КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р. Справа№ 910/11874/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Новікова М.М.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Санжарівська
Т.Г дов. б/н від 21.07.2014 р.;

від відповідача: Святненко М.О.
дов. б/н від 11.09.2014р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю

„Практікер
Україна"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 16.09.2014 р.

у справі № 910/11874/14 (судді
Домнічева І.О.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю „Гранд

Афіш Україна"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю

„Практікер
Україна"

про стягнення 46 089, 99
грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Гранд Афіш Україна"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Практікер
Україна" про стягнення 46 089,99 грн.

16.09.2014 року господарським судом міста
Києва було прийнято рішення у справі №
910/11874/14 , яким позов задоволено
повністю. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Практікер Україна" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Гранд Афіш Україна"
46 089 (сорок шість тисяч вісімдесят
дев'ять) грн. 99 коп. заборгованості та 1
827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю „Практікер Україна"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва по справі № 910/11874/14
від 16.09.2014 року та прийняти нове, яким у
задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю „Гранд
Афіш Україна" до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Практікер Україна"
відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального права, допустивши
порушення норм процесуального права та
взагалі не взявши до уваги відзив
відповідача на позовну заяву, не
надавши жодної оцінки доводам
відповідача, не в повній мірі з'ясував
важливі для справи обставини, що
призвели до прийняття
необґрунтованого та незаконного
рішення.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.10.2014 р. у
справі № 910/11874/14 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Мартюк А.І.,
судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Практікер Україна" прийнято до
провадження та призначено розгляд
справи на 04.11.2014 року.

31.10.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду позивач подав
відзив на апеляційну скаргу в якому
просить в задоволенні апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Практікер Україна"
відмовити в повному обсязі. Рішення
Господарського суду міста Києва від
16.09.2014 р. у справі № 910/11874/14 залишити без
змін.

04.11.2014 р. колегією суддів ухвалено
оголосити в судовому засіданні перерву
до 18.11.2014 р.

В судовому засіданні 18.11.2014 р.
представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги та просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю "Гранд Афіш
Україна" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Практікер Україна"
відмовити в повному обсязі.

Представник позивача проти доводів
апеляційної скарги заперечує, просить
в задоволенні апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Практікер Україна"
відмовити в повному обсязі. Рішення
Господарського суду міста Києва від
16.09.2014 р. у справі № 910/11874/14 залишити без
змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 15.01.2014 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Гранд Афіш Україна"
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Практікер Україна"
було укладено усну угоду, згідно з якою
позивач зобов'язався виготовити
продукцію, а відповідач прийняти та
оплатити. Вищенаведені договірні
відносини позивач підтверджує
видатковими накладними та
довіреностями:

видаткова накладна №РН-15/01-02 від 15.01.2014
р. на суму 15 709, 99 грн. та довіреністю № 261
від 15.01.2014 р.;

видаткова накладна №РН-05/02-11 від 05.02.2014
р. на суму 30 380, 00 грн. та довіреністю № 272
від 14.02.2014 р.

Господарським судом міста Києва
встановлено, що по даному договору
відповідач поставлений товар не
оплатив, у зв'язку з чим виникла
заборгованість, яка становить 46 089,99
грн.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції у
зв'язку з неповним з'ясуванням обставин
справи, виходячи з наступного.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
прав та обов'язків. У відповідності до
ч.2 ст. 205. Цивільного Кодексу України
(далі - ЦКУ), в якому вказано, що
правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків. Однак, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач не проявив
жодних бажань щодо укладення
конкретних договірних відносин, не має
доказів, які б підтвердили його
волевиявлення, спрямоване до настання
відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом, посилаючись на
ч.1 ст. 639 ЦКУ.

За загальним правилом посилаючись на
ст. 208 ЦКУ правочини між юридичними
особами належить вчиняти у письмовій
формі.

Згідно ст. 207 ЦКУ правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто, правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо воля
сторін виражена за допомогою
телетайпного, електронного або іншого
технічного засобу зв'язку. Проте,
важливо зазначити, що волевиявлення зі
сторони відповідача, стосовно даних
договірних правовідносин, було
відсутнє.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського
Кодексу України (далі - ГКУ)
допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Згідно ст. 638 ЦКУ, договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною. Проте,
листування, яке міститься в матеріалах
справи не можна вважати господарським
договором, укладеним у спрощений
спосіб, так як відсутнє узгодження по
всім істотнім умовам даного виду
договору.

Договір від 15.01.2014 року, який позивач
вважає укладеним в усній формі, в суду
не має юридичних підстав вважати
правочином, вчиненим правомірно, так як
він та його виконання не відповідають
вимогам чинного законодавства.

