КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2014 р. Справа№ 910/13441/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТЛ»

на рішення Господарського суду м. Києва

від 10.09.2014

у справі №910/13441/14 (суддя - Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»,
м. Київ,

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТЛ», м. Київ,

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Т.Л. Авто», м. Київ,

про стягнення грошових коштів,

за участю представників:

від позивача: Просалова О.Є. -
представник (довіреність б/н від 14.10.2013);

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Резвова О.В. -
представник (довіреність б/н від 24.10.2014);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
(далі - ТОВ «УніКредит Лізинг»)
звернулось до Господарського суду м.
Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «АТЛ» (далі
- ТОВ «АТЛ») та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Т.Л. Авто» (далі - ТОВ
«Т.Л. Авто») про стягнення з останніх
солідарно грошових коштів в сумі 1 246
956,87 грн, з яких 1 086 823,72 грн основного
боргу, 68 434,12 грн пені, 12 954,99 грн 3% річних
та 78 744,04 грн інфляційних втрат,
обґрунтовуючи вимоги неналежним
виконанням відповідачем-1 зобов'язань
щодо своєчасної сплати лізингових
платежів за договором фінансового
лізингу №2194L10/00 від 22.12.2010.

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції позивачем 22.08.2014 у зв'язку з
перерахунком заборгованості в порядку
статті 22 ГПК України була подана заява
про збільшення розміру позовних вимог,
яка прийнята судом до розгляду та
згідно якої позивач просив стягнути
солідарно з відповідачів 1 301 543,74 грн
основного боргу, 107 642,95 грн пені, 17 962,73
грн 3% річних та 93 794,38 грн інфляційних
втрат, а разом 1 520 943,80 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 10.09.2014 у справі №910/13441/14 позов
задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ТОВ «АТЛ» та ТОВ «Т.Л. Авто»
на користь ТОВ «УніКредит Лізинг»
основний борг в сумі 1 301 543,74 грн, пеню в
сумі 78 723,89 грн, 3% річних в сумі 17 962,73 грн,
втрати від інфляції в сумі 93 794,38 грн та
судові витрати в сумі 29 834,83 грн. В іншій
частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, ТОВ «АТЛ» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 10.09.2014 у справі №910/13441/14 та прийняти
нове рішення, яким в позові відмовити
повністю.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
апеляційною скаргою, скаржник послався
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, а також
невідповідність висновків, викладених
у рішенні обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.10.2014
апеляційна скарга прийнята до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Мальченко А.О., судді
- Жук Г.А., Агрикова О.В. та призначена до
розгляду на 27.10.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014 для
розгляду справи №910/13441/14 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя - Мальченко А.О., судді - Жук Г.А.,
Суховий В.Г.

В судовому засіданні 27.10.2014 в порядку
статті 77 ГПК України розгляд справи
було відкладено на 10.11.2014 у зв'язку з
неявкою уповноваженої особи
відповідача-1.

В судове засідання 10.11.2014 відповідач-1
свого представника повторно не
направив, подавши через відділ
документального забезпечення
клопотання про відкладення розгляду
апеляційної скарги, у зв'язку з чим в
порядку статті 77 ГПК України розгляд
справи було відкладено на 17.11.2014.

В судове засідання 17.11.2014 відповідач-1
свого уповноваженого представника
втретє не направив.

Вислухавши думку представників
позивача та відповідача-2 щодо
можливості розгляду апеляційної
скарги у відсутність представника
відповідача-1, зважаючи, що останній не
повідомив суд про поважність причин
нез'явлення до суду апеляційної
інстанції та не заявив клопотання про
відкладення розгляду справи, колегія
суддів, порадившись і врахувавши, що
вказана особа була належним чином
повідомлена про дату, час та місце
розгляду апеляційної скарги, вважає за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги без її участі, за наявними у
справі матеріалами.

17.11.2014 в судовому засіданні представник
відповідача-2 підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення суду скасувати
та прийняти нове рішення, яким в позові
відмовити повністю.

Представник позивача проти доводів
апеляційної скарги заперечив, вважає
рішення законним та обґрунтованим,
просив відмовити у задоволенні
апеляційної скарги та залишити
оскаржуване рішення без змін.

