ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2014 року
Справа № 904/5018/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. (
доповідач)

Суддів: Дарміна М.О., Чус О.В.

При секретарі Назаренко С.Г.

За участю представників сторін:

від позивача: Стригунова Г.І.
представник, довіреність б/н від 20.01.14;

від відповідача: Оніщенко П.О.
представник, довіреність б/н від 09.01.14;

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медпром» на рішення
господарського суду
Дніпропетровської області від 28
серпня 2014 року у справі № 904/5018/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медпром», с. Вільне
Криворізького району
Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ремжелдортранс», м.
Кривий Ріг Дніпропетровська область

про визнання недійсною додаткової
угоди від 03.06.13р. до договору оренди №
72/1 від 05.11.11р. та зобов'язання повернути
комплекс нежитлових будівель

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 28 серпня
2014 року (суддя Рудь І.А.) у задоволенні
позовних вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медпром» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ремжелдортранс» про
визнання недійсною додаткової угоди
від 03.06.13р. до договору оренди № 72/1 від
05.11.11р. та зобов'язання повернути
комплекс нежитлових будівель -
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ
«Медпром» звернулось із апеляційною
скаргою, в якій просило рішення суду
скасувати, та задовольнити заявлені
вимоги.

В обґрунтування своєї скарги ТОВ
«Медпром» посилається на те, що суд
першої інстанції неправильно
визначився із предметом позову, і як
наслідок, неправильно застосував норми
матеріального права, а також окремі
положення постанов Пленуму Вищого
господарського суду України, що
призвело до порушення норм
процесуального права.

Зокрема, суд не врахував, що предметом
позову по справі є визнання недійсною
додаткової угоди від 3 червня 2013 року,
як додатку до договору оренди № 72/1 від
05.01.2011 року, а не сам зазначений
договір оренди. Фактично позивач
заявляв вимоги про те, що саме
додаткова угода від 3 червня 2013 року, як
додаток до договору оренди, не
відповідає вимогам ч.4 ст. 203, ч.2 ст.793 ЦК
України, оскільки не була нотаріально
посвідчена, в той час як означеною
додатковою угодою було подовжено строк
дії договору оренди нерухомого майна
на строк понад 3 роки, що законодавчо
потребує нотаріального посвідчення.

Крім того, апелянт вважає, що висновки
суду про виконання відповідачем умов
додаткової угоди щодо проведення
ремонту орендованого майна в рахунок
орендної плати, не підтверджені
належними та допустимими доказами.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є
підставами для скасування рішення суду
та задоволення заявлених позовних
вимог.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
25.09.2014 року апеляційна скарга була
прийнята до розгляду, розгляд справи
було призначено у судовому засіданні
на 20.10. 2014 року.

В судовому засіданні 20.10.2014 року було
винесено ухвалу про відкладення
розгляду справи до 17.11.14р. у зв'язку з
необхідністю витребувати додаткові
документи.

В судовому засіданні 17.11.2014 року була
оголошена перерва до 19.11.2014 року.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції
просив скасувати, а позовні вимоги
задовольнити, представник позивача
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, рішення суду першої інстанції
просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши відповідність
оскаржуваного рішення нормам діючого
законодавства, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 05.01.2011р. між сторонами
було укладено договір оренди № 72/1
(надалі - Договір), за умовами якого
орендодавець передає орендареві за
плату на певний строк у користування
частину комплексу нежитлових будівель,
загальною площею 5590, 1 м2, розташованого
за адресою: Коломійцевська, буд. 2 з
метою розміщення вагонозбірного цеху.

Пунктом 4. Договору сторони узгодили, що
договір набирає чинності з 01.01.2011р. і
діє по 31.12.2013р, а актом приймання
передачі від 05.01.2011 року вищезазначене
нерухоме майно було передано
відповідачу.

03.06.2013р. сторони уклали додаткову угоду,
як додаток № 2 до договору оренди №72/1
від 05.01.2011р., якою пункт 4.1 Договору
виклали в наступній редакції: Договір
набирає чинності з 01 січня 2011 року і діє
до 31 грудня 2016 року.

Крім того, сторони узгодили, що
відповідно до п.9.2 додаткової угоди від
03.06.2013р. орендар за згодою орендодавця
бере на себе обов'язки за власний
рахунок виконати у строк до 01.08.2016 року
капітальний ремонт будівлі
вагонозбирального цеху загальною
площею 3867,4 кв.м. Кошторисна вартість
капітального ремонту складає 1 850 000
грн. з урахуванням ПДВ. Роботи
виконуватимуться за наступними
етапами:

- до 31.05.2014 року - капітальний ремонт
перекриття та основних конструкцій та
санвузлів;

- до 01.01.2016 року - ремонт комунікацій;

- до 01.08.2016 року - внутрішні роботи,
ремонт рампи, під'їзних та
внутрішньоцехових шляхів.

У п. 5.1 додаткової угоди від 03.06.2013р.
сторони встановили, що за умови
виконання у повному обсязі п. 9.2
договору, орендна плата за
користування об'єктом не стягується.