Варто зауважити, що відповідно до п.2
„Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих, використаних
довіреностей на одержання цінностей",
затвердженої Наказом Міністерства
фінансів України № 99, сировина,
матеріали, паливо, запчастини,
інвентар, худоба, насіння, добрива,
інструмент, товари, основні засоби та
інші товарно-матеріальні цінності, а
також нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (надалі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Згідно ч.3 ст. 244 ЦКУ, довіреністю є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Довіреність на вчинення правочину
представником може бути надана особою,
яку представляють (довірителем),
безпосередньо третій особі.

Посилаючись на ст. 246 ЦКУ, довіреність
від імені юридичної особи видається її
органом або іншою особою,
уповноваженою на це її установчими
документами, та скріплюється печаткою
цієї юридичної особи.

Зі Статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю „Практікер Україна",
а саме п. 11.1. вбачається, що усі та
будь-який документ, що зобов'язують
товариство, в тому числі, договори,
мають бути підписані спільно
Генеральним Директором (або будь-якою
особою, уповноваженою Генеральним
Директором шляхом видачі відповідної
довіреності) та Заступником
генерального директора (або будь-якою
іншою особою, що діє на підставі чинної
довіреності, виданої Заступником
Генерального директора). Усі та
будь-які документи, що зобов'язують
товариство, включаючи будь-які
договори та інші правочини, підписані з
порушенням вказаного порядку
вважаються чинними виключно у разі їх
подальшого затвердження Зборами
Учасників.

Проте з матеріалів справи вбачається,
що печатка, яка проставлена на копіях
довіреностей № 261 від 15.01.2014 р. та № 272
від 14.02.2014 р. не відповідає оригінальній
печатці відповідача, відтиск якої
проставлений, зокрема, на довіреності
представника відповідача та на всіх
попередньо укладених між
контрагентами видаткових накладних та
довіреностях.

Крім того, зі Статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Практікер Україна", а саме п. 2.6.
вбачається, що товариство має печатку,
штамп та будь-які інші печатки, що
можуть бути необхідними для здійснення
господарської діяльності товариства, з
офіційною назвою товариства та
комерційним найменуванням товариства
(якщо таке є). Проте, довіреності № 261
від 15.01.2014 р. та № 272 від 14.02.2014 р. мають
відтиск печатки „структурного
підрозділу гіпермаркету № 701 м. Київ" ,
яка раніше не фігурувала та не
проставлялась ні на довіреностях, ні на
видаткових накладних, що
підтверджується наявними матеріалами
справи.

Статтею 55 Господарського кодексу
України (далі - ГКУ) встановлено поняття
суб'єктів господарювання. До переліку
суб'єктів господарювання, згідно із
цією статтею, віднесені, зокрема,
господарські організації - юридичні
особи, створені відповідно до
Цивільного кодексу України, державні,
комунальні та інші підприємства,
створені відповідно до цього Кодексу, а
також інші юридичні особи, які
здійснюють господарську діяльність та
зареєстровані в установленому законом
порядку. Також, відповідно до цієї ж
статті, ці суб'єкти господарювання
мають право відкривати свої філії,
представництва, інші відокремлені
підрозділи без створення юридичної
особи.

Статтею 64 ГКУ встановлено, що
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників і штатний
розпис.

Цією ж статтею визначено організаційну
структуру підприємства, відповідно до
якої підприємство може складатися з
виробничих структурних підрозділів
(виробництв, цехів, відділень, дільниць,
бригад, бюро, лабораторій тощо), а також
функціональних структурних
підрозділів апарату управління
(управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Функції, права та обов'язки структурних
підрозділів підприємства визначаються
положеннями про них, які
затверджуються в порядку, визначеному
статутом підприємства або іншими
установчими документами.

Такі відокремлені підрозділи не мають
статусу юридичної особи і діють на
основі положення про них,
затвердженого підприємством.
Підприємства можуть відкривати
рахунки в установах банків через свої
відокремлені підрозділи відповідно до
закону.

Тобто структурним підрозділом
підприємства є така його ланка, яка має
чітко визначені функції у виробничому
процесі, відмінні від функцій інших
ланок, і в силу цього входить у ціле як
організаційно відокремлена від інших
підрозділів частина підприємства. З
цього випливає, що структурний
підрозділ не є відокремленим ні
організаційно, ні територіально від
підприємства, оскільки керівник такого
підрозділу призначається на посаду та
діє відповідно до штатного розпису
підприємства, а не на підставі
довіреності від імені юридичної особи,
як це передбачається чинним
законодавством для відокремлених
підрозділів (філій, представництв
тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 92 ЦКУ юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

Частиною 3 ст. 92 ЦКУ встановлено, що
орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Проте в наявному в матеріалах справи
Статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю "Практікер Україна"
не має жодної згадки про „структурний
підрозділ гіпермаркет № 701 м. Київ", а
особливо про наявність в нього
повноважень проставляти відтиск
печатки на довіреностях та видаткових
накладних від імені Товариства з
обмеженою відповідальністю "Практікер
Україна".

