м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 908/3698/14 10.11.14
За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Крамміськбуд"до Товариства з
обмеженою відповідальністю
коксохимремонт"провизнання недійсним
договору №2/43-1 від 03.10.2013,
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача: Ковальова А.Г. . -
представник за дов.;
від відповідача: не з'явились.
У судовому засіданні 10.11.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Крамміськбуд" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Запорожський коксохимремонт" про
визнання недійсним договору №2/43-1 від
03.10.2013.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 порушено провадження у
справі №908/3698/14, розгляд справи
призначено на 10.11.2014.

Відповідач не забезпечив явку
уповноважених представників в судове
засідання, про дату та час розгляду
справи був повідомлений належним
чином, що підтверджується повідомлення
про вручення поштового відправлення,
яке залучено до матеріалів справи.

Також, відповідач не скористався своїм
процесуальним правом та не надав суду
письмового відзиву на позов чи
заперечень.

За таких обставин, у відповідності до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України, справа розглядається
за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 10.11.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, господарський суд
міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

03.10.2013 між позивачем та відповідачем
укладений договір субпідряду №2/43-1
(далі -Договір), за умовами якого
субпідрядник бере на себе обов'язок на
свій власний ризик виконати
передбачену даним договором роботу за
завданням генпідрядника, а
генпідрядник - прийняти і оплатити її.

Відповідно до п. 12.2 Договору він
вступає в силу з моменту його
підписання та діє до 31.01.2014.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
договору - №2/43-1 від 03.10.2013.

Підставою для недійсності Договору
позивачем визначається:

- Під час перевірки податковими
органами відповідача встановлено,
відсутність необхідних умов для його
господарської діяльності, а тому
позивач вважає реальність
фінансово-господарської діяльності
відповідача під сумнівом;

- Замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, є підставою
його вважати недійсним, в порядку ст.ст.
203, 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 71 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 (далі - Постанова
№ 11) вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 3.10 Постанови № 11 У вирішенні
спорів про визнання правочинів
недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК
України господарські суди повинні мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом: повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності; заперечення наявності
обставин, які можуть перешкоджати
вчиненню правочину; замовчування
обставин, що мали істотне значення для
правочину (наприклад, у зв'язку з
ненаданням технічної чи іншої
документації, в якій описуються
властивості речі). При цьому особа, яка
діяла під впливом обману, повинна
довести не лише факт обману, а й
наявність умислу в діях відповідача та
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення. Суб'єктом введення в оману є
сторона правочину, - як безпосередньо,
так і через інших осіб за домовленістю.

Отже, підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до зазначеної
норми, є введення однією стороною іншої
сторони правочину в обман щодо
обставин, які мають істотне значення.
Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст.
229 ЦК України), помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" особами, котрі беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони даного
правочину. Правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману, в даному випадку
позивач.

Однак, суд зазначає, що матеріали
справи не містять жодного доказу на
підтвердження доводів позивача,
враховуючи, що положення статті 33 ГПК
України, передбачають, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, позивачем не доведено
наявність та обґрунтованість обставин
викладених у позовній заяві та підстав
для визнання недійсним договору №2/43-11
від 03.10.2013.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати
по сплаті судового збору покладаються
на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення:13.11.2014.

Суддя
М.Є.
Літвінова