ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.
Справа № 921/501/14-г/15

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Галушко Н.А.

суддів
Данко Л.С.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу
Приватного агропромислового
підприємства "Медобори", с.Зелене
Гусятинського району Тернопільської
області б/н від 15.08.2014 р.

на рішення Господарського суду
Тернопільської області від 01.08.2014 р.

у справі № 921/501/14-г/15

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія - Агро",
м.Миколаїв Миколаївської області

до відповідача Приватного
агропромислового підприємства
"Медобори", с.Зелене Гусятинського
району Тернопільської області

про стягнення 5 206 883,26 грн. основної
заборгованості, 2 291 028,63 грн. - дооцінки
вартості неоплаченого товару, 1 001 433,44
грн. - 36% річних, 430 102,82 грн. - пені,
544 762,28 грн. - індекс інфляції, 1 041 376,65 грн.
- штрафу (з врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог)

За участю представників сторін:

від позивача - Бонтлаб В.В.-представник;

від відповідача - Сосновська
Л.М.-представник

Судове засідання за клопотанням
позивача №17/29/9 від 22.09.2014 р.
здійснювалось в режимі відео
конференції згідно ст. 74-1 ГПК України.

Представникам сторін роз'яснено права
та обов'язки, передбачені ст. 20, 22 ГПК
України.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 01.08.2014 р. у
справі №921/501/14-г/15 (суддя Галамай О.З.)
позовні вимоги задоволено частково;
стягнуто з Приватного
агропромислового підприємства
"Медобори" на користь ТОВ "Імперія -
Агро" 5 206 883,26грн. основного боргу,
2 291 028,63 грн. дооцінки вартості
неоплаченого товару, 1 001 433,44 - 36% річних,
430 102, 82 грн. - пені, 520 688,47 грн. штрафу. В
решті заявлених позовних вимог
відмовлено.

Приватним агропромисловим
підприємством "Медобори" подано
апеляційну скаргу б/н від 15.08.2014 р., в
якій просить скасувати рішення суду
частково та прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог в частині
стягнення штрафу в сумі 520 688,47 грн.
відмовити, посилаючись на те, що в цій
частині судом неповно з»ясовано
обставини, що мають значення для
справи. Зокрема, скаржник зазначає, що
судом не з»ясовано питання за яких
обставин відбулось порушення
зобов»язання, чи мала місце підстава
звільнення від відповідальності за
порушення зобов»язання.

Також скаржник вважає, що яким би
способом не визначався в договорі
розмір неустойки, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
НБУ. Отже, внаслідок неправильного
застосування норм матеріального права
рішення щодо стягнення штрафу в сумі 520
688,47грн. за несвоєчасне виконання
грошового зобов»язання на думку
скаржника є незаконним.

ТОВ "Імперія - Агро" у відзиві на
апеляційну скаргу рішення суду просить
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення та заперечення
представників скаржника в судовому
засіданні, позивача в режимі відео
конференції, суд апеляційної інстанції
встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, між
ТОВ "Імперія - Агро" (постачальник) та
ПАП "Медобори" (покупець) укладено
договір поставки №ЗР-89/13 від 15.04.2013р., за
умовами якого постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця продукцію
виробничо-технічного призначення, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього грошову суму
(вартість, ціну), визначену договором
(том І а.с.18-21).

Порядок розрахунків за поставлений
товар визначається в додатках до
даного договору (п. 3.1 договору).

Сторони погоджуються застосовувати
при проведенні розрахунків за цим
договором курс Долара США до гривні, що
встановлений на міжбанківській
валютній біржі на день підписання
договору (п. 3.2. договору).

Всі платежі за цим договором
здійснюються покупцем з врахуванням
п.3.3. договору. Товар, що був переданий
покупцю в межах цього договору тільки
згідно накладних (без укладення інших
письмових угод - додатків), має бути ним
оплачений не пізніше 10 днів з моменту
його отримання за відповідною
накладною. За згодою сторін, після
укладення відповідної угоди, може
використовуватись інша форма та спосіб
розрахунків, у тому числі шляхом
зарахування зустрічних вимог та
сільськогосподарською продукцією
(пункти 3.4-3.5, 3.7 договору).

Відповідно до умов договору поставки №
ЗР-89/13 від 15.04.2013р. між сторонами за
період з 15.04.2013р. по 19.11.2013р. укладено 31
додаток до договору, в яких визначено
асортимент товару, кількість, ціну в
гривнях та доларах США, строки
попередньої та остаточної оплати
товару.

