ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.11.2014 Справа № 5021/33/12

за позовом: Державного підприємства
Науково-виробничого комплексу
газотурбобудування
«Зоря»-«Машпроект», м. Миколаїв

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання імені М.В. Фрунзе», м. Суми

про стягнення 1 534 716,99 Євро.

Суддя Б.І. Лиховид

За участі представників сторін:

від позивача: Семещенко М.О.,
довіреність № 17/1-2437 від 31.03.2014 року

від відповідача: Сафронов М.А.,
довіреність № 18-49/1201 від 28.12.2013 року

У судовому засіданні брала участь
секретар с/з Ейсмонт М.О.

у судовому засіданні від 28.08.2014р.
оголошувалась перерва до 29.09.2014р.

у судовому засіданні від 30.10.2014р.
оголошувалась перерва до 20.11.2014р.

Рішенням господарського суду
Сумської області від 03.10.2013 року
(колегія суддів: головуючий суддя
Соп`яненко О.Ю., суддя Левченко П.І.,
суддя Резніченко О.Ю.) по справі № 5021/33/12
у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 року
рішення господарського суду Сумської
області від 03.10.2013 року по справі №
5021/33/12 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського
суду України від 13.05.2014 року рішення
господарського суду Сумської області
від 03.10.2013 року та постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 року у
справі № 5021/33/12 скасовано, а справу
передано на новий розгляд до
господарського суду Сумської області.

Ухвалою господарського суду
Сумської області від 13.06.2014р. новий
розгляд справи призначено у судове
засідання.

Суть спору: позивач, згідно вимог
позовної заяви, просив суд стягнути з
відповідача на свою користь 1 534 716,99
Євро (відповідно до офіційного курсу
НБУ на день подання позову складає - 15
997 337 грн. 40 коп.) згідно умов договору
комісії № 242/07 від 24.10.2007 року,
укладеного між сторонами по справі, в
тому числі: 1 188 000,00 Євро - основний
борг, 288 033,04 Євро - неустойка (пеня), 58
683,95 Євро - 3% річних, а також судові
витрати, пов'язані з розглядом справи.

Згідно письмових пояснень № 17/1-4936 від
25.06.2014 року, позивач зазначає, що
відповідач повинен був здійснити
оплату відповідно до умов п. 3.6.2 та п. 3.6.3
договору комісії протягом трьох
банківських днів з моменту одержання
коштів від покупця, але не пізніше 180
календарних днів з моменту вивезення
майна за межі митної території України,
а саме до 04.05.2010 року. Відповідач, як
зазначено в поясненні, порушив взяті на
себе зобов'язання з оплати переданого
на комісію майна, так як остаточна
оплата була здійснена двома платежами
лише 20.11.2012 року - на суму 1 676886,22 Євро та
21.01.2013 року - на суму 23 886,15 грн., про що
свідчить довідка банку № КНА-52/10 від
22.08.2013 року. Також позивачем зазначено,
що, не зважаючи на те, що комісіонер діє
по дорученню іншої особи, він набуває
зобов'язань по укладеним з третіми
особами угодам тільки для себе. Так,
відповідно до п. 8.1. умов договору,
відповідач повинен сплатити позивачу
заборгованість згідно додатку № 1 в
сумі 1 188 000.00 Євро, а також неустойку в
розмірі 288 033.04 Євро, а також 3% річних в
сумі 58 689.95 Євро.

У додатковому поясненні від 12.08.2014р.
відповідач зазначає, що зобов`язання
перед позивачем щодо оплати вартості
переданого на комісію та реалізованого
товару виконані в повному обсязі, а
також у зв`язку з пропущенням позивачем
строку позовної давності по
нарахуванню пені, просить суд
застосувати даний строк та відмовити у
задоволенні позовних вимог у даній
частині.

17.10.2014 представник позивача подав до
суду пояснення, в яких зазначає, що
відповідач погасив основний борг по
договору комісії № 242/07 від 24.10.2007р., а
саме: 20.11.2012р було отримано від
відповідача 1676886,22 Євро, а 21.01.2013 - 23
886,15 грн. Враховуючи те, що відповідачем
сплачено суму основного боргу,
представник позивача у судовому
засіданні просив суд стягнути з
відповідача на свою користь неустойку
та 3% річних.

У дане судове засідання представник
позивача подав додаткове пояснення №
17/1-8973 від 13.11.2014р., в якому додатково
обґрунтовує правомірність нарахування
відповідачу пені та 3% річних.