Звертаючись до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ремжелдортранс» із
позовом про визнання недійсною
додаткової угоди від 03.06.13р. до
договору оренди № 72/1 від 05.11.11р. та
зобов'язання повернути комплекс
нежитлових будівель, позивач - ТОВ
«Медпром» посилався на те, що спірна
додаткова угода суперечить ст. 203 ЦК
України та є недійсною в силу ч. 3 ст. 215
ЦК України, оскільки в порушення вимог
ч. 2 ст. 793 ЦК України укладена у простій
письмовій формі. Одночасно, наслідком
недійсності оспорюваного правочину
позивач вважає обов'язок відповідача, у
відповідності до положень ч. 1 ст. 785 ЦК
України, негайно повернути орендований
комплекс нежитлових будівель позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що на момент укладення договору
оренди нерухомого майна, він
відповідав вимогам цивільного
законодавства, а саме приписам ст. ст.
203, 215, 793, 794 ЦК України, а тому у
відповідності до п. 2.9 постанови
Пленуму Вищого Господарського Суду
України №12 від 29.05.2013р. "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про оренду (найм) майна"
якщо із закінченням строку договору
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) його дію
було продовжено і наведене призвело до
збільшення загального строку
користування орендованим майном, який
складає понад три роки, це не може бути
підставою для визнання такого договору
нікчемним у зв'язку з відсутністю його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації, оскільки на
момент укладення такого договору він
відповідно до частини другої статті 215
ЦК України відповідав вимогам частини
другої статті 793 та статті 794 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції.

Відповідно до частини 2 ст. 793 ЦК
України, на які посилається позивач,
обґрунтовуючи недійсність спірної
додаткової угоди, договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди
строком на три роки і більше підлягає
нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір оренди № 72/1 від 05.01.2011 року був
укладений сторонами на строк до 31.12.2013
року, тобто, до трьох років, що у
відповідності до вимог статті 793 ЦК
України не потребувало його
нотаріального посвідчення і свідчить
про дотримання передбаченої законом
форми для такого договору на час його
укладання.

Проте, 03.06.2013р. сторони уклали додаткову
угоду, як додаток № 2 до договору оренди
№72/1 від 05.01.2011р., якою пункт 4.1 Договору
виклали в наступній редакції: Договір
набирає чинності з 01 січня 2011 року і діє
до 31 грудня 2016 року.

Тобто, укладанням додаткової угоди
сторони фактично визначили інший строк
дії договору, який складає понад три
роки і тому потребує нотаріального
посвідчення і державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Так, вирішуючи спір про визнання
договору або його частини недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Частиною 3 статті 6 ЦК України
передбачено, що сторони в договорі не
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину
актам законодавства як підстава його
недійсності, повинна ґрунтуватися на
повно та достовірно встановлених
судами обставинах справи про порушення
певним правочином (чи його частиною)
імперативного припису законодавства
чи укладення певного правочину
всупереч змісту чи суті правовідносин
сторін.

Загальні підстави визнання недійсними
правочину і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215, 216
ЦК України.

В силу статей 793, 794 ЦК України, договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) строком на
три роки і більше підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України
встановлено, що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню, є
укладеним з моменту його нотаріального
посвідчення.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено. Згідно із ст. ст. 210 та 640
ЦК України не є вчиненим правочин у
разі нездійснення його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє у задоволенні позову про
визнання правочину недійсним.

Оскільки спірною додатковою угодою
змінено загальний строк дії договору
оренди нерухомого майна, який складає
майже шість років, але сторонами не
додержано вимог закону щодо його
нотаріального посвідчення та
обов'язкової державної реєстрації, то
відсутні підстави для визнання
договору недійсним з тих підстав, що
він є неукладеним. Наслідки
недійсності правочину, визначені ст.216
ЦК України, не застосовуються до
правочину, який не вчинено (п.8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»).
Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України у
справі № 2-17/604-2009 від 18.04.2011року.

Доводи апелянта про те, що предметом
позову є визнання саме додаткової
угоди недійсною, є безпідставними,
оскільки додаткова угода є додатком до
основного договору і внесла зміни до
основного договору в частині
визначення строку його дії.

Посилання апелянта на те, що додаткова
угода є укладеною з тих підстав, що
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
29.04.2014 року по справі №904/9680/13 визнано
помилковим висновок господарського
суду Дніпропетровської області про
визнання неукладеною додаткової угоди
від 03.06.2013 року, є безпідставним,
оскільки предметом розгляду по
означеній справі був позов Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Медпром» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ремжелдортранс» про
розірвання договору оренди та
стягнення заборгованості з орендної
плати.

Оскільки резолютивна частина рішення
суду першої інстанції про відмову у
позові, є правильною, проте мотиви, з
яких суд дійшов до означених
висновків, та правова оцінка обставин
справи, є невірною, рішення суду у
відповідності до ст. 104 ГПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у позові,
але з вищезазначених підстав, а не тих,
з яких виходив суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,104
Господарського процесуального кодексу
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Медпром» -
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 28
серпня 2014 року у справі № 904/5018/14 -
скасувати.

У задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медпром» -
відмовити.

Постанова набирає чинності з дня її
оголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дати її прийняття.

Повний текст виготовлено 24.11.2014 року.

Головуючий суддя
О.В. Березкіна

Суддя
О.В.Чус

Суддя
М.О.Дармін