17.11.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
вислухавши пояснення представників
позивача та відповідача-2, дослідивши
наявні у справі матеріали та
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим
господарським судом, 22.12.2010 між ТОВ
«АТЛ» (в тексті договору -
лізингоодержувач) та «УніКредит
Лізинг» (в тексті договору -
лізингодавець) був укладений договір
фінансового лізингу №2194L10/00 (далі -
договір), відповідно до якого (п. 1.1)
лізингодавець приймає на себе
зобов'язання придбати у власність від
продавця, що обраний
лізингоодержувачем, предмет лізингу
відповідно до встановлених
лізингоодержувачем умов придбання та
технічних характеристик
(специфікацій), та передати його у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, визначених
договором. Лізингоодержувач
зобов'язується прийняти предмет
лізингу у користування та сплачувати
лізингодавцю лізингові платежі, інші
комісії, які зазначені в додатку
«Тарифи» до договору, який є його
невід'ємною частиною, та виконувати
інші обов'язки, передбачені договором
та чинним законодавством.

Передача лізингоодержувачу предмета
лізингу та документів (їх копій) до
нього оформлюється підписаним
сторонами актом приймання-передачі
предмета лізингу впродовж 3-ох робочих
днів, починаючи з дати відповідного
повідомлення лізингоодержувача
лізингодавцем (п. 2.3 договору).

Згідно п. 5.1 договору лізингоодержувач
зобов'язаний сплачувати лізингові
платежі. Розмір лізингових платежів, їх
складові частини та дати платежів
визначаються у графіку лізингових
платежів, що міститься у Додатку(-ах) до
договору.

Розмір лізингових платежів та їх
складових частин виражається у
іноземній валюті (долар США, Євро або
інша валюта) та підлягає сплаті у
національній валюті України - гривні за
курсом, що визначений цим договором (п.
5.2. договору).

Згідно п. 15.1 договору сторони погодили,
що договір є укладеним та набуває
чинності з моменту підписання його
уповноваженими представниками сторін,
скріплення печатками, нотаріального
посвідчення та діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
по ньому.

З матеріалів справи вбачається, що
даний договір було посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстровано в реєстрі за №8514.

Водночас, між позивачем та
відповідачем-1 було підписано Додаток
№1 до договору, згідно якого сторони
погодили предмет лізингу, яким є
нежитлові приміщення, розташовані за
адресою: Харківська обл., м. Харків,
Мереф'янське шосе, буд. 9-А, а також
встановили графік лізингових платежів,
визначивши їх розмір в доларах США.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, на виконання умов
договору позивачем було передано
відповідачу-1 визначений договором
предмет лізингу, що підтверджується
Актом приймання-передачі б/н від 23.12.2010
(а.с. 26).

В подальшому між сторонами було
укладено додаткову угоду №1 від 30.11.2012
до договору, згідно якої
лізингоодержувач та лізингодавець
визначили, що станом на 30.11.2012 у
відповідача-1 існує борг перед
позивачем в сумі 333 501,89 грн, що
складається з простроченої
заборгованості по сплаті вартості
предмета лізингу, простроченої
заборгованості по сплаті комісії
лізингодавця та нарахованої пені, а
також було підписано додаток №1 від
30.11.2012 до договору, згідно якого
погоджено графіки здійснення
лізингових платежів в період з 15.01.2011 по
15.07.2017.

За твердженням позивача, всупереч умов
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу, відповідач-1 своїх
зобов'язань з оплати періодичних
лізингових платежів у період з 15.11.2013 по
15.08.2014 належним чином не виконував, у
зв'язку з чим у ТОВ «АТЛ» виникла
заборгованість перед ТОВ «УніКредит
Лізинг» в сумі 1 301 543,74 грн.

Судом першої інстанції також
встановлено, що з метою забезпечення
виконання грошових зобов'язань
відповідачем-1 перед позивачем за
вказаним договором фінансового
лізингу, 30.11.2012 між ТОВ «УніКредит
Лізинг» (в тексті договору -
лізингодавець), ТОВ «АТЛ» (в тексті
договору - лізингоодержувач) та ТОВ
«Т.Л. Авто» (в тексті договору -
поручитель) було укладено договір
поруки №2194L10/00/SUR (далі - договір поруки),
відповідно до п. 1.1. якого за договором
лізингу (зі змінами та доповненнями,
які можуть вноситись до нього, і разом з
усіма додатками до нього) поручитель,
як солідарний боржник зобов'язується
безвідклично та безумовно сплатити
лізингодавцю за його першою вимогою
всі необхідні платежі за договором
фінансового лізингу загальною сумою до
858 487,25 доларів CША, що на день укладання
договору становить гривневий
еквівалент 7 034 444,53 грн, та сплатити всі
інші платежі, що належать до сплати
лізингоодержувачем відповідно до умов
договору фінансового лізингу, в тій же
самій сумі, валюті та в той же самий час
(також у випадку дострокових платежів),
як це визначено в договорі фінансового
лізингу.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки
поручитель зобов'язується сплатити
платежі, зазначені в п. 1.1 цього
договору, якщо йому надіслана
лізингодавцем письмова вимога (з
підтвердженням суми невиконаного
зобов'язання) протягом 5 (п'яти) робочих
днів з дати такої вимоги без будь-яких
заперечень, перевірок або виправдань
щодо вимоги, без будь-яких
взаємозаліків, вирахувань або
утримань. Такі платежі повинні бути
сплачені поручителем на рахунки
лізингодавця, вказані в вимозі.