Із вищенаведених додатків вбачається,
що остаточний термін оплати за
одержаний відповідачем по договору
поставки № ЗР-89/13 від 15.04.2013р. товар
встановлено сторонами до 20.12.2013р.
(додаток № 31 від 19.11.2013р.). При цьому в п.
4. даних додатків сторони погодили, що
оплата вартості товару здійснюється
покупцем з врахуванням п. 3.3 договору.

Також у вищезазначених додатках
сторонами передбачено курс на
міжбанківській валютній біржі щодо
продажу дол. США до гривні на день
підписання відповідних додатків. Так
зокрема, в додатках №№ 1-30 передбачено
курс у розмірі 1 долар США - 08,20 грн., в
додатку № 31 - передбачено курс у
розмірі 1 долар США - 08,25 грн.

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції встановлено, що на виконання
умов договору поставки № ЗР-89/13 від
15.04.2013р. та додатків до нього, позивач
передав відповідачеві товар на
загальну суму 5 996 883,26 грн., про що
свідчать видаткові накладні (том І
а.с.53-84).

Матеріалами справи, зокрема
банківськими виписками
підтверджується часткова оплата
відповідачем вартості отриманого
товару в сумі 790 000,00 грн. (том І а.с.86-91).

Отже, заборгованість відповідача перед
позивачем за отриманий по договору
поставки № ЗР-89/13 від 15.04.2013р. товар
становить 5 206 883,26 грн.

Відповідно до п.7.1.1. договору поставки
від 15.04.2013р. за несвоєчасну оплату
продукції покупець сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми боргу за кожний день
прострочення, а також додатково
сплачує штраф в розмірі 20 % від суми
несплаченого боргу.

Згідно із п. 7.7. договору поставки
сторони дійшли згоди про те, що в разі
невиконання відповідачем зобов'язань
щодо оплати отриманого товару та
невиконання зобов'язань передбачених
розділом 3 цього договору покупець,
відповідно до ст. 625 ЦК України, сплачує
на користь постачальника, крім суми
заборгованості, 36 % річних, якщо інший
розмір річних не встановлено
відповідним додатком до договору.
Річні нараховуються на загальну суму
простроченої оплати.

Пунктом 7.8 договору поставки сторони
домовились про те, що стягнення
штрафних санкцій (пені, штрафу,
процентів) за даним договором
відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, не
обмежується строком нарахування та
припиняється в день виконання стороною
зобов'язання, а строк позовної давності
щодо стягнення штрафних санкцій, у
відповідності до ст. 259 ЦК України,
продовжується до 3-х років.

Враховуючи наведене, відповідно до
договору поставки та додатків до нього
за порушення строку оплати за
поставлений товар, позивачем за період
з 21.12.2013р. по 03.07.2014р. нараховано
відповідачеві пеню в розмірі
430 102,82 грн. та 1 041 376,65 грн. - 20 % штрафу.

Позивачем також за період з 21.12.2013р. по
03.07.2014р. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК
України та п. 7.7. договору відповідачу
нараховані 36 % річних в розмірі 1 001 433,44
грн. та 544 762,28 грн. втрат від інфляційних
процесів.

Окрім того, враховуючи те, що станом на
03.07.2014р. міжбанківський курс гривні по
відношенню до долара США становив 11,88
грн. за 1 дол. США, позивачем згідно з п.
2.4. договору поставки проведено
перерахунок (дооцінку) вартості
поставленого, але не оплаченого товару,
відповідно до якого просить стягнути з
відповідача 2 291 028,63 грн. - дооцінки
вартості неоплаченого товару.

Згідно із п.п. 1, 2 ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України та
ст..526 ЦК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. А за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних умовах ставляться.
При цьому, до виконання господарських
договорів застосовуються положення ЦК
України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Частиною першою статті 509 ЦК України
визначено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
(ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст.599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
статті 632 цього Кодексу, а також вчинити
за свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Статтею 525 цього ж Кодексу передбачено,
що одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище відповідно до
матеріалів справи основна
заборгованість відповідача перед
позивачем становить 5 206 883,26 грн., в
матеріалах справи відсутні докази
погашення зазначеної заборгованості,
отже остання підлягає до стягнення на
користь позивача

Відповідно до 610 ЦК України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до вимог ч. 6 ст.231 ГК України
шрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції встановлено , що у позивача
виникло право на нарахування штрафних
санкцій з 19.12.2013р. Відповідно до
наведених в заяві про збільшення
позовних вимог (том І а.с.153-159)
розрахунків штрафних санкцій, 36 %
річних та інфляційних втрат, позивачем
проведено їх нарахування з 21.12.2013р.