Представник відповідача у дане судове
засідання подав додаткове пояснення
від 19.11.2014р., в якому обґрунтовує
відсутність вини відповідача у
неможливості повного виконання ним
свого зобов`язання щодо сплати
заборгованості перед позивачем, у
зв`язку з чим просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з нього пені та 3% річних.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, оцінивши надані
докази, суд встановив:

24.10.2007 року між Державним
підприємством «Науково-виробничий
комплекс газотурбобудування «Зоря» -
«Машпроект» (комітент, позивач) та
Публічним акціонерним товариством
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» (комісіонер, відповідач)
укладено договір комісії № 242/07,
пунктом 1.1 якого сторони погодили
предмет договору, а саме, що комісіонер
зобов'язується за дорученням комітента
за винагороду здійснити від свого
імені, за рахунок та в інтересах
комітента зовнішньоекономічні угоди з
продажу газотурбінних двигунів (ГТД)
ДУ-80Л для ГПА-Ц-25С, для поставки на КС № 3
та КС № 7 магістрального газопроводу
ІГАТ-7 (майно).

У п. 1.3 укладеного договору комісії
сторони погодили, що виступаючи від
власного імені, комісіонер, за
погодженням з комітентом, укладає
зовнішньоекономічні угоди
купівлі-продажу з третіми особами, що
іменуються надалі покупці.

За умовами п. 3.5 договору комісії,
валютою договору є євро.

Розділом 3 даного договору сторони
визначили ціну та порядок розрахунків.
Так, зокрема, п. 3.6 договору встановлено,
що платежі комісіонера на користь
комітента здійснюються на рахунок
комітента за майно згідно додатку № 1 в
євро в наступному порядку:

3.6.1. - 20% від загальної вартості майна -
впродовж 3-х (трьох) банківських днів
після отримання авансового платежу від
покупця;

3.6.2. - 75% від загальної вартості
відвантаженої покупцю партії майна
комісіонер здійснює оплату впродовж 3-х
(трьох) банківських днів з моменту
отримання коштів від покупця, але не
пізніше 180 календарних днів з моменту
вивезення майна з митної території
України;

3.6.3. - 5% від загальної вартості майна
після підписання акту про доставку
майна покупцю впродовж 3-х (трьох)
банківських днів з моменту отримання
коштів від покупця.

Відповідно до умов договору
комісійна винагорода комісіонера за
виконання своїх зобов'язань по даному
договору складає 10,5% (з урахуванням ПДВ)
від загальної вартості майна. (п. 3.7.).

Пунктом 3.8. договору комісії сторони
встановили обов'язок комітента
здійснити виплату комісійної
винагороди комісіонеру в гривнях по
курсу НБУ на день оформлення Акту
прийому передачі послуг у
відповідності з п. 2.1.4 в строк не
пізніше 30 календарних днів з моменту
отримання всіх грошових коштів від
комісіонера при наявності Акту
приймання передачі виконаних послуг,
рахунка фактури та податкової
накладної.

Майно, передане від комітента до
комісіонера, є власністю комітента до
моменту зарахування комісіонером
комітенту всіх грошових коштів, що
належать комітенту за майно (п. 4.7
договору).

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач передав, а відповідач прийняв:
11.07.2009 року - чотири ГТД ДУ80Л №Д2У809027,
№Д2У808028, №Д2У809029, №Д2У809030; 24.09.2009 року -
два ГТД ДУ80Л №Д2У809038 та №Д2У809039;
26.09.2009 року - один ГТД ДУ80Л №Д2У809043 і
31.10.2009 року - останній ГТД ДУ80Л
№Д2У809042, що підтверджується складеними
та підписаними актами приймання
передачі (т.1, а.с. 49-56).

25.10.2007 року комісіонером
(відповідачем) був укладений
експортний зовнішньоекономічний
контракт №СNТ-17001122-1 із змінами до
контракту №1 від 20.01.2008р., №2 від 25.10.2007р.,
№3 від 16.02.2009р., №4 від 22.06.2009р., №5 від
22.12.2009р., №6 від 05.01.2010р., №6/1 від 12.04.2010р.,
№7 від 19.07.2010р., зміною №8 від 19.12.2010р.,
зміною від 21.12.2010р., зміною №8/1 від
16.03.2011р., зміною №9 від 02.05.2011р., зміною
№10 від 11.05.2011р., зміною №11 від 30.12.2011р. з
нерезидентом - Company «Gharargah Sazandegi Khatam - EI
-Anbia» (Іран) - покупець.

Комісійне майно було вивезено за межі
митної території України 16.07.2009 року
(чотири ГТД), 29.09.2009 року (три ГТД),
04.11.2009 року (один ГТД).

У відповідності до п. 4.1 контракту,
у редакції п. 2 зміни №2 від 25.10.2007 року
до контракту, ціна контракту становить
55460000,00 Євро.

Станом на день звернення
комісіонера з позовом до суду у даній
справі, на виконання зобов'язань за
контрактом, комісіонер поставив
покупцю устаткування та надав послуги,
зазначені у частині №3 контракту, на
загальну суму 55460000,00 Євро.

