ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року Справа № 924/670/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді: Губенко Н.М.,

суддів: Барицької Т.Л.,

Картере В.І. (доповідач)

за участю представників:

ПАТ "КредоБанк" - Правдюка П.А.,

ТОВ "Фінансова компанія "Ідеа Капітал" -
Василишин О.С.,

ТОВ "Укрбудінвест" - Потапової М.В.,

ТОВ "Либідь" - не з'яв.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "КредоБанк"

на постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
23.06.2014

та на рішення господарського суду
Хмельницької області від 24.02.2014

у справі № 924/670/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "КредоБанк"

до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрбудінвест",

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Либідь"

про звернення стягнення на предмет
іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ПАТ "КредоБанк"
звернулося до господарського суду
Хмельницької області з позовом до ТОВ
"Укрбудінвест", ТОВ "Либідь" про
стягнення з ТОВ "Укрбудінвест"
заборгованості за кредитним договором
в сумі 14002007,11 грн. шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки згідно з
договором іпотеки від 15.02.2008, а саме на
нерухоме майно:

- торгівельний та готельний комплекс (4
черга) загальною площею 1509 м2, за
адресою: м. Хмельницький, вул.
Кам'янецька, 21, що належить ТОВ "Либідь"
на підставі свідоцтва на право
власності на нерухоме майно від 13.07.2004,
виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
Хмельницької міської ради, бланк серія
САА № 147881, виданого на підставі рішення
від 08.07.2004 № 402-Г;

- торгівельний та готельний комплекс (5
черга) загальною площею 1042 м2 за
адресою: м. Хмельницький, вул.
Кам'янецька, 21, що належить ТОВ "Либідь"
на підставі свідоцтва на право
власності на нерухоме майно від 14.04.2005,
виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
Хмельницької міської ради, бланк серії
САА № 236695, виданого на підставі рішення
від 30.03.2005 № 191-А;

- торгівельний та готельний комплекс (6
черга) загальною площею 275,2 м2 за
адресою: м. Хмельницький, вул.
Кам'янецька, 21, що належить ТОВ "Либідь"
на підставі свідоцтва на право
власності на нерухоме майно від 03.08.2005,
виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
Хмельницької міської ради, бланк серія
САА № 233952, виданого на підставі рішення
від 12.05.2005 № 296.

При цьому, позивач просить визначити
спосіб реалізації майна шляхом надання
позивачу права на продаж предмета
іпотеки за встановленою початковою
ціною продажу майна на підставі оцінки
суб'єкта оціночної діяльності, після
набрання рішення законної сили.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 24.02.2014 (суддя
Гладюк Ю.В.), залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 23.06.2014 (колегія
суддів у складі: суддя Саврій В.А. -
головуючий, судді Мамченко Ю.А., Дужич
С.П.), у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення господарського суду
першої інстанції від 24.02.2014 і постанову
апеляційного суду від 23.062014, а справу
передати на новий розгляд до
господарського суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги
позивач стверджує, що судами при
прийнятті оскаржуваних рішень
порушено вимоги ст.ст. 38, 43, 74 ГПК
України, ст.ст. 7, 23, 33 Закону України "Про
іпотеку".

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ
"Укрбудінвест" просить постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 15.09.2014 та
рішення господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 залишити без змін, а
касаційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 19.11.2014 на підставі ст. 25 ГПК
України здійснено заміну позивача у
справі - Публічного акціонерного
товариства "КредоБанк" на його
правонаступника - Товариство з
обмеженою відповідальністю "Фінансова
компанія "Ідеа Капітал".

Перевіривши правильність застосування
господарськими судами норм
процесуального та матеріального права,
Вищий господарський суд України вважає
касаційну скаргу такою, що підлягає
задоволенню виходячи з такого.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що:

- 15.02.2008 ВАТ "Кредобанк" (в подальшому ПАТ
"Кредобанк") та ТОВ "Укрбудінвест"
укладено договір № 08/05, згідно з
умовами якого банк зобов'язується
надати позичальнику кредит у розмірі
та на умовах, обумовлених цим
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит і
сплатити проценти за користування ним,
а також інші платежі передбачені
договором;

