КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р. Справа№ 925/1007/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Самсіна Р.І.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Святченко Н.А. - дов. №
249 від 23.06.2014р.

від відповідача: Іліка Н.І. - дов. № 89
від 04.07.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ББФ» на рішення
Господарського суду Черкаської
області від 22.07.2014р (повний текст
підписано 31.07.2014р.)

у справі № 925/1007/14 (суддя Швидкий
В.А.)

за позовом Підприємства об'єднання
громадян «Черкаситара»

Всеукраїнської
громадської організації інвалідів

«Рух за рівні можливості»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ББФ»

про стягнення 99 986,33 грн.

В судовому засіданні 12.11.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014р. Підприємство об'єднання
громадян «Черкаситара» Всеукраїнської
громадської організації інвалідів
«Рух за рівні можливості» звернулось
до Господарського суду Черкаської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «ББФ» про
стягнення 99 986, 33 грн.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилався на порушення
відповідачем своїх зобов'язань за
договором постачання № 00313 виробів з
гофрованого картону від 03.01.2013р., а саме
щодо повної та своєчасної оплати
товару, а тому просив суд стягнути з
відповідача 76 495, 05 грн. основного боргу,
7 341, 46 грн. інфляційних втрат, 2 819, 16 грн.
штрафу та 13 330, 66 грн. пені.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 22.07.2014р. у справі
№ 925/1007/14 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ББФ» на користь
Підприємства об'єднання громадян
«Черкаситара» Всеукраїнської
громадської організації інвалідів
«Рух за рівні можливості» 76 495, 05 грн.
основного боргу, 2 819, 16 грн. 3% річних, 7 341,
46 грн. інфляційних втрат, 5 679, 41 грн.
пені.

В частині стягнення пені в розмірі 7 651,25
грн. відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ББФ» в доход
державного бюджету 1 846, 71 грн. судового
збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
місцевого господарського суду,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ББФ» 10.09.2014р.
передано на розгляд судді Скрипці І.М.,
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Скрипка І.М., судді
Самсін Р.І., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.09.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 07.10.2014р.

У відзиві на апеляційну скаргу
представник позивача заперечував
проти доводів відповідача, викладених
в апеляційній скарзі, просив її
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 07.10.2014р. у
відповідності до ст. 77 ГПК України
розгляд справи відкладено на 21.10.2014р.

21.10.2014р. до початку судового засідання
від представника відповідача надійшли
письмові пояснення.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 21.10.2014р. у відповідності до
ст. 77 ГПК України оголошено перерву на
12.11.2014р.

10.11.2014р. від представника позивача
надійшли пояснення щодо поставок
продукції відповідача, а 12.11.2014р.
пояснення та клопотання про долучення
документів надійшли від представника
відповідача.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
12.11.2014р. підтримав вимоги апеляційної
скарги, просив її задовольнити,
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
12.11.2014р. заперечував проти доводів
відповідача, викладених в апеляційній
скарзі, просив її відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін
з підстав, викладених у відзиві на
апеляційну скаргу та письмових
поясненнях.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
03.01.2013р. між Підприємством об'єднання
громадян «Черкаситара» Всеукраїнської
громадської організації інвалідів
«Рух за рівні можливості» (позивач,
постачальник за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ББФ» (відповідач,
покупець за договором) укладено
договір постачання № 00313 виробів з
гофрованого картону, відповідно до п.
1.1. якого постачальник зобов'язується
виготовити і передати, а покупець
прийняти і оплатити продукцію, надалі -
товар, в асортименті, кількості і у
терміни, обговорені сторонами
відповідно до заявки, накладної та умов
цього договору.

Згідно п. 1.2. договору товаром є вироби з
гофрованого картону, висота гофри 3,6 мм
(С).

Поставка здійснюється на умовах FCA -
склад постачальника: м. Черкаси, вул.
Смілянська, 15/5 відповідно до
Міжнародних правил інтерпретації
термінів «Інкотермс - 2000», якщо інше не
зазначено у відповідному додатку до
цього договору (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 4.1. договору ціна
товару по цьому договору вказується в
рахунках/накладних.

Пунктом 4.3.1. договору сторони погодили
наступний порядок оплати: 100% вартості
товару протягом 30 календарних днів з
моменту відвантаження партії товару
зі складу постачальника.

Відповідно до п. 4.4. договору оплата
проводиться покупцем шляхом
банківського переказу коштів на
рахунок постачальника відповідно до
виставленого рахунку або внесенням
коштів у касу постачальника.