При цьому, устаткування на загальну
суму - 23760000,00 Євро поставлялось
комісіонером покупцю на підставі
договору комісії, укладеного між
комісіонером та комітентом.

Згідно з умовами пункту 5.5
контракту з урахуванням зміни №8/1 від
16.03.2011 року до контракту, покупець
частково виконав свої грошові
зобов'язання по контракту та сплатив
49874000,00 Євро, тим самим сплативши 90% від
загальної вартості контракту.

Заборгованість покупця перед
комісіонером складала 5546000,00 Євро,
тобто 10% від загальної вартості
контракту.

30.12.2011 року укладено зміни №11 до
контракту, згідно з умовами яких
продовжено дію гарантії на
устаткування поставлене покупцю по
контракту до 30.06.2012 року. Згідно з п. 3
зазначених змін №11, був змінений
кінцевий строк взаєморозрахунків за
контрактом шляхом викладення п.п. 5.5.2
контракту у наступній редакції: «- 10%
ціни контракту у вигляді
відкладального платежу на суму 5546000,00
Євро буде сплачено покупцем на
розрахунковий рахунок постачальника
після виконання постачальником всіх
своїх контрактних зобов'язань, але не
пізніше 30.08.2012 року».

З метою продовження строків
розрахунків по зовнішньоекономічним
операціям, комісіонер 26.01.2012 року
звернувся до Міністерства економіки
України з листом-зверненням №18-7/201, за
наслідками розгляду якого
Міністерство економіки України було
надано висновок №70 від 09.02.2012 року, яким
продовжено строки розрахунків за
контрактом на загальну суму 5546000,00 Євро
до 30.08.2012 року.

Відповідач (комісіонер) здійснив на
виконання умов договору комісії №242/07
від 24.10.2007 року продаж майна комітента
на загальну вартість 23760000,00 євро, а
після отримання грошових коштів від
покупця сплатив на користь комітента
21384000,00 євро., тобто 90% від загальної
вартості договору комісії.

Як вже зазначалося, сторони
договором комісії передбачили, що 20%
від загальної вартості майна
комісіонер має сплатити впродовж 3-х
(трьох) банківських днів після
отримання авансового платежу від
покупця та 75% від загальної вартості
відвантаженої покупцю партії майна
комісіонер здійснює оплату впродовж 3-х
(трьох) банківських днів з моменту
отримання коштів від покупця, але не
пізніше 180 календарних днів з моменту
вивезення майна з митної території
України.

З матеріалів справи встановлено,
що 09.11.2012р. та 15.11.2012 року покупець
здійснив остаточний розрахунок за
зовнішньоекономічним контрактом, що
підтверджується довідкою банку
№КНА-52/10 від 22.08.2013 року та платіжними
дорученнями №213 від 13.11.2012 року та №221
від 19.11.2013 року. Грошові кошти, отримані
відповідачем від покупця, були
переховані позивачеві 13.11.2012 року в
розмірі 696873,78 Євро та 19.11.2012 року в сумі
1676886,22 Євро, загалом 2373760,00 євро.

Грошові кошти в сумі 2240,00 євро не
надішли на рахунок відповідача, а отже
не були перераховані позивачу. Сторони
уклали додаткову угоду №4 до договору
комісії, якою визначили умови
виконання зобов'язання ВАТ «Сумське
НВО ім. М.В. Фрунзе» щодо сплати 2240,00
Євро в національній валюті України за
курсом НБУ. Згідно платіжного
доручення №608 від 21.01.2013 року
відповідач остаточно виконав своє
зобов'язання за договором, сплативши
позивачу 23886,15 грн.

17.10.2014 представник позивача подав до
суду пояснення, в яких зазначив, що
відповідач погасив основний борг по
договору комісії № 242/07 від 24.10.2007р., а
саме: 20.11.2012р було отримано від
відповідача 1676886,22 Євро, а 21.01.2013 - 23
886,15 грн.

При цьому, враховуючи умови договору
комісії, а саме пунктів 3.6.1 та 3.6.2,
комісіонер (відповідач у справі) мав
сплатити 95% вартості майна, що
становить 22272000,00 Євро до 04.05.2010 року,
однак відповідач порушив взяті на себе
зобов'язання з оплати переданого на
комісію майна та мав сплатити на його
користь 5% від вартості продукції, що
становить 1188000,00 Євро.

Таким чином, відповідач порушив
вимоги вищевказаних норм та умови
укладеного між сторонами договору
комісії № 242/07 від 24.10.2007р., а саме
допустив прострочення виконання
грошового зобов'язання.

Згідно статті 1011 Цивільного кодексу
України, за договором комісії одна
сторона (комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента.