Здійснивши перерахунок нарахування
суми заявленої пені з 21.12.2013р. судом
першої інстанції правомірно
встановлено, що позовні вимоги в
частині стягнення 430 102,82 грн. пені
підлягають до задоволення, як такі, що
нараховані відповідно до умов договору
поставки та норм чинного
законодавства.

Судом першої інстанції правомірно
відмовлено у задоволенні клопотання
відповідача про зменшення розміру
штрафних санкцій - пені, посилаючись на
те, що застосування пені у розмірах
нарахованих позивачем у позовній заяві
не є надмірно великим порівняно із
сумою боргу, що термін прострочення
виконання грошового зобов'язання є
значним, що відповідачем не надано суду
належних та допустимих доказів вжиття
заходів до виконання зобов'язання чи
негайного добровільного усунення
допущеного порушення, а також не надано
суду належних доказів збиткової
діяльності підприємства.

Згідно із ст.625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання;
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 1.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" за загальним
правилом, закріпленим у частині першій
статті 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання через відсутність у нього
необхідних коштів, оскільки згадане
правило обумовлено замінністю грошей
як їх юридичною властивістю. Тому у
випадках порушення грошового
зобов'язання суди не повинні приймати
доводи боржника з посилання на
неможливість виконання грошового
зобов'язання через відсутність
необхідних коштів (стаття 607 ЦК України)
або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК
України чи стаття 218 ГК України).

Згідно із п. 7.7. договору поставки
сторони дійшли згоди щодо зміни
розміру процентної ставки,
передбаченого ч. 2 статті 625 ЦК України і
встановили її в розмірі 36 % річних від
простроченої суми.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
сторони договору можуть зменшити або
збільшити передбачений законом розмір
процентів річних. Якщо укладеним
сторонами договором передбачено
збільшення розміру процентів у зв'язку
з простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів (п.4.2
Постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013
року № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

З врахуванням наведеного, здійснивши
перерахунок 36 % річних судом першої
інстанції правомірно встановлено, що
вимоги в частині стягнення 1
001 433,44 грн. - 36% річних підлягають до
задоволення, як такі, що нараховані
відповідно до умов договору поставки
та норм чинного законодавства.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача 2 291 028,63 грн. - дооцінки
вартості неоплаченого товару та 544 762,28
грн. втрат від інфляційних процесів,
судовою колегіїю встановлено наступне.

Пунктом 2.4 договору сторони
передбачили, що у разі зміни курсу
гривні до долара США постачальник
проводить перерахунок (дооцінку)
вартості поставленого, але не
оплаченого покупцем товару.

Судом першої інстанції правомірно
встановлено, що у п.3.3. договору
поставки № ЗР-89/13 від 15.04.2013р. сторони
узгодили, що дооцінка вартості
неоплаченого товару є способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті.

При здійсненні перерахунку (дооцінки)
вартості неоплаченого товару суд
правомірно прийшов до висновку, що
позовні вимоги в частині стягнення
2 291 028,63 грн. дооцінки вартості
неоплаченого товару підлягають до
задоволення, як такі, що заявлені
відповідно до умов договору поставки
та норм чинного законодавства.

Щодо стягнення з відповідача 544 762,28 грн.
інфляційних втрат судова колегія
зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 533 ЦК
України грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом;

Судова колегія погоджується із
висновком суду першої інстанції, що
вираження у договорі грошових
зобов'язань в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству,
однак унеможливлює урахування
розрахованого Державним комітетом
статистики України індексу інфляції
для обґрунтування вимог, пов'язаних із
знеціненням валюти боргу. При цьому
роз'яснено, що офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державним
комітетом статистики України, визначає
рівень знецінення національної
грошової одиниці України, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні, а не іноземної валюти (п. 10
оглядового листа ВГС України №01-06/767/2013
від 29.04.2013р.).

З огляду на викладене вимоги статті 625
ЦК України щодо інфляційних нарахувань
можуть бути застосовані лише у випадку
прострочення грошового зобов'язання у
гривні і не можуть бути застосовані до
ціни у гривні, визначеної з урахуванням
курсу іноземної валюти на час
укладення угоди та на день оплати
товару.