Згідно п. 6.3. договору у випадку
недотримання покупцем термінів оплати,
покупець виплачує постачальнику суму
боргу, а також пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, за кожен день прострочення від
суми простроченого товару за увесь час
прострочення.

Відповідно до п. 6.8. договору строк
позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій (в т.ч. пені)
встановлюється в 3 роки.

Цей договір, згідно п. 8.1., набирає сили
з моменту підписання і діє
безстроково.

Заперечуючи проти задоволення позову,
відповідач як під час розгляду справи
судом першої інстанції, так і в
апеляційній скарзі наголошував на
тому, що надані позивачем в
обґрунтування позовних вимог первинні
документи не є належними доказами, а
тому поставку товару не можна вважати
такою, що відбулася.

Колегія суддів з даними твердженнями
відповідача не погоджується, вважає їх
такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що факт
здійснення господарської операції по
передачі товару підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, які повинні відповідати
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження факту поставки
відповідачеві товару в період з
14.01.2013р. по 11.04.2014р. позивачем до
матеріалів справи долучено копії
видаткових накладних, а саме: № РН -0000066
від 14.01.2013р. на суму 15 900, 00 грн.; №РН- 0000112
від 18.01.2013р. на суму 15 900, 00 грн.; №РН-
0000164 від 25.01.2013р. на суму 16 267, 00 грн.; №РН-
0000216 від 01.02.2013р. на суму 15 900, 00 грн.;
№РН-0000268 від 07.02.2013р. на суму 15 900,00 грн.;
№РН-0000345 від 15.02.2013р. на суму 15 900, 00 грн.;
РН-0000416 від 22.02.2013р. на суму 15 900,00 грн.;
№РН-0000558 від 27.02.2013р. на суму 15 900, 00 грн.;
№ РН-0000485 від 04.03.2013р. на суму 15 900, 00 грн.,
№ РН-0000556 від 11.03.2013р. на суму 15 900, 00 грн.;
№ РН-0000636 від 18.03.2013р. на суму 15 900, 00 грн.;
№ РН-0000689 від 22.03.2013р. на суму 15 900, 00 грн.;
№РН-0000719 від 26.03.2013р. на суму 15 900, 00 грн.;
№ РН-0000917 від 12.04.2013р. року на суму 15 600, 00
грн.; № РН-0001009 від 19.04.2013р. на суму 15 600, 00
грн.; №РН-0001166 від 08.05.2013р. на суму 15 600,00
грн.; № 0001307 від 22.05.2013р. на суму 15 600,00
грн.; № РН-0001407 від 31.05.2013р. на суму 15 600, 00
грн.; № РН-001454 від 05.06.2013р. на суму 15 600, 00
грн.; № РН-0001656 від 26.06.2013р. на суму 16 828, 86
грн.; № РН-0001873 від 19.07.2013р. на суму 15 600, 00
грн.; №РН-0002106 від 12.08.2013р. на суму 15 600, 00
грн.; № РН-0002172 від 16.08.2013р. на суму 3 729, 00
грн.; № РН-00002215 від 23.08.2013р. на суму 15 600, 00
грн.; № РН-0002395 від 12.09.2013р. на суму 7 357, 76
грн.; № РН-0002534 від 27.09.2013р. на суму 17 112, 48
грн.; № РН-0002776 від 21.10.2013р. на суму 17 354, 40
грн.; № РН-0002872 від 30.10.2013р. на суму 16 800, 00
грн.; № РН-0003085 від 25.11.2013р. на суму 16 954, 56
грн.; № РН-0003215 від 06.12.2013р. на суму 16 800, 00
грн.; № РН-0003368 від 24.12.2013р. на суму 12 297, 60
грн.; № РН-0003435 від 30.12.2013р. на суму 4 905, 60
грн.; № РН-0000063 від 15.01.2014р. на суму 17 398, 08
грн.; № РН-0000286 від 13.02.2014р. на суму 6 720, 00
грн.; №РН-0000320 від 19.02.2014р. року на суму 10
080, 00 грн.; № РН-0000460 від 07.03.2014р. на суму 15
355, 20 грн.; № РН-0000742 від 11.04.2014р. на суму 9
938, 57 грн., на загальну суму 547 099, 91 грн.

