м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/4756/14 06.11.14

За позовом Публічного
акціонерного товариства "Рівнеазот"до
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"про визнання
недійсним договору поставки
природного газу від
31.10.2009 року № 10/09-П.

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явивсявід
відповідача Ященко Р.Ю. (дов. № 14-135 від
13.05.2014 року)

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 06 листопада 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство
"Рівнеазот" (надалі по тексту - позивач)
звернулось до Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (надалі по тексту - відповідач)
про визнання недійсним договору
поставки природного газу від 31.10.2009
року № 10/09-П

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.05.2014 року у справі № 910/4756/14
позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою
Господарського суду міста Києва від
15.05.2014 року у справі № 910/4756/14, Публічне
акціонерне товариство "Рівнеазот"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просив скасувати ухвалу
Господарського суду міста Києва від
15.05.2014 року у справі № 910/4756/14.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 09.07.2014 року у
справі № 910/4756/14 апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Рівнеазот" задоволено,
ухвалу Господарського суду міста Києва
від 15.05.2014 року у справі
№ 910/4756/14 скасовано, справу направлено
на новий розгляд до Господарського
суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату
Господарського суду міста Києва
від 16.07.2014 року за № 04-23/532
щодо призначення повторного
автоматичного розподілу справ,
призначено проведення повторного
автоматичного розподілу даної справи,
за результатом проведення якого справа
№ 910/4756/14 передана на розгляд судді
Стасюку С.В.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року суддя Стасюк С.В.
прийняв справу № 910/4756/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
на 19.08.2014 року.

Розпорядженням В.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
19.08.2014 року справу № 910/4756/14 передано для
розгляду судді Гулевець О.В., у зв'язку з
перебуванням судді
Стасюка С.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.08.2014 року суддя Гулевець О.В.
прийняла справу № 910/4756/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
на 02.10.2014 року.

Розпорядженням В.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
29.09.2014 року справу № 910/4756/14 передано
для розгляду судді Стасюку С.В., у
зв'язку з його виходом з відпустки.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.09.2014 року суддя Стасюк С.В.
прийняв справу № 910/4756/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
відповідно до ухвали Господарського
суду міста Києва від 19.08.2014 року.

У судове засідання 02.10.2014 року
представники сторін з'явилися, проте
вимоги ухвали суду від 19.08.2014 року не
виконали.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.10.2014 року розгляд справи
відклали на 06.11.2014 року.

У судове засіданні 06.11.2014 року
представник позивача не з'явився, про
час та місце судового засідання
повідомлявся належним чином.

Представник відповідача у судовому
засіданні 06.11.2014 року надав усні
пояснення по справі, в яких заперечив
проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2009 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець) та
Відкритим акціонерним товариством
"Рівнеазот", яке перейменоване у
Публічне акціонерне товариство
"Рівнеазот" (покупець) було укладено
договір 10/09-П поставки природного газу
(надалі по тексту - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору
продавець зобов'язується у лютому -
червні 2009 року передати у власність
покупцю, а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити на умовах даного
Договору природний газ.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили,
що продавець передає покупцю газ в
обсязі 132.169.114 куб.м, в тому числі по
місяцях.

Згідно з пунктами 3.2., 3.3. Договору
приймання передача газу від продавця
покупцеві оформлюється шляхом
підписання сторонами актів приймання -
передачі газу. Вказані акти
підписуються сторонами в п'ятиденний
строк з дня підписання даного Договору.
Право власності на газ переходить до
покупця з дня підписання сторонами
актів приймання - передачі газу.

Загальна сума Договору складає 315 865 678,78
грн. (пункт 4.2. Договору).

У відповідності до пункту 5.1. Договору
покупець зобов'язаний на підставі
рахунку-фактури, виставленого
продавцем здійснити розрахунки за газ
шляхом переказу грошових коштів у сумі
315 865 678,78 грн. на розрахунковий рахунок
продавця, вказаний в пункті 11 цього
Договору, наступним чином:

- у листопаді 2009 року - 5 000 000,00 грн.;

- у грудні 2009 року - 10 000 000,00 грн.;

- у січні 2010 року - 10 000 000,00 грн.;

- у лютому 2010 року - 20 000 000,00 грн.;

- у березні 2010 року - 30 000 000,00 грн.;

- у квітні 2010 року - 50 000 000,00 грн..;

- у травні 2010 року - 95 432 839,39 грн.;

- у червні 2010 року - 95 432 839,39 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач зазначає про те, що ухвалою
господарського суду Рівненської
області про банкрутство від 28.11.2005 року
по справі № 7Б-209-3/10Б введено
процедуру санації Відкритого
акціонерного товариства "Рівнеазот",
керуючим санацією призначено
генерального директора Відкритого
акціонерного товариства "Рівнеазот"
Заблуду М.В., розпорядником майна
боржника призначено арбітражного
керуючого Ладарія П.А.

