Зах ОК
(том 3 арк. справи 195) все майно
продовольчої служби, що рахувалося за
Львівським вищим політичним училищем
перейшло на облік Відділення
військової підготовки при ДУ
"Львівська політехніка". Вказана
довідка видана до ліквідаційного
балансу, який згідно положень ст. 111 ЦК
України складається після завершення
розрахунків з кредиторами
ліквідаційною комісією, яка забезпечує
його затвердження учасниками
юридичної особи, судом або органом, що
прийняв рішення про припинення
юридичної особи та подання органам
доходів та зборів.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що ліквідація
згідно постанови КМ України від 19.08.1992
року №490 Львівського вищого
військово-політичного училища (після
його перейменування у Львівське вище
військове училище) не передбачала
правонаступництва в розумінні статті 37
ЦК Української РСР.

Надалі, на базі Львівського вищого
військового училища було створено нову
юридичну особу - Відділення військової
підготовки у Львівському
політехнічному інституті, яке набуло
не все майно, права та обов'язки
Львівського вищого військового
училища, як цього вимагає
правонаступництво в розумінні статті 37
ЦК УРСР, а лише частину майна, зокрема,
будинки і споруди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
Постановою Кабінету Міністрів України
від 19.08.1992 року №490 не передбачалася
передача Відділенню військової
підготовки у Львівському
політехнічному інституті права
користування земельною ділянкою
площею 9,5 га, що раніше належало
Львівському вищому
військово-політичному училищу на
підставі Державного акта на право
користування землею №040210 від 1989 року.

За таких обставин, вірними є висновки
суду першої інстанції щодо того, що
право користування земельною ділянкою
площею 9,5 га, що виникло на підставі
Державного акта на право користування
землею № 040210 від 1989 року, припинилося
на підставі пункту 3 частини першої
статті 27 ЗК України від 18.12.1990 року у
зв'язку із припиненням Львівського
вищого військово-політичного училища
(після його перейменування у Львівське
вище військове училище) шляхом
ліквідації на підставі постанови
Кабінету Міністрів України від 19.08.1992
року № 490, яка виключає
правонаступництво.

Відтак, враховуючи відсутність станом
на дату укладення спірного договору
від 07.07.2006 року іншого
землекористувача, крім ПП "Паритет КС",
яке спочатку орендувало, а згодом
придбало земельну ділянку згідно
спірного договору від 07.07.2006 року, в
Пустомитівської районної державної
адміністрації були відсутні підстави
для вилучення земельної ділянки згідно
статті 149 ЗК України. У зв'язку з чим,
зміст спірного договору від 07.07.2006 року
не суперечить актам цивільного
законодавства, оскільки сторони,
укладаючи договір, володіли необхідним
обсягом цивільної дієздатності.

При цьому, правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Згідно ст. 11 ЦК України,
однією із підстав виникнення
зобов'язань є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи наведенні вище норми права
із врахуванням обставин справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що оскаржуваний правочин укладений між
особами, які володіли необхідним
обсягом дієздатності, а його зміст не
суперечить вимогам закону, відтак
підстави для визнання його недійсним в
судовому порядку відсутні.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст. 43 ГПК України).

Із врахуванням зазначеного, а також
висновків Вищого господарського суду
викладених у постанові від 28.05.2014 року
по даній справі, колегія суддів вважає,
що висновки суду першої інстанції
відповідають закону та матеріалам
справи, що свідчить про законність та
обґрунтованість прийнятого рішення, у
зв'язку з чим рішення господарського
суду Львівської області від 05.09.2014 року
у справі № 3/374-26/433 слід залишити без
змін, а вимоги апеляційної скарги без
задоволення.

На підставі наведеного та відповідно
до вимог ст. ст. 99, 101, 103, 105, ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні вимог апеляційної
скарги Військового прокурора
Західного регіону України, м. Львів,
вул. Клепарівська, 20 (вих.. № 05/2-308 вих. - 14
від 19.09.2014 року) відмовити.

2. Рішення Господарського суду
Львівської області від 05.09.2014 року у
справі № 3/374-26/433 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Матеріали даної справи повернути в
місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 24.11.2014
року

Головуючий суддя
Желік М.Б.

суддя
Костів Т.С.

суддя
Мирутенко О.Л.