Крім того, позивачем до матеріалів
справи долучено копії довіреностей на
право отримання товарно-матеріальних
цінностей № 712 від 14.01.2013р., №
718 від 18.01.2013р., № 722 від 24.01.2013р., № 726 від
30.01.2013р., № 735 від 06.02.2013р., № 739 від
14.02.2013р., № 745 від 19.02.2013р., № 748 від
26.02.2013р., № 753 від 01.03.2013р., № 760 від
11.03.2013р., № 763 від 15.03.2013р., № 785 від
19.04.2013р., № 793 від 07.05.2013р., № 798 від
23.05.2013р., № 806 від 31.05.2013р., № 807 від
06.06.2013р., № 816 від 26.06.2013р., № 824 від
19.07.2013р., № 838 від 12.08.2013р., № 840 від
16.08.2013р., № 844 від 22.08.2013р., № 856 від
12.09.2013р., № 870 від 26.09.2013р., № 888 від
18.10.2013р., № 898 від 30.10.2013р., № 915 від
25.11.2013р., № 929 від 06.12.2013р., № 941 від
24.12.2013р., № 947 від 30.12.2013р., № 7 від 13.01.2014р.,
№ 17 від 13.02.2014р., № 19 від 19.02.2014р., № 24 від
06.03.2014р., № 42 від 10.04.2014р., виданих на ім'я
ОСОБА_4, які підписані уповноваженою
особою та скріплені печаткою
відповідача (а. с. 62-95).

Заперечуючи проти позову та зазначаючи
про ненадання позивачем належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту отримання відповідачем товару,
останній посилався на різні підписи
отримувача товару у видаткових
накладних, які, крім того не є
ідентичними з підписом ОСОБА_4, якій на
отримання товару видавались
довіреності. Крім того, відповідачем
ставиться під сумнів підпис на
видаткових накладних директора
позивача ОСОБА_5, у зв'язку з чим
представником відповідача як в суді
першої інстанції, так і в апеляційній
інстанції заявлено клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи
на предмет визначення належності
підписів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на
видаткових накладних, наданих
позивачем в підтвердження позовних
вимог.

Представником позивача визнано
невідповідність підписів ОСОБА_4 на
вищезазначених видаткових накладних, з
посиланням на те, що між сторонами
існували добропартнерські відносини,
представник відповідача ОСОБА_4, на яку
відповідачем видавались довіреності
на отримання товару, неодноразово до
позивача для отримання товару не
з'являлась, а у видаткових накладних
розписувався водій відповідача.
Будь-яких непорозумінь з відповідачем
з цього приводу не було.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
на те, що зазначені довіреності на
право отримання ТМЦ оформлені
відповідно до вимог Інструкції «Про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей», затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 року №99, та містять перелік
товару, який отримано за господарською
операцією.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується також тим, що у
позивача наявні оригінали вказаних
довіреностей на отримання ТМЦ, які за
правилами Положення «Про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку» залишаються у
продавця саме при отриманні товару
покупцем.

Крім того, у відповідь на запит
Господарського суду Черкаської
області Державна податкова інспекція у
Черкаському районі Головного
управління Міндоходів у Черкаській
області листом № 7389/23-25-10-013 від 21.07.2014р.
повідомила про те, що проаналізувавши
податкову звітність Товариства з
обмеженою відповідальністю «ББФ», за період з 13.01.2013р. по
18.07.2014р., встановлено, що в додатку 5
декларації з податку на додану
вартість Товариства з обмеженою
відповідальністю «ББФ», відображено взаємовідносини з
Підприємством об'єднання громадян
«Черкаситара» Всеукраїнської
громадської організації інваліді «Рух
за рівні можливості»,
на загальну суму податку на додану
вартість 91 183, 32 грн.

Оскільки, відшкодування податку на
додану вартість по податкових
накладних склало 91 183, 32 грн., то
загальна вартість отриманого
відповідачем від позивача товару
становить 547 099, 92 грн.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджується, що за період з 14.01.2013р.
по 11.04.2014р. позивачем поставлено, а
відповідачем отримано товар на
загальну суму 547 099, 91 грн.

При цьому, інших договорів між
сторонами у спірний період укладено не
було, а всі поставки товару та
відповідні оплати відбувались в
рамках договору №00313 від 03.01.2013р.

Дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши умови договору,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що позивачем було належним
чином виконано взяті на себе
зобов'язання за договором щодо
поставки товару.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за договором свідчить
також відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
продавцем умов договору.

Оскільки, позивачем визнано
невідповідність підписів ОСОБА_4 на
видаткових накладних, наданих
позивачем в підтвердження позовних
вимог, при цьому, судом встановлено, а
матеріалами справи підтверджується
отримання відповідачем згідно
вищезазначених накладних товару на
загальну суму 547 099, 91 грн., клопотання
відповідача про призначення
почеркознавчої експертизи у даній
справі не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, не заслуговують
на увагу і доводи відповідача про
ненадання позивачем належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту поставки товару відповідачеві.