Згідно п. 3.8 договору поруки такий
вступає у силу з дати його підписання
уповноваженими представниками сторін.
Дія цього договору закінчується через
три роки після настання останньої дати
платежу, вказаної у відповідному
графіку лізингових платежів договору
фінансового лізингу.

Як свідчать матеріали справи та вірно
встановлено місцевим господарським
судом, у зв'язку з невиконанням
відповідачем-1 грошового зобов'язання
за вказаним договором фінансового
лізингу, позивач, на підставі договору
поруки, звернувся до відповідача-2 з
вимогою №4497 від 19.06.2014 (а.с. 31) щодо
сплати заборгованості, яка станом на
19.06.2014 становила 1 087 023,72 грн, протягом 5
(п'яти) робочих днів з дати отримання
відповідної вимоги.

Вказана вимога була отримана
відповідачем-2 19.06.2014, що
підтверджується повідомленням про
вручення кур'єрської кореспонденції за
реєстраційним №15-1093-5041 (а.с. 32), однак,
була залишена без відповіді та
задоволення, що змусило позивача
звернутися з відповідним позовом до
суду.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції відповідачі відзиву на позов
та обґрунтованих заперечень не надали,
а в апеляційній скарзі відповідач-1
наголошував на необхідності визнання
недійсним Додатку №1 до договору
фінансового лізингу, посилаючись на
його невідповідність ст. 189 ГК України
щодо визначення розміру лізингових
платежів у доларах США. Крім того,
апелянт вказував на невідповідність
розміру заборгованості ТОВ «АТЛ» перед
ТОВ «УніКредит Лізинг» за розрахунками
сторін, викладеними в Актах звірки
взаєморозрахунків, а саме, в частині
суми нарахувань на відшкодування
вартості предмету лізингу та комісії
лізингодавця.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ТОВ «УніКредит Лізинг», місцевий
господарський суд виходив з того, що
відповідач-1 свої договірні
зобов'язання в частині своєчасної
сплати лізингових платежів не виконав,
відповідач-2 як поручитель за вказаним
зобов'язанням наявний борг перед
позивачем не погасив, а тому визнав
вимоги позивача обґрунтованими. При
цьому, враховуючи приписи ч. 6 ст. 232 ГК
України, вимогу про стягнення пені
судом задоволено частково.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновками суду першої інстанції, а
доводи позивача вважає безпідставними
та необґрунтованими, виходячи з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Згідно частини 2 статті 806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

За приписами статті 526 ЦК України та
статті 193 ГК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 та ч. 1 ст. 16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі, в порядку, встановленому
договором.

Частиною 2 статті 16 вказаного Закону
встановлено, що лізингові платежі
можуть включати: а) суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; б) платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; в) компенсацію відсотків за
кредитом; г) інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Згідно статті 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.3. договору
фінансового лізингу лізингові платежі
за цим договором складаються з:
авансового (першого лізингового)
платежу, який сплачується до передачі
предмета лізингу у користування
лізингоодержувачу та є частиною
відшкодування предмету лізингу, а
також періодичних лізингових платежів,
які сплачуються після передачі
предмета лізингу у користування
лізингоодержувачу за Курсом продажу,
тобто за курсом продажу - як
безготівковим курсом продажу долара
США/Євро, встановленим на офіційному
сайті ПАТ «Укрсоцбанк» на дату, що
передує даті платежу або іншій даті,
визначеній в договорі.

Додатком №1 від 22.12.2010 до договору,
Додатковою угодою №1 від 30.11.2012 та
додатком №1 до неї сторонами взаємно
погоджено графіки здійснення
лізингових платежів в період з 15.01.2011 по
15.07.2017.