Отже, позовні вимоги про стягнення
інфляційних втрат є безпідставними та
такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо нарахованого відповідачу
відповідно до п. 7.1.1. договору поставки
та норм чинного законодавства штрафу у
розмірі 20 % від суми несплаченого боргу,
що становить 1 041 376,65 грн. та заявленого
клопотання про зменшення розміру
штрафу судова колегія зазначає
наступне.

Згідно із ч.3 статті 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Пунктом 3.17.4 Постанови Вищого
Господарського суду України №18 від
26.12.2011 "Про деякі питання застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
передбачено, що вирішуючи, в тому числі
й з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу),
яка підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання, причин
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
виконання, наслідків порушення
зобов'язання невідповідності розміру
стягуваної неустойки (штрафу) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У випадку нарахування неустойки, яка є
явно завищеною, не відповідає
передбаченим у пункті 6 статті 3,
частині третій статті 509 та частинах
першій, другій статті 627 Кодексу
засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права, суд має право її зменшувати.
Наявність у кредитора можливості
стягувати із споживача надмірні
грошові суми, як неустойку, спотворює
її дійсне правове призначення,
оскільки із засобу розумного
стимулювання боржника виконувати
основне грошове зобов'язання неустойка
перетворюється на несправедливо
непомірний тягар для покупця та
джерело отримання невиправданих
додаткових прибутків продавцем.

Згідно із п.1 ст.233 ГК України суд має
право зменшити розмір санкцій, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора. При цьому повинно бути взято
до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Зі змісту наведених норм випливає, що
при вирішенні питання про можливість
зменшення неустойки, суд бере до уваги
майновий стан сторін і оцінює
співвідношення розміру заявлених
штрафних санкцій, зокрема, із розміром
збитків кредитора, враховує інтереси
обох сторін.

В обгрунтування можливості зменшення
судом штрафу відповідачем подано
довідку ПАП "Медобори" про неврожай та
акти обстеження посівів, звіт про
фінансові результати за січень -
грудень 2013 р. (том І а.с.206-212).

Враховуючи викладені обставини, а
також те, що розмір штрафу є великим у
порівнянні із основною заборгованістю
та застосованими до відповідача
штрафними санкціями, судом першої
інстанції правомірно, беручи до уваги
майновий стан сторін та оцінивши
співвідношення розміру заявленого
штрафу зменшено розмір заявленого до
стягнення штрафу на 50%
до 520 688,47 грн., який підлягає до
стягнення.

Не береться до уваги посилання
скаржника в апеляційній скарзі на те,
що розмір неустойки не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний, з
посиланням на те, що за прострочення
платежу за договором може бути
стягнуто лише пеню, сума якої не
перевищує ту, що обчислено на підставі
подвійної облікової ставки НБУ з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.217 ГК України у
сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за договором
штрафу та пені не суперечить статті 61
Конституції України, оскільки згідно
зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є
формами неустойки, а відповідно до
статті 230 ГК України - видами штрафних
санкцій, тобто не є окремими та
самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

У справі, що переглядається, договором
передбачено господарсько-правову
відповідальність за порушення умов
договору у вигляді сплати неустойки -
пені та штрафу, а отже, відповідач лише
один раз притягнений до
відповідальності за порушення строків
оплати поставленої продукції.

З огляду на викладене та враховуючи
встановлений судом першої інстанції
факт прострочення відповідачем взятих
на себе договірних зобов'язань із
оплати поставленої продукції, судова
колегія прийшла до висновку про
правомірність одночасного стягнення з
відповідача 430 102,82грн. пені та 520
688,47грн. штрафу.

Відповідно до вимог ст.4.-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто
відповідності висновків, викладених у
судовому акті, дійсним обставинам
справи реалізується також положеннями
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якою
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи наведені скаржником в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції,
скаржником належними та допустимими
доказами факту неналежного виконання
позивачем зобов'язань за договором
необгрунтовано.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про те, що рішення прийняте із
дотриманням норм законодавства та у
відповідності до обставин справи, а
тому підстав для його зміни чи
скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий
збір за розгляд апеляційної скарги
покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський
суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення господарського суду
Тернопільської області від 01.08.2014 р. у
справі №921/501/14-г/15 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд
Тернопільської області.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 13.11.2014р..

Головуючий суддя
Галушко Н.А

Суддя
Данко Л.С.

Суддя
Орищин Г.В.