Окреме положення чи будь-який інший
установчий документ, затверджений
підприємством., який би регулював
діяльність „структурного підрозділу
гіпермаркету № 701 м. Київ" також в
матеріалах справи відсутній.
Вищезазначене дає суду підстави
вважати, що в даного структурного
підрозділу не було жодного права
проставляти свій відтиск на
довіреностях та видаткових накладних,
отже їх не можна вважати правомірно
проставленими та такими, що призвели до
будь-яких правових наслідків.

Відповідно до ст.9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити як дату і місце складання.
Однак, варто зазначити, що в видаткових
накладних про отримання товару
№РН-15/01-02 від 15.01.2014 р. та №РН-05/02-11 від
05.02.2014 р. тільки зазначено - Київ, що не
дає можливості взагалі ідентифікувати
конкретне місце складання такої
накладної, а саме - точне місце
передання чи отримання вказаної
поліграфічної продукції.

Положенням про документальне
забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, затвердженим
наказом Міністерства фінансів України
N 88 від 24.05.95 р., господарські операції
визначено як факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів. Первинні ж
документи повинні бути складені у
момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це не
можливо, безпосередньо після її
завершення (п. 2.2 Положення).

Згідно з п. 2.4 первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Проте, необхідно звернути увагу, що у
п.2.5. Положення зазначено наступне:
документ має бути підписаний особисто,
а підпис може бути скріплений печаткою.
Електронний підпис накладається
відповідно до законодавства про
електронні документи та електронний
документообіг.

Що стосується конкретних видаткових
накладних про отримання товару
№РН-15/01-02 від 15.01.2014 р. та №РН-05/02-11 від
05.02.2014 р. відтиск оригінальної печатки
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Практікер Україна"
взагалі відсутній.

Також необхідно акцентувати те, що
згадка в Постанові Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12.11.2010 р. про „структурний підрозділ
Гіпермаркет № 170 м. Київ" щодо обліку та
звітності та відсутності у
Гіпермаркета відокремленого майна,
того, що він не веде окремого від
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Практікер Україна"
бухгалтерського обліку та не складає
окремого виділеного балансу, не є
правовим підтвердженням того, що він
уповноважений проставляти свою
печатку на видаткових накладних та
довіреностях.

Варто звернути увагу, що всі попередні
рази співробітництва між
контрагентами, відповідач отримував
товар по довіреностям з оригінальною
печаткою Товариства з обмеженою
відповідальністю „Практікер Україна",
які містяться в матеріалах справи.

Крім цього, в матеріалах справи
відсутня інформація стосовно того,
куди саме позивачем було поставлено
товар, чи було його поставлено взагалі
чи передано наручно представнику
відповідача за місцезнаходженням
позивача. В матеріалах справи лише
зазначено, що факт передачі продукції
підтверджується доданими до позовної
видатковими накладними та
довіреностями. Вищенаведене свідчить
про відсутність настання правових
наслідків по конкретним відносинам.

З вищезазначеного вбачається, що
вказані накладні та довіреності не
можуть підтверджувати вчинення
сторонами угоди виготовлення
поліграфічної продукції згідно норм
чинного законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 2 статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З врахуванням викладеного колегія
суддів апеляційної інстанції не
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог про стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Практікер Україна" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Гранд Афіш Україна"
46 089 (сорок шість тисяч вісімдесят
дев'ять) грн. 99 коп. заборгованості та 1
827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. судового збору.

Таким чином, наявні в апеляційній
скарзі доводи відповідача
підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
підстав для скасування рішення
Господарського суду міста Києва від
16.09.2014 р. у справі № 910/11874/14 з прийняттям
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.2 ст.103, ст.105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Практікер
Україна" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 р. у справі № 910/11874/14 -
скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю „Гранд
Афіш Україна" до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Практікер Україна"
відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю „Гранд Афіш Україна"
(02094, м. Київ, провул. Карельський, 8-б; ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Практікер
Україна" (02002, м. Київ, вул. Раїси Окіпної,
буд.. 8-б; ) судовий збір
за подачу апеляційної скарги в розмірі
913 (дев'ятсот тринадцять) грн. 50 коп.

5. Видачу наказу доручити
Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/11874/14 повернути
до Господарського суду м. Києва.

7. Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів у встановленому законом
порядку.

Головуючий суддя
А.І. Мартюк

Судді
Л.П. Зубець

М.М. Новіков