Згідно зі статтею 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити кошти
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 610 Цивільного
кодексу України порушення зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
на лежним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутно сті конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбаченим цим Кодексом.

Аналогічна норма щодо виконання
зобов`язань міститься в статті 526
Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов`язковим
для виконання сторонами.

На підставі вищевикладеного,
керуючись п. 1.1 ст. 80 ГПК України,
враховуючи сплату відповідачем
основної заборгованості перед
позивачем, а, відповідно, і відсутність
спору між сторонами у даній частині,
суд припиняє провадження у справі у
даній частині позовних вимог.

Позивач, за прострочення виконання
відповідачем своїх договірних
зобов`язань, просить суд стягнути з
відповідача пеню у розмірі 288 033,04 Євро.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення учасником
господарських відносин правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання, згідно з
ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, він зобов'язаний сплатити
штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідальність відповідача за
порушення виконання своїх договірних
зобов`язань щодо розрахунків з
позивачем у вигляді стягнення пені
передбачена п. 8.3 договору комісії №
242/07 від 24.10.2007 року, згідно якого у разі
прострочення перерахування грошових
коштів у відповідності до п. 3.6,
комісіонер сплачує неустойку в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення від розміру
простроченої суми. Пеня сплачується за
весь період прострочення до дня
фактичної оплати заборгованості.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК
України штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК
України платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов`язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Як встановлено судом, умовами
укладеного між сторонами договору
комісії № 242/07 від 24.10.2007 року не
передбачено нарахування пені за
більший строк, ніж закріплений нормами
статті 232 ГК України.

З розрахунку суми неустойки,
доданого позивачем до позовної заяви,
вбачається, що позивачем нарахування
відповідачу пені було здійснено в
порушення норми, закріпленої статтею 232
ГК України, понад шість місяців, а саме
за період з 05.05.2010р. по 05.11.2011р. Таким
чином, враховуючи порушення
відповідачем своїх договірних
зобов`язань по виконанню укладеного
між сторонами договору комісії № 242/07
від 24.10.2007р., суд вважає обґрунтованим
нарахування відповідачу пені в сумі 59
497,65 Євро у відповідності до ст. 232 ГК
України. В іншій частині позовних вимог
щодо нарахування відповідачу пені є
неправомірним, у зв`язку з чим суд
відмовляє у задоволенні позовних вимог
в цій частині.

При цьому, відповідачем у судових
засідання неодноразово заявлялось про
застосування строку позовної давності
щодо нарахування пені.

Відповідно до частини першої
статті 223 Господарського кодексу
України при реалізації в судовому
порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
Цивільним кодексом України, якщо інші
строки не встановлено Господарським
кодексом України.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
визначено строк та порядок нарахування
штрафних санкцій, а строк, протягом
якого особа може звернутись до суду за
захистом свого порушеного права,
встановлюється нормами Цивільного
кодексу України.

Поняття позовної давності
міститься в статті 256 Цивільного
кодексу України - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

за змістом пункту 1 частини другої
статті 258 Цивільного кодексу України
щодо вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) передбачено спеціальну
позовну давність в один рік.

Частиною 2 ст. 260 Цивільного кодексу
України встановлено, що порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу
України встановлено, що перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

Також частинами 3 та 4 ст. 267
Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Слив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Враховуючи сплив строку
спеціальної позовної давності для
нарахування пені, а також заяву
відповідача про застосування даного
строку, суд, керуючись статтею 267 ЦК
України, відмовляє у задоволенні
позовних вимог а частині стягнення з
відповідача неустойки повністю.

Що стосується позовних вимог в
частині стягнення з відповідача 3%
річних, то суд задовольняє дані вимоги
на підставі статті 625 ЦК України, якою
передбачено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної
норми, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Таким чином, позовні вимоги
стосовно стягнення з відповідача на
користь позивача 3% річних є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України.

Згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України судовий
збір покладається на сторони
пропорційно задоволених позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85,
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В
:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання імені М.В.
Фрунзе» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58,
код 05747991) на користь Державного
підприємства Науково-виробничого
комплексу газотурбобудування
«Зоря»-«Машпроект» (54018, м. Миколаїв,
пр-т Жовтневий, 42-а, код 31821381) 58 683, 95
Євро 3% річних, 45 863 грн. 69 коп. витрат по
сплаті судового збору.

3. Провадження по справі в частині
стягнення з Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання імені М.В.
Фрунзе» (код 05747991) на користь
Державного підприємства
Науково-виробничого комплексу
газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект»
(код 31821381) основного боргу у розмірі 1
188 000,00 Євро - припинити.

4. В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 25.11.2014р.

СУДДЯ
Б.І. ЛИХОВИД