ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року Справа № 910/3932/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя : Корсак В.А.

судді: Данилова М.В.,
Данилова Т.Б. (доповідач)

розглянувши матеріали касаційної
скарги Міністерства оборони України
на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014р. у
справі господарського суду№910/3932/14
міста Києва за позовомтовариства з
обмеженою відповідальністю "Пральний
комплекс" доМіністерства оборони
України третя особаДержавна
казначейська служба України про
стягнення 313 288,74грн. за участю
представників сторін: позивача -
відповідача - третьої особи - пр.
Лихольот А.В. - дов. № 0801/14-01 від 08.01.14р.
пр. Кривошея Д.А. - дов. № 220/501/д від
29.10.13р. не з'явився

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року товариство з
обмеженою відповідальністю "Пральний
комплекс" звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
Міністерства оборони України про
стягнення 319 880,22грн. заборгованості, що
виникла з договорів про надання послуг
від 02.08.2013р. №286/5/13/2, №286/5/13/3, 286/5/13/4,
286/5/13/5, 286/5/13/6 (з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог від 14.05.2014р.).

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем умов
договорів про надання послуг від
02.08.2013р. №286/5/13/2, №286/5/13/3, 286/5/13/4, 286/5/13/5,
286/5/13/6 щодо оплати за надані позивачем
послуги прання та хімічного чищення
текстильних і хутряних виробів.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.03.2014р. було порушено
провадження у справі та залучено до
участі в справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Державну казначейську службу України.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.07.2014р. (судді Смирнова Ю.М.,
Отрош І.М., Літвінова М.Є.), яке залишено
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
29.09.2014р. (судді Коршун Н.М., Алданова С.О.,
Дикунська С.Я.) позовні вимоги
задоволено частково, стягнуто з
Міністерства оборони України на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Пральний комплекс" 319
320,98грн. боргу, 6 386,43грн. судового збору.
В іншій частині позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані
невиконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договорами про надання
послуг прання та хімічного чищення
текстильних і хутряних виробів для
державних потреб, в частині оплати цих
послуг у повному обсязі згідно
виставлених позивачем рахунків.

Не погоджуючись із судовими рішеннями,
Міністерство оборони України
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій посилається на неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм права та
неналежну правову оцінку судами
обставин справи, просить судові
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким в позові відмовити.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ
"Пральний комплекс" заперечило проти
доводів касаційної скарги, та просило
залишити рішення попередніх судових
інстанцій без змін.

Заслухавши присутніх в судовому
засіданні представників сторін,
перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в рішенні і постанові та
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог,
місцевий та апеляційний господарські
суди встановили, що на підставі рішень
комітету з конкурсних торгів
Міністерства оборони України від
15.07.2013р. №75/94/8, №75/93/8, №75/92/8, №75/95/8, 75/90/8
між позивачем та відповідачем 02.08.2013р.
було укладено договори №286/5/13/2, 286/5/13/3,
286/5/13/4, 286/5/13/5, 286/5/13/6 про надання послуг
щодо прання та хімічного чищення
текстильних і хутряних виробів
(послуги з прання) для державних потреб
за кошти Державного бюджету України.

Відповідно до п.1.1. зазначених
договорів позивач зобов'язується у 2013
році надати послуги щодо прання та
хімічного чищення текстильних і
хутряних виробів білизни,
обмундирування, спецодягу та іншого
речового майна для військових частин
та військових навчальних закладів,
дислокованих у областях України, а
відповідач - прийняти та оплатити
надані послуги в кількості, у строки і
виключно за цінами згідно положень
цього договору.

У пункті 1.2. договорів сторони узгодили
найменування послуг (послуги щодо
прання та хімічного чищення
текстильних і хутряних виробів) їх
кількість, ціну та строки виконання.

Додатковими угодами №1 від 06.12.2013р. та
№3 від 06.02.2014р. сторони змінили
специфікації до договорів, якою
узгодили плани надання послуг щодо
прання та хімічного чищення
текстильних і хутряних виробів
військовим частинам (установам) у 2013р.

Додатковою угодою №2 від 27.12.2013р.
сторони виклали п.10.1 договорів в новій
редакції, згідно якої строк дії
договору встановлено до 31.03.2014р., а в
частині проведення розрахунків - до
повного їх завершення.

Крім того, додатковою угодою №3 від
06.02.2014р. сторони визначили специфікацію
послуг в частині сум за вказаними
договорами на 2013 рік та 2014 рік, а також
загальну ціну цих договорів.