Договір укладено Відкритим
акціонерним товариством "Рівнеазот" в
особі керуючого санацією -
генерального директора Заблуди
Михайла Васильовича, який діяв на
підставі Статуту та ухвали
господарського суду Рівненської
області про банкрутство від 28.11.2005 року
по справі № 7Б-209-3/10Б.

За твердженням позивача, Договір
вчинений без відповідного погодження
розпорядника майна Відкритого
акціонерного товариства "Рівнеазот", а
тому є таким. що укладений з порушенням
вимог чинного законодавства.

Окрім того, позивач вказує на те, що в
голови правління Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" відсутні належні повноваження
на укладення оспорюваного Договору,
оскільки, згідно пункту 16 Статуту
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" до виключної
компетенції загальних зборів
акціонерів належить: прийняття за
поданням правління рішення про
вчинення значного правочину, якщо
ринкова вартість майна або послуг, що є
предметом такого правочин, перевищує 10
відсотків активів за даними останньої
річної фінансової звітності компанії.

Відповідач не скористався своїм
процесуальним правом, передбаченим
статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України, на
подання відзиву на позов, жодних
заперечень на спростування наведених
позивачем обставин суду не надав.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Укладений Договір є підставою для
виникнення у сторін господарських
зобов'язань відповідно до статей 173, 174
Господарського кодексу України, які
кореспондуються зі статтями 11, 202, 509
Цивільного кодексу України),

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 06.11.2009 року № 9, судам
необхідно враховувати, що згідно зі
статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України). Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги щодо
захисту права та охоронюваного законом
інтересу.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що Договір
укладений з порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки, вчинений без
погодження розпорядника майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою господарського суду
Рівненської області від 28.11.2005 року по
справі №7/Б-209-3/10-Б введено процедуру
санації Відкритого акціонерного
товариства "Рівнеазот", строком на 12
місяців із застосуванням особливостей,
відповідно до статті 53 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
керуючим санацією призначено
генерального директора Відкритого
акціонерного товариства "Рівнеазот"
Заблуду М.В., розпорядником майна
боржника призначено арбітражного
керуючого Ладарія П.А.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції, що
була чинною на момент укладення
Договору та введення процедури
санації) господарський суд за
клопотанням комітету кредиторів у
строк, що не перевищує строку дії
процедури розпорядження майном,
установленого відповідно до цього
Закону, має право винести ухвалу про
проведення санації боржника та
призначення керуючого санацією.
Санація вводиться на строк не більше
дванадцяти місяців.

З дня винесення ухвали про санацію:

- керівник боржника відсторонюється
від посади у порядку, визначеному
законодавством про працю, управління
боржником переходить до керуючого
санацією, крім випадку, передбаченого
статтею 53 цього Закону;

- припиняються повноваження органів
управління боржника - юридичної особи,
повноваження органів управління
передаються керуючому санацією. Органи
управління боржника протягом трьох
днів з дня прийняття рішення про
санацію та призначення керуючого
санацією зобов'язані забезпечити
передачу керуючому санацією
бухгалтерської та іншої документації
боржника, печаток і штампів,
матеріальних та інших цінностей;

- арешт на майно боржника та інші
обмеження дій боржника щодо
розпорядження його майном можуть бути
накладені лише в межах процедури
санації, у разі, якщо вони не
перешкоджають виконанню плану санації
та не суперечать інтересам конкурсних
кредиторів (частина 4 статті 17 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції, що
була чинною на момент укладення
Договору та введення процедури
санації).

Частиною 5 статті 17 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції, що була чинною на момент
укладення Договору та введення
процедури санації) встановлено, що
керуючий санацією має право:

- розпоряджатися майном боржника з
урахуванням обмежень, передбачених цим
Законом;

- укладати від імені боржника мирову
угоду, цивільно-правові, трудові та
інші угоди;

- подавати заяви про визнання угод,
укладених боржником, недійсними.