- в подальшому до кредитного договору
сторонами неодноразово вносилися
зміни на підставі укладених додаткових
угод, які підписані обома сторонами та
скріплені їх печатками;

- 15.02.2008 ВАТ "Кредобанк" та ТОВ "Либідь"
укладено договір іпотеки, який
забезпечує виконання зобов'язань ТОВ
"Укрбудінвест" та вимоги
іпотекодержателя за кредитним
договором № 08/05 від 15.02.2008, а також усіх
додаткових договорів до нього, які
можуть бути укладені в майбутньому
стосовно повернення отриманої суми
кредиту, несплачених відсотків,
комісій, неустойок і штрафів у повному
обсязі;

- сторони також уклали додаткові
правочини, які стосувалися змін до
договору іпотеки, пов'язаних із
внесенням змін до кредитного договору;

- на виконання умов кредитного договору
банком був наданий кредит, про що
свідчать наявні у справі виписки банку
та не заперечується ТОВ "Укрбудінвест";

- однак у зв'язку з невчасною сплатою
боржником кредиту та процентів і
комісії за кредитних договором,
позивач 27.03.2013 направив на адресу
відповідачів вимоги про дострокове
виконання зобов'язань за кредитним
договором (у строк до 13.05.2013).

У зв'язку з невиконанням відповідачами
вказаних вимог позивача, останній
звернувся до господарського суду з
позовом у даній справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з
недоведеності позовних вимог. При
цьому, суди обох інстанцій виходили з
того, що зважаючи на докази, які
знаходяться в матеріалах справи,
позовні вимоги до ТОВ "Либідь" як
поручителя ТОВ "Укрбудінвест" не
підлягають задоволенню, оскільки
майно, що є об'єктом іпотеки не належить
іпотекодавцю, в зв'язку з чим вимоги ст.
33 Закону України "Про іпотеку"
(можливість звернення стягнення на
предмет іпотеки у разі невиконання
основного зобов'язання) не можуть бути
застосовані, оскільки відсутні умови
застосування (відсутнє майно).

Однак вказані висновки господарських
судів попередніх інстанцій Вищий
господарський суд України вважає
передчасними з огляду на порушення
господарськими судами обох інстанцій
вимоги ст.ст. 38, 43, 65 ГПК України.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про
іпотеку" у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою. Особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Враховуючи викладені вимоги закону,
господарським судам для правильного
вирішення спору у даній справі
необхідно було з'ясувати хто є
власником майна, що є предметом іпотеки
за договором іпотеки від 15.02.2008,
укладеного ВАТ "Кредобанк" та ТОВ
"Либідь", оскільки під час розгляду
справи стало відомо про те, що майно
вибуло з власності іпотекодавця без
відома іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

При цьому якщо подані сторонами та
іншими учасниками судового процесу
докази є недостатніми, господарський
суд в силу приписів ст. 65 ГПК України
може за власною ініціативою
витребувати в порядку підготовки
справи до розгляду необхідні для цього
письмові і речові докази, інші
матеріали, не лише від учасників
судового процесу, а й від інших
підприємств, установ, організацій,
державних органів.

Під час встановлення належності чи
неналежності предмету іпотеки
відповідачу-2 господарський суд першої
інстанції обмежився дослідженням
листа ТОВ "Либідь" про те, що предмет
іпотеки йому не належить, однак судом
не було з'ясовано на яких правових
підставах це майно перейшло від ТОВ
"Либідь" до третьої особи (наступного
іпотекодавця) під час дії договору
іпотеки від 15.02.2008, який забороняв таке
відчуження.

При цьому інших фактичних обставин
справи щодо з'ясування питання хто на
момент вирішення спору є власником
майна, переданого в іпотеку,
господарським судом першої інстанції
не встановлювалося.

Апеляційний господарський суд
всупереч вимог ст.ст. 99, 101, 104 ГПК
України зазначених недоліків не
усунув.

Так, судом апеляційної інстанції з
метою встановлення особи власника
об'єктів предмета іпотеки ухвалою від
11.06.2014 витребувано у реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
Хмельницькій області відомості щодо
об'єкта нерухомого майна та ухвалами
від 28.05.2014 та 11.06.2014 за клопотанням
представника позивача у Хмельницького
бюро технічної інвентаризації
матеріали інвентаризаційної справи
щодо об'єктів нерухомого майна, що
знаходяться за адресами: м.
Хмельницький, вул. Кам'янецька, 21 та вул.
Кам'янецька, 19, які вказаними
організаціями подані не були.

