ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2014 р.Справа № 922/3225/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання
Кролівець М.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "МД Груп Харків", м.
Харків до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгово-промислова
компанія "Нова", м. Харків про
стягнення 117181,88 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Андреєва В.В.

відповідача - не з"явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить суд стягнути з
відповідача суму загального боргу за
договором поставки № В-2012/02-08 від 02.02.2012
року у розмірі 117257,00 грн., де: 70299,38 грн.
сума основного боргу, 4713,69 грн. пені,
2458,21 грн. 3% річних від прострочених сум,
9314,42 грн. інфляційної складової, 14059,88
грн. штрафу, 16411,42 грн. процентів за
користування грошовими коштами.
Витрати по оплаті судового збору у
розмірі 2345,14 грн. позивач просить суд
покласти на відповідача.

01.10.2014 року до суду від позивача
надійшла заява про зміну (уточнення)
розміру позовних вимог, в якій він
просить суд стягнути з відповідача
суму загального боргу за договором
поставки № В-2012/02-08 від 02.02.2012 року у
розмірі 117181,88 грн., де: 70299,38 грн. сума
основного боргу, 4638,57 грн. пені, 2458,21 грн.
3% річних від прострочених сум, 9314,42 грн.
інфляційної складової, 14059,88 грн.
штрафу, 16411,42 грн. процентів за
користування грошовими коштами.
Витрати по оплаті судового збору у
розмірі 2343,64 грн. позивач просить суд
покласти на відповідача.

Як визначено у п. 3.11 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року (з
подальшими змінами та доповненнями),
ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Дослідивши надану заяву та матеріали
справи, суд розцінює подану позивачем
заяву, як заяву про зменшення розміру
позовних вимог та враховуючи те, що
відповідно до статті 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог, а до
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви,
приймає надану заяву до провадження та
продовжує розгляд справи з її
урахуванням.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.2012 року "Про судове рішення",
результати розгляду господарським
судом заяв (клопотань) учасників
судового процесу повинні зазначатися в
мотивувальній, а не в резолютивній
частині рішення суду, прийнятого по
суті справи, за винятком тих випадків,
коли суд вирішує питання про вжиття
заходів до забезпечення позову (статті
67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку
виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Відповідач правом на участь
представника у судовому засіданні не
скористався, причину неявки не
повідомив, витребуваних судом
документів не надав. Про дату, час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, про що свідчить
відмітка про направлення ухвали про
призначення справи до розгляду за
адресою, вказаною у позовній заяві та
повідомлення про вручення
відповідного поштового відправлення.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов у повному
обсязі та просив суд його задовольнити.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи,
а тому суд вважає можливим розглядати
справу за наявними в ній матеріалами,
як це передбачено статтею 75
Господарського процесуального кодексу
України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про задоволення позову у повному
обсязі, виходячи з наступного.

02.02.2012 року між ТОВ "МД Груп Харків"
(надалі - позивач, Постачальник) та ТОВ
"Торгово - промислова компанія "НОВА"
(надалі - відповідач, Покупець) був
укладений договір поставки № В-2012/02-08,
згідно якого Постачальник зобов'язався
продати та передати у власність
Покупця металопрокат (товар), а
покупець зобов'язався прийняти його та
оплатити згідно умов договору.

Так, відповідно до п. 4.4. Договору,
Покупець здійснює 100% оплату вартості
кожної партії Товару на умовах
відстрочення платежу - протягом 3
(трьох) банківських днів з дати
відвантаження Товару. Однак, цей же
пункт передбачає за домовленістю
Сторін і інші умови оплати вартості
Товару, що Сторони зазначають в
Специфікаціях або інших додатках, які
укладаються Сторонами.

З 22.05.2013 року по 13.06.2013 року позивач
поставив відповідачу товар на загальну
суму 265316,35 грн., що підтверджується
видатковими накладними,
рахунками-фактурами та довіреностями
на отримання товару, копії яких
досліджені судом та долучені до
матеріалів справи (а.с. 15-19).