При цьому, колегія суддів відхиляє
доводи апелянта щодо невідповідності
вимогам ст. 189 ГК України положень
Додатку №1 від 22.12.2010 до договору щодо
визначення розміру лізингових
платежів у доларах США, з огляду на
наступне.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК
України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 189 ГК
України ціна (тариф) є формою грошового
визначення вартості продукції (робіт,
послуг), яку реалізують суб'єкти
господарювання. Ціна є істотною умовою
господарського договору. Ціна
зазначається у договорі в гривнях.

Дані норми кореспондуються з
положеннями статті 533 Цивільного
кодексу України.

Разом з тим, при визначенні ціни у
договорі слід враховувати положення
частини 2 статті 524 Цивільного кодексу
України про те, що сторони можуть
визначати грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною 2 статті 533 Кодексу
передбачено, що якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Отже, положеннями чинного
законодавства сторонам надано право
визначати грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті, що
поряд із застосуванням індексації суми
зобов'язання дає можливість учасникам
цивільного обороту уникнути впливу
інфляційних процесів на суму їх
грошових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Вищого господарського суду
України від 28.09.2010 у справі № 22/138-09-4176 та
від 25.01.2012 у справі № 7/196.

Враховуючи викладене, доводи апелянта
щодо необхідності визнання недійсним
Додатку №1 від 22.12.2010 до договору, в
якому сторонами погоджено графік
сплати лізингових платежів в доларах
США, є безпідставними та
необґрунтованими.

Крім того, скаржником не надано доказів
звернення до суду з окремим позовом про
визнання недійсним Додатку №1 від
22.12.2010 до договору фінансового лізингу
№2194L10/00 від 22.12.2010.

З огляду на вищезазначене, відповідач-1
був зобов'язаний у відповідності до п.
5.3 договору та у строки, встановлені
Додатком №1 від 22.12.2010 до договору в
редакції Додаткової угоди №1 та
Додатку №1 від 30.11.2012 до договору,
сплачувати періодичні лізингові
платежі за курсом продажу - як
безготівковим курсом продажу долара
США, встановленим на офіційному сайті
ПАТ «Укрсоцбанк» на дату, що передує
даті платежу.

Однак, як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, відповідач-1 своїх
зобов'язань з оплати періодичних
лізингових платежів у період з 15.11.2013 по
15.08.2014 належним чином не виконував, у
зв'язку з чим позивачем заявлено до
стягнення 1 301 543,74 грн основного боргу.

Перевіривши розрахунки позивача з
урахуванням поданої останнім довідки
ПАТ «Укрсоцбанк» №06.2-87/10054 від 07.10.2014
(а.с. 150-156), в якій наведено курси валют
долару США за період з 01.03.2011 по 01.10.2014,
колегія суддів встановила, що на окремі
дати, що передують визначеним Графіком
датам лізингових платежів, відсутня
інформація про курси продажу долара
США, а обрані позивачем показники
відповідають більш раннім курсам
долару США, а інколи не співпадають і з
найбільш близькою до дати лізингового
платежу дати.

Разом з тим, здійснивши розрахунок
лізингових платежів з використанням
визначених у вказаній довідці ПАТ
«Укрсоцбанк» курсів долара США за дні,
які є найближчими до дат, що
безпосередньо передують визначеним
Графіком датам лізингових платежів,
колегія суддів апеляційного
господарського суду встановила, що
загальна сума лізингових платежів в
гривневому еквіваленті є більшою від
розрахованої позивачем.

Водночас, враховуючи приписи п. 2 ст. 83
ГПК України, зважаючи на те, що доказів
сплати та контррозрахунку суми
заявленої до стягнення заборгованості
суду не надано, а доводи позивача щодо
наявного розміру заборгованості за
договором у встановленому законом
порядку відповідачами не спростовано,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення вимоги позивача про
стягнення 1 301 543,74 грн основного боргу
за договором фінансового лізингу
№2194L10/00 від 22.12.2010.

При цьому, колегія суддів апеляційного
господарського суду відхиляє
твердження апелянта про необхідність
врахування наданих ним актів звірки
взаєморозрахунків, з огляду на те, що
акт звірки взаєморозрахунків є
зведеним обліковим документом, який
відображає загальну суму
заборгованості та фіксує стан
розрахунків між сторонами, але сам по
собі не породжує будь-яких прав та
обов'язків сторін. В той же час факт
здійснення будь-якої господарської
операції, в тому числі сплати грошових
коштів, можуть засвідчувати тільки
первинні документи.

