ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.Справа № 922/4302/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання
Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "РН-Карт Україна" (м.
Київ) до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1.) про стягнення 13539,58
грн. за участю представників сторін:

позивача - Кривошеєва Г.О. (довіреність
№100 від 03.06.2014 р.)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "РН-Карт Україна",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить суд стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на свою
користь заборгованість, яка виникла у
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором поставки №3523,
укладеним між сторонами 27.04.2010 р.
Відповідно вимог позовної заяви,
заявлена до стягнення сума
заборгованості становить 13539,58 грн., з
яких 11545,25 грн. - сума боргу за договором;
354,90 грн. - 3% річних; 1639,43 грн. - інфляційні
нарахування. Свої позовні вимоги
позивач обґрунтовує тим, що відповідач
не виконав взяті на себе зобов'язання
передбачені договором поставки №3523
від 27.04.2010 р. щодо своєчасної оплати за
поставлений товар. Судові витрати
просить суд покласти на відповідача.

Представник позивача в судовому
засіданні 10.11.2014 р. підтримав позовні
вимоги в повному обсязі.

Відповідач у призначене судове
засідання 10.11.2014 р. не з'явився,
витребуваних судом документів не
надав, про причину неявки суд не
повідомив. Ухвала суду від 13.10.2014 р., що
була направлена відповідачеві
рекомендованим листом за його поштовою
адресою, вказаною в позовній заяві, яка
також співпадає з адресою вказаною в
спеціальному витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців №19391360 від
02.10.2014 р., була отримана особисто
відповідачем 21.10.2014 р., про що свідчить
поштове повідомлення про вручення
поштового відправлення, яке долучене
судом до матеріалів справи (арк. справи
160).

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що відповідач
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи й
відсутність представника відповідача
не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.
129 Конституції України визначає одним з
принципів судочинства свободу в
наданні сторонами суду своїх доказів і
у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає, згідно ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, за
можливе розгляд справи за позовної
заявою позивача за наявними у справі і
додатково наданими на вимогу суду
матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

27 квітня 2010 р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ТНК-ТРАНС"
(постачальник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець)
було укладено договір поставки № 3523
разом із додатками та додатковою
угодою № 1 від 29 жовтня 2012 р.

Згідно п. 2.1. договору постачальник
зобов'язався здійснювати постачання
палива та/або надавати послуги покупцю
на умовах ЕХW за місцезнаходженням АЗС,
а покупець зобов'язався приймати таке
паливо та/або послуги та оплачувати їх
на умовах цього договору.
Передача/отримання палива та/або
надання/отримання послуг здійснюється
виключно з використанням смарт-карток
(п. 2.2. договору).

Відповідно до рішення засновників ТОВ
"ТНК-ТРАНС" було внесено зміни до
мтатуту Товариства щодо його
найменування та 16 січня 2014 року
зареєстровано змінену назву -
Товариством з обмеженою
відповідальністю "РН-Карт Україна". При
цьому код ЄДРПОУ, індивідуальний
податковий номер, юридична та поштова
адреси Товариства залишилися
незмінними, що підтверджується витягом
з Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців від
16.01.2014 року. Оскільки зміна
найменування юридичної особи не тягне
за собою її припинення згідно діючого
законодавства, ТОВ "РН-Карт Україна" є
повним правонаступником усіх прав та
обов'язків ТОВ "ТНК-ТРАНС" та відповідно
позивачем за даною позовною заявою.

Як вбачається з положень п. 2.3. договору,
з метою визначення (уточнення) розмірів
виконаних зобов'язань за договором
сторони зобов'язані оформлювати
видаткові накладні або акти приймання -
передачі палива та/або послуг за
звітний період. Фактична кількість,
асортимент і ціна поставленого
Відповідачеві палива та/або отриманих
послуг визначається виходячи з даних,
що міститься в електронних базах даних
про використання відповідної
смарт-картки, а саме в програмному
апаратному комплексі Реtгоl (виробником
даного програмного забезпечення є "ДП
центр автоматичної ідентифікації"
дочірнє підприємство фірми "Нові
комп'ютерні технології" м. Москва) та
фіксується в інформаційних чеках
наданих відповідною АЗС. В разі
виникнення спірних моментів щодо
положень відповідної видаткової
накладної або акту приймання - передачі
палива та/або послуг, сторони визнають
і погоджуються з даними, що фіксуються
вищезазначеним програмним
забезпеченням, автентичність даних,
яких гарантується компанією
виробником зазначеного програмного
забезпечення та/або даними, що
міститься у інформаційних чеках
наданих відповідною АЗС.