Договір укладено Відкритим
акціонерним товариством "Рівнеазот" в
особі керуючого санацією -
генерального директора Заблуди
Михайла Васильовича, який діяв на
підставі Статуту та ухвали
господарського суду Рівненської
області про банкрутство від 28.11.2005 року
по справі № 7Б-209-3/10Б, відтак, останній
діяв в межах повноважень наданих судом
та відповідно до статті 17 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", а твердження
позивача щодо порушення законодавства
в цій частині є необґрунтованими та
спростовані матеріалами справи.

Щодо посилання позивача на відсутність
повноважень у голови правління
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" на укладення
оспорюваного правчину, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 3 статті 237 Цивільного
кодексу України представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 92
Цивільного кодексу України орган або
особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені (в даному випадку
- це голова правління), зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень. У
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Отже, представництво голови правління
виникає на підставі закону, а тому є
предметом правового регулювання
статті 241 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу
України передбачено, що, правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Відповідно до пункту 3.4. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, який не мав належних
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
Цивільного кодексу України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т.ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Судом встановлено, що Рішенням
господарського суду Рівненської
області від 08.06.2011 року у справі №
5019/117/11 позовні вимоги Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" до Відкритого акціонерного
товариства "Рівнеазот" про стягнення 392
493 273 грн. 50 коп. за договором Договором
поставки природного газу №10/09-П
задоволено частково. Стягнуто з
Відкритого акціонерного товариства
"Рівнеазот" на користь Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" 315 865 678,78 грн. основного боргу
за поставлений природній газ, 31 810 952,80
грн. пені, 16 672 418,26 грн. інфляційних
втрат, 6 033 626,15 грн. 3% річних, 24 061,80 грн.
витрат на оплату державного мита та 222,68
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 07.05.2014 року, яка
залишена без змін постановою Вищого
господарського суду України від 25.06.2014
року, рішення місцевого господарського
суду в частині стягнення пені, 3% річних,
інфляційних, судового збору та витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
змінено. Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства "Рівнеазот" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 27 026494,52 грн.
- пені, 5747035,60 грн. - 3% річних, 14324388,38 грн. -
інфляційних, 23582,40 грн. - судового збору,
218,25 грн. - витрат на інформаційно -
технічне забезпечення.

В рамках розгляду справи № 5019/117/11
судами встановлено, що Публічне
акціонерне товариство "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
свої зобов'язання за оспорюваним
Договором виконав в повному обсязі та
протягом лютого-червня 2009 року передав
Відкритому акціонерному товариству
"Рівнеазот" природний газ об'ємом 132169114
куб. м. на загальну суму 315 865 678,78 грн.

Відповідно до частини 2 статті 35
Господарського процесуального кодексу
України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Згідно з пунктом 2.6. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший процесуальний
статус (наприклад, позивач у даній
справі був відповідачем в іншій, а
відповідач у даній справі - позивачем в
іншій).

Таким чином, факти, встановлені у
рішенні господарського суду
Рівненської області від 08.06.2011 року та
постанові Рівненського апеляційного
господарського суду від 07.05.2014 року у
справі № 5019/117/11 в силу вимог частини 2
статті 35 Господарського
процесуального кодексу України мають
преюдиційне значення для даної справи
та не підлягають доведенню.

За таких обставин, суд вважає
встановленим факт щодо наступного
схвалення відповідачем в особі його
уповноважених органів оспорюваного
Договору шляхом прийняття його до
виконання, виходячи із фактичного
виконання Договору в частині поставки
природного газу.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Суд приходить до висновку, що позивач
не довів та не надав суду жодних
доказів, які підтверджують, що в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) були недодержані вимоги,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України, а також те,
що Договір був укладений під впливом
тяжкої обставини та на вкрай
невигідних умовах, тобто не довів
підстави, в силу яких спірний Договір
має бути визнаний недійсним. Більше
того, судом встановлено та враховано,
що спірний правочин спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
волевиявлення сторін правочину є
вільне і відповідає їхній внутрішній
волі, що відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Враховуючи вищенаведене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Рівнеазот" до Національної
акціонерної компаній "Нафтогаз
України" про визнання недійсним
договору поставки природного газу №
10/09-П від 31.10.2009 року задоволенню не
підлягають.

Витрати з судового збору покладаються
на позивача, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись статтями 4, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Публічного акціонерного
товариства "Рівнеазот" відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 11.11.2014 року

Суддя
С.В. Стасюк