Проте, відповідач поставлений товар
оплатив частково на суму 195016,97 грн., що
підтверджується банківськими
виписками з особового рахунку позивача
(а.с. 22-37). Станом на 31.07.2014 року
відповідач має заборгованість за
поставлений Товар перед позивачем у
розмірі 70299,38 грн., що й стало підставою
звернення позивача до суду з цим
позовом.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності зі статтею 173
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) та статтею 509 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором
поставки продавець (постачальник),
який здійснює підприємницьку
діяльність, зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
530 ЦК України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, відповідач визнається судом
таким, що прострочив виконання
зобов'язання з оплати поставленого
товару на суму 70299,38 грн.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Кодексу. Відповідно до частини 1
вказаної статті, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до умов договору, а саме п.
7.2, при поставці товару у випадку
невиконання грошових зобов'язань у
термін, передбачений умовами договору
(додатків), ТОВ "МД Груп Харків" має
право вимагати, а відповідач
зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 20
% від несвоєчасно сплаченої суми. Також,
у випадку несвоєчасної оплати вартості
партії товару відповідач зобов'язаний
сплатити пеню в розмірі 0,2%, але не
більше подвійної облікової ставки НБУ,
що діяла в період прострочення, від
суми невиконаного своєчасно
зобов'язання по оплаті за кожен день
прострочення (п.7.3 договору).

Частиною 2 статті 343 Господарського
кодексу України визначено, що пеня за
прострочку платежу встановлюється за
згодою сторін господарських договорів,
але її розмір не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
договором або законом, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

З наявного в матеріалах справи
розрахунку вбачається, що позивачем
розрахунок пені та штрафу здійснено з
урахуванням положень зазначених норм
законодавства, та суд дійшов висновку
про наявність правових підстав для
стягнення з відповідача пені у розмірі
4638,57 грн. та штрафу у розмірі 14059,88 грн.

Відповідно до статті 625 Кодексу
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних з простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, вимоги позивача про стягнення з
відповідача 2458,21 грн. 3% річних та 9314,42
грн. інфляційних є правомірними та
такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача 16411,42 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Згідно ст. 1057 ЦК України, за договором,
виконання якого пов'язане з переданням
у власність другій стороні грошових
коштів або речей, які визначаються
родовими ознаками, може передбачатися
надання кредиту як авансу, попередньої
оплати, відстрочення або розстрочення
оплати товарів, робіт або послуг
(комерційний кредит).

У п. 7.7 договору сторони обумовили те, що
у випадку невиконання зобов'язань у
термін, зазначений у п. 4.4 цього
договору, до правовідносин між
сторонами застосовуються положення
законодавства щодо надання кредиту, як
відстрочення оплати за товар та на таку
прострочену суму нараховуються
проценти в розмірі 20% річних від дня,
коли товар мав бути оплачений, до дня
його фактичної оплати.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань",
застосування пені не виключає
одночасного нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами
(стаття 536 ЦК України), зокрема
процентів на прострочену суму оплати
товару, проданого в кредит (частина
п'ята статті 694 названого Кодексу),
оскільки стягнення відповідних
процентів не є ні видом забезпечення
виконання зобов'язань, ані штрафною
санкцією.

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги
позивача про стягнення з відповідача
16411,42 грн. процентів за користування
грошовими коштами, є правомірними та
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено обов'язок доказування
кожною стороною тих обставин, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача 70299,38 грн. основного боргу,
4638,57 грн. пені, 2458,21 грн. три відсотки
річних від прострочених сум, 9314,42 грн.
інфляційної складової, 14059,88 грн. штрафу
та 16411,42 грн. процентів за користування
грошовими коштами обґрунтовані,
підтверджуються доданими до
матеріалів справи доказами, не
спростовані відповідачем, та є такими,
що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по оплаті судового збору
покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 179, 181 Господарського кодексу
України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 1057
Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4,
12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгово-промислова
компанія "НОВА" (61093, м. Харків, вул.
Полтавський шлях, 88/90, ,
п/р 7401 в АТ "Астра-банк", МФО 380548) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "МД Груп Харків"
(61158МТД, м. Харків вул. Хабарова, 2, , п/р 4683 у АТ "ОТП Банк"
м. Київ, МФО 300528) - 70299,38 грн. основного
боргу, 4638,57 грн. пені, 2458,21 грн. три
відсотки річних від прострочених сум,
9314,42 грн. інфляційної складової, 14059,88
грн. штрафу, 16411,42 грн. процентів за
користування грошовими коштами та 2343,64
грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 03 жовтня 2014
року.

Суддя С.Ч. Жельне