Суди встановили, що позивач надав, а
відповідач в особі уповноважених осіб
прийняв без зауважень та заперечень
послуги з прання в обумовленому
договорами обсязі, що підтверджується
актами приймального контролю якості та
кількості наданих послуг з прання, та
на вказані послуги виставлено
узагальнюючі рахунки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
товариство з обмеженою
відповідальністю "Пральний комплекс"
вказало, що Міністерство оборони
України не сплатило позивачу вартість
наданих послуг по договору №286/5/13/2 на
загальну суму 79 534,33грн., по договору
№286/5/13/3 на загальну суму 95 449,97грн., по
договору №286/5/13/4 на загальну суму 13
693,89грн., по договору №286/5/13/5 на загальну
суму 42 143,83грн., по договору №286/5/13/6 на
загальну суму 88 499,40грн.

Попередні судові інстанції встановили,
що позивач листами №1539 від 10.01.2014р., №1547
від 16.01.2014р., №1554 від 29.01.2014р., №1568 від
13.02.2014р. звертався до відповідача з
проханням оплатити заборгованість, яка
утворилась за договорами від 02.08.2013р.
№286/5/13/2, №286/5/13/3, №286/5/13/4, №286/5/13/5,
№286/5/13/6, та у відповідності до умов
вказаних договорів надіслав
рахунки-фактури на оплату та акти
приймального контролю якості та
кількості наданих послуг з прання з
відповідними мастиковими печатками.

Однак, відповідач листами №286/6/284 від
24.01.2014р., №286/6/365 від 16.01.2014р., №286/6/552 від
06.02.2014р., №286/6/742 від 17.02.2014р. відмовив
позивачу у здійсненні оплати за надані
послуги з посиланням на відсутність у
відповідача підстав для реєстрації
зобов'язань за надані послуги, оскільки
позивач не виконав свого обов'язку,
визначеного пунктом 4.2. вказаних
договорів щодо надання документів, які
є підставою для оплати послуг у строк
не пізніше передостаннього робочого
дня календарного місяця, в якому надані
послуги.

Крім того, як встановлено
господарськими судами, сторони
підписали та скріпили печатками Акти
звіряння розрахунків за договорами від
02.08.2013р. №286/5/13/2, 286/5/13/3, 286/5/13/4, 286/5/13/5,
286/5/13/6, згідно яких сальдо на користь
позивача складає: за договором №286/5/13/2 -
79 535,53грн., за договором №286/5/13/3 - 95
449,40грн., за договором №286/5/13/4 - 13 693,94грн.,
за договором №286/5/13/5 - 42 143,74грн.; за
договором №286/5/13/6 - 88 499,40грн.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами ст.193 Господарського кодексу
України визначено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином. Аналогічні
положення закріплені в ст.ст.525, 526
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Положеннями частини 1 статті 903 цього ж
Кодексу врегульовано, що якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу у строки
та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України визначено, зокрема, що
відсутність у боржника необхідних
коштів, а також порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника не
вважаються обставинами, які є
підставою для звільнення боржника від
господарсько-правової
відповідальності.

Крім того, у рішенні Європейського суду
з прав людини по справі "Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України" від
18.10.2005р. зазначено, що відсутність
бюджетних коштів не є підставою для
звільнення від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012р. у справі №11/446, яка у
відповідності з приписами ст. 11128
Господарського процесуального кодексу
України є обов'язковою для всіх судів
України.

За встановленого та враховуючи приписи
ст.ст.525, 526, 599, ч.1 ст.692, 712 Цивільного
кодексу України, ст.193 Господарського
кодексу України, місцевий
господарський суд, з яким погодився
господарський суд апеляційної
інстанції, дійшов підставного висновку
щодо правомірності та обґрунтованості
позовних вимог в частині стягнення
заборгованості у розмірі 319 320,98грн.,
який перевірено судом.

Згідно з ст.ст.33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Скаржником належними та допустимими
доказами не спростовано обставин, які
покладено в основу позовних вимог,
відтак висновки судів попередніх
інстанцій є підставними.

Посилання скаржника у касаційній
скарзі на те, що суди попередніх
інстанцій не прийняли до уваги
відсутність фінансування відповідача
за рахунок державного бюджету, що
передбачає особливий порядок
розпорядження цими коштами, відхилені
колегією суддів Вищого господарського
суду України, оскільки матеріали
справи не містять жодних документів,
які відповідач направляв до Державної
казначейської служби з метою оплати
взятих на себе зобов'язань.

Статтею 1117 ГПК України передбачено, що
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги Міністерства оборони України,
доводи якої зводяться до переоцінки
доказів по справі, а судами попередніх
інстанцій було повно та всебічно
з'ясовано обставини, що мають значення
для даної справи, їм надано належну
правову оцінку та прийнято рішення і
постанову з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
що дає підстави залишити їх без змін.

Судові витрати, сплачені касатором до
бюджету під час подання касаційної
скарги, у зв'язку з відмовою в
задоволенні касаційної скарги на
підставі ст.49 ГПК України залишаються
на касаторі.

Враховуючи наведене, та керуючись
ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства оборони
України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014р. у
справі №910/3932/14 господарського суду
міста Києва залишити без змін.

Головуючий
В. Корсак

Судді
М. Данилова

Т. Данилова