Проте, не з'ясувавши причини
невиконання його вимог органами
комунальної та державної влади,
господарський суд апеляційної
інстанції в судовому засіданні від
23.06.2014 прийняв рішення за наявними в
матеріалах справи доказами.

В свою чергу, неподання витребуваних
доказів в силу п. 2 ч. 1 ст. 77 ГПК України є
обставиною, коли спір не може бути
вирішено в судовому засіданні, що є
підставою для відкладення розгляду
справи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Якщо сторони або інші особи, які беруть
участь у справі, не посилаються на
докази, що входять у предмет
доказування у справі, суд має право
запропонувати цим особам надати суду
докази, які є необхідними для
з'ясування обставин, що мають значення
для правильного вирішення спору.

Вищий господарський суд України вважає
за необхідне зазначити про те, що
витребовуючи відповідні докази у
справі від інших підприємств, установ,
організацій, державних органів, які не
є учасниками судового процесу,
господарські суди не з'ясовували цих
питань у відповідача-1 та відповідача-2
(ТОВ "Либідь"), який є іпотекодавцем за
договором іпотеки від 15.02.2008.

При цьому, згідно з розділом 4 вказаного
договору ТОВ "Либідь" було зобов'язане
не відчужувати предмет іпотеки у
будь-який спосіб без згоди позивача.

Однак як судом першої інстанції так і
апеляційної інстанції не дано оцінки
обставинам вибуття спірного
нерухомого майна з володіння
відповідача-2, не з'ясовано наявність
приміщень на час розгляду спору, а
також дійсні адреси його
місцезнаходження (з урахуванням
наявного в матеріалах справи наказу
Департаменту архітектури,
містобудування та земельних ресурсів
Хмельницької міської ради від 07.03.2014 №
72 про зміну адреси об'єктів нерухомості
по вул. Кам'янецькій, 21 в м.
Хмельницькому на вул. Кам'янецьку, 19).

За приписами ч. 1 ст. 47 ГПК України
судове рішення приймається за
результатами обговорення усіх
обставин справи, а частиною 1 статті 43
цього Кодексу передбачено всебічний,
повний і об'єктивний розгляд в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

Отже, рішення з господарського спору
повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

З огляду на викладене, Вищий
господарський суд України вважає, що
суди першої та апеляційної інстанцій
не з'ясували всі суттєві обставини
справи, що мають значення для вирішення
спору, не надали їм в порушення ст. 43 ГПК
України належної юридичної оцінки, у
зв'язку з чим дійшли передчасних
висновків про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Порушення судами першої або
апеляційної інстанції норм
процесуального права, якщо воно
унеможливило встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного розгляду справи, є
підставою для скасування судового
рішення з передачею справи на новий
розгляд до відповідного суду (п. 3 ч. 1 ст.
1119 ГПК України), оскільки касаційна
інстанція в силу ч. 2 ст. 1117 ГПК України
не має права сама встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові місцевого чи апеляційного
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Зважаючи на викладене, Вищий
господарський суд України, враховуючи
межі перегляду справи в касаційній
інстанції, дійшов висновку, що
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню як такі, що винесені без
дослідження всіх обставин справи, які
мають істотне значення для правильного
розгляду спору по суті, з направленням
справи на новий розгляд до
господарського суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене, вжити
всі передбачені законом засоби для
всебічного, повного і об'єктивного
встановлення обставин справи,
перевірити доводи, на яких ґрунтуються
вимоги та заперечення сторін, дати їм
належну юридичну оцінку, і в залежності
від встановлених обставин вирішити
спір у відповідності з нормами чинного
законодавства, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, з
ухваленням законного й обґрунтованого
судового рішення.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України,
Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "КредоБанк"
задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 23.06.2014 та
рішення господарського суду
Хмельницької області від 24.02.2014 у
справі № 924/670/13 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду Хмельницької
області.

Головуючий суддя:Н. Губенко Судді: Т.
Барицька В. Картере