Аналогічна правова позиція викладена в
постановах Вищого господарського суду
України від 22.07.2003 у справі №21/308, від
28.02.2006 у справі №14/158, від 16.12.2010 у справі
№17/717.

Як вбачається з матеріалів справи, крім
основного боргу позивач просив
стягнути з відповідача пеню за
прострочення виконання зобов'язань зі
сплати лізингових платежів, яка за
розрахунком позивача складає 107 642,95
грн.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

В п. 12.3. договору сторони погодили, що у
випадку несплати лізингоодержувачем в
належний термін будь-якої суми, яка має
бути сплачена за договором,
лізингоодержувач сплачує лізингодавцю
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки, встановленої Національним
банком України, яка діяла протягом
періоду прострочення, за кожен день
прострочення.

Статтею 3 Закону «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» передбачено, що розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Зважаючи на вищевикладені вимоги
законодавства та умови укладеного між
сторонами договору, перевіривши
наданий позивачем розрахунок пені,
місцевий господарський суд вірно
встановив, що він здійснений
необґрунтовано за період понад шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Здійснивши власний розрахунок пені,
перевірений судом апеляційної
інстанції, місцевий господарський суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
вказана позовна вимога підлягає
задоволенню частково в сумі 78 723,89 грн. В
іншій частині цієї позовної вимоги, а
саме, у стягненні 28 919,06 грн необхідно
відмовити.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача 3% річних у сумі 17 962,73 грн,
нарахованих на суму боргу за період з
16.11.2013 по 22.08.2014 та інфляційних втрат у
сумі 93 794,38 грн, нарахованих на суму
боргу за період з 16.11.2013 по 31.07.2014.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Враховуючи прострочення відповідачем
виконання грошового зобов'язання,
перевіривши здійснені позивачем
розрахунки, місцевий господарський суд
дійшов обґрунтованого висновку щодо
задоволення позовних вимог про
стягнення 3% річних у сумі 17 962,73 грн та
інфляційних втрат у сумі 93 794,38 грн.

При цьому, як було зазначено вище,
сторони у договорі поруки №2194L10/00/SUR від
30.11.2012 визначили, що поручитель як
солідарний боржник зобов'язується
безвідклично та безумовно сплатити
лізингодавцю за його першою вимогою
всі необхідні платежі за договором
фінансового лізингу (п. 1.1 договору
поруки).

Відповідно до статті 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку, а поручитель
відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником.
Порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки (стаття 554
Цивільного кодексу України).

За таких обставин, як вірно зазначено
місцевим господарським судом,
відповідно до умов договору лізингу та
договору поруки відповідач-1 та
відповідач-2 виступають солідарними
боржниками перед позивачем, а відтак
останні зобов'язані сплатити позивачу
заборгованість за договором лізингу в
солідарному порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з рішенням суду першої
інстанції щодо часткового задоволення
позовних вимог, а саме, щодо стягнення
солідарно з ТОВ «АТЛ» та ТОВ «Т.Л. Авто»
на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» 1 492
024,74 грн, з яких 1 301 543,74 грн основного
боргу, 78 723,89 грн пені, 17 962,73 грн 3% річних,
93 794,38 грн інфляційних втрат та відмови
в іншій частині позову.

Посилання відповідача-1 в апеляційній
скарзі на порушення місцевим судом під
час розгляду справи норм
процесуального права у зв'язку з
відмовою у прийнятті зустрічного
позову відповідача-2 про визнання
недійсним Додатку №1 від 22.12.2010 до
договору фінансового лізингу №2194L10/00
від 22.12.2010, колегія суддів вважає
безпідставними з огляду на відсутність
у матеріалах справи доказів звернення
до суду з таким позовом.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, а тому рішення
Господарського суду м. Києва від 10.09.2014
у справі №910/13441/14 відповідає фактичним
обставинам справи та прийняте з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду не
спростовують, у зв'язку з чим
оскаржуване рішення має бути залишеним
без змін, а апеляційна скарга ТОВ «АТЛ»
- без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 34, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «АТЛ» на
рішення Господарського суду м. Києва
від 10.09.2014 у справі №910/13441/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м.
Києва від 10.09.2014 у справі №910/13441/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13441/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

В.Г. Суховий