Крім того, з наданого позивачем акту
звіряння взаємних розрахунків (а. с. 96),
який підписаний уповноваженими
представниками та скріплений
печатками сторін, вбачається, що станом
на 02.01.2014р. заборгованість відповідача
перед позивачем складала 156 340, 86 грн.

Судом встановлено, що в січні-квітні
2014р. відповідач направляв позивачу
заявки на виготовлення гофроящиків, на
виконання яких у 2014р. позивач виготовив
і передав відповідачу товар на
загальну суму 59 491, 85 грн., що
підтверджується видатковими
накладними: № РН-0000063 від 15.01.2014р. на
суму 17 398, 08 грн.; № РН-0000286 від 13.02.2014р. на
суму 6 720, 00 грн.; № РН-0000320 від 19.02.2014р.
року на суму 10 080, 00 грн.; № РН-0000460 від
07.03.2014р. на суму 15 355, 20 грн.; № РН-0000742 від
11.04.2014р. на суму 9 938, 57 грн.

Однак, всупереч умовам договору,
відповідач за поставлений товар
розрахунок належним чином не провів,
лише частково оплатив отриманий товар
на суму 139 337, 66 грн., що підтверджується
банківськими виписками по рахунку
позивача.

З огляду на викладене, у відповідача за
поставлений позивачем товар
утворилась заборгованість в розмірі 76
495, 05 грн. (156 340, 86 грн. заборгованість
відповідача станом на 02.01.2014р. + 59 491, 85
грн. вартість поставленого позивачем
товару у 2014р.) - 139 337, 66 грн. сплачена
відповідачем заборгованість), що стало
підставою для звернення позивача з
даним позовом до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За своєю правовою природою договір №
00313 від 03.01.2013р. є договором поставки.

В силу вимог ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товари у власність
покупця для виконання його
підприємницької діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692
Цивільного кодексу України відносить
обов'язок оплати товару після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктом 4.3.1. договору сторони погодили
наступний порядок оплати: 100% вартості
товару протягом 30 календарних днів з
моменту відвантаження партії товару
зі складу постачальника.

Оскільки товар, передбачений
договором, був повністю та належним
чином поставлений позивачем та
прийнятий відповідачем, що встановлено
судом та підтверджується матеріалами
справи, відповідач зобов'язаний згідно
умов договору оплатити поставлений
позивачем товар протягом 30 календарних
днів з моменту відвантаження партії
товару.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду про
обґрунтованість заявлених позивачем
вимог про стягнення з відповідача 76 495,
05 грн., які доведенні позивачем
належними та допустимими доказами,
відповідачем не спростовані, а тому є
такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням
відповідачем зобов'язання щодо оплати
товару, позивачем заявлено вимоги про
стягнення з відповідача 13 330, 66 грн.
пені, 2 819, 16 грн. 3% річних та 7 341, 46 грн.
інфляційних втрат.

Згідно п. 6.3. договору у випадку
недотримання покупцем термінів оплати,
покупець виплачує постачальнику суму
боргу, а також пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, за кожен день прострочення від
суми простроченого товару за увесь час
прострочення.

Відповідно до п. 6.8. договору строк
позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій (в т.ч. пені)
встановлюється в 3 роки.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом,
зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу
України передбачено, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу
України штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, здійснивши перевірку
наданого позивачем розрахунку пені, за
допомогою калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача пені
підлягають задоволенню в розмірі 5 679, 41
грн., відповідно в іншій частині вимог
про стягнення 7 651, 25 грн. пені ( 13 330, 66
грн. - 5 679, 41 грн.) слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Колегія суддів, здійснивши перевірку
наданих позивачем розрахунків 3% річних
та інфляційних втрат, за допомогою
калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача 2 819, 16 грн. 3%
річних та 7 341, 46 грн. інфляційних втрат
є обґрунтованими, а тому такими, що
підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Таким чином, застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
відповідає встановленим обставинам
справи, що свідчить про відсутність
підстав для скасування або зміни
оскаржуваного рішення від 22.07.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ББФ» на
рішення Господарського суду
Черкаської області від 22.07.2014р. у справі
№925/1007/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Черкаської області від 22.07.2014р. у справі
№925/1007/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1007/14 повернути
до Господарського суду Черкаської
області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано
17.11.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
Р.І. Самсін

С.А. Гончаров