Відповідно до п. 4.1. договору, покупець
зобов'язаний своєчасно сплачувати
постачальнику вартість палива/послуг.

Пунктом 6.4.2. додаткової угоди від 29.10.2012
р. до договору, передбачено, що за
отримані паливо/послуги протягом
відповідного періоду, який складає 3
календарні дні, в межах ліміту,
визначеного п. 6.4.3. договору, а саме: 10
000,00 грн., покупець зобов'язаний
провести повний розрахунок за отримане
паливо/послуги за зазначений період, не
пізніше 2-го календарного дня,
наступного за періодом в якому
покупець отримав паливо/послуги. В разі
досягнення/перевищення розміру ліміту,
покупець зобов'язаний провести повний
розрахунок за поставлене паливо/надані
послуги протягом 1 (одного)
банківського дня з моменту
досягнення/перевищення визначеного в
п. 6.4.3. ліміту (п. 6.4.4. договору).

Факт отримання відповідачем товару
підтверджується наявними в матеріалах
справи належним чином засвідченими
копіями видаткових накладних на суму 2
132 475,25 грн., які підписані
представниками сторін та скріплені
печатками сторін.

Судом встановлено, що позивач виконав
свої обов'язки у повному обсязі,
поставив відповідачеві товар на
загальну суму 2 132 475,25 грн., проте
відповідач в порушення норм чинного
цивільного та господарського
законодавства України та умов договору
поставки №3523 від 27.04.2010 р., лише
частково оплатив отриману продукцію в
розмірі 2 120 930,00 грн. Таким чином
заборгованість відповідача перед
позивачем за договором станом на дату
подання позовної заяви складає 11545,25
грн.

В порядку досудового врегулювання
спору, відповідно до частини 2 ст. 6
Господарського процесуального кодексу
України, позивачем на адресу
відповідача було надіслано претензію
№ 321 з вимогою про сплату
заборгованості (вих. № 0325 від 13.03.2014 р.),
але відповідач претензію залишив без
задоволення та борг не сплатив.

Проте відповідачем було визнано
заборгованість за договором в розмірі
11545,25 грн., що підтверджується листом
про порядок та строки оплати існуючої
заборгованості (арк. справи 76).

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-06/928/2012
від 17.07.2012 р. "Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права", відповідно до
частини першої статті 692 ЦК України
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо інше не встановлено укладеним
сторонами договором або актом
цивільного законодавства, перебіг
строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 названого
Кодексу, в якій ідеться про строк
(термін) виконання боржником обов'язку,
що не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується.

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та
приймаючи до уваги вимоги ст. 526
Цивільного Кодексу України, а саме те,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, враховуючи те, що
відповідач не надав суду жодного
документу, який би спростовував
наявність заборгованості перед
позивачем, хоча мав можливість
скористуватись своїми процесуальними
правами та надати документи в
обґрунтування своєї позиції по справі,
суд дійшов висновку про те, що позовна
вимога позивача про стягнення
заборгованості за отриманий товар в
сумі 11545,25 грн. правомірна та
обґрунтована, така, що визнана
відповідачем (лист- а.с. 76), тому
підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.ст.193, 198 ГК України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши зроблений позивачем
розрахунок 3% річних, суд дійшов
висновку, що позовна вимога щодо
стягнення з відповідача 3% річних в сумі
354,90 грн. підлягає задоволенню як
правомірна.

Перевіривши зроблений позивачем
розрахунок суми збитків, завданих
інфляцією, суд дійшов висновку, що
позовна вимога щодо стягнення з
відповідача інфляційних в сумі 1639,43
грн. підлягає задоволенню як
правомірна.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших
підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Судовий
збір, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші
витрати, пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає за необхідне
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн.,
оскільки з його вини спір було доведено
до суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (64102, АДРЕСА_2; РНОКПП
(ідентифікаційний номер) НОМЕР_1) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "РН-Карт Україна" (03110,
м. Київ, вул. Солом'янська, 11; ) сума боргу за договором в розмірі
11545,25 грн.; 3% річних 354,90 грн.; інфляційні
нарахування в розмірі 1639,43 грн. та
судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.11.2014 р.

Суддя Г.І. Сальнікова