м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства «Укрпластик»
до Публічного акціонерного товариства
про стягнення 67 325, 39 грн.
Суддя Бондарчук В.В.
від позивача: Лисенко І.К.
від відповідача: Кравчук О.А.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Публічне акціонерне товариство
«Укрпластик» (далі-позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Укрвторчормет»
(далі-відповідач) про стягнення 67 325, 39
грн., з яких: 50 032, 10 грн. - основний борг, 4
886, 14 грн. - пеня, 6 003, 85 грн. - інфляційні
втрати, 583, 94 грн. - 3 % річних, 5 839, 36 грн. -
збитки у вигляді сплачених відсотків
за користування банківськими
кредитами понад запланованих обсягів.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором № 0203581/123
купівлі-продажу брухту та відходів
чорних металів від 11.01.2012 р.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 26.08.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 15.09.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
09.09.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду представник
відповідача подав відзив на позовну
заяву, в якому просить суд врахувати
тяжкий фінансовий стан відповідача та
приймаючи рішення, надати відповідачу
відстрочку у виплаті належної до
сплати суми строком на шість місяців.
У судовому засіданні 15.09.2014 р.
представник позивача надав письмові
пояснення стосовно відшкодування
збитків. Також судом оголошувалась
перерва до 13.10.2014 р.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 р. судом продовжено
строк вирішення спору на п'ятнадцять
днів, розгляд справи відкладено та
призначено судове засідання на 13.11.2014 р.
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги визнав
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.11.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.01.2012 р. між Публічним акціонерним
товариством «Укрпластик» та Публічним
акціонерним товариством
«Укрвторчормет» укладено договір
№0203581 купівлі-продажу брухту та
відходів чорних металів, умовами якого
передбачено, що позивач зобов'язується
продати та передати у власність
відповідача, а відповідач
зобов'язується прийняти та оплатити
промисловий брухт та відходи чорних
металів згідно ДСТУ 4121-2002 у кількості 200
тон (орієнтовно).

Відповідно до п.2.4. договору, право
власності на товар від позивача до
покупця за даним договором переходить
з моменту прийняття товару
відповідачем, що оформлюється актами
приймання металів чорних (вторинних) на
території цехів та дільниць
відповідача, що зазначені в додатковій
угоді до договору.

Згідно п.3.1. договору, ціни на товар є
договірними та узгоджуються у
додаткових угодах, що є невід'ємною
частиною даного договору.

Оплата за товар проводиться
відповідачем за цінами, що діють на
момент здачі товару платіжними
дорученнями на підставі актів
приймання металів чорних (вторинних).
Оплата здійснюється тільки за умови
надання позивачем податкових
накладних (п. 3.3. договору).

Пунктом 4.6. договору визначено, що
термін дії даного договору
встановлюється з дати його підписання
до 31.12.2012 р. Якщо жодна із сторін за 20
(двадцять) днів до завершення терміну
дії договору в письмовій формі не
попередить іншу сторону про розірвання
договору, то термін його дії
автоматично продовжується на
наступний календарний рік.

15.10.2013 р. між Публічним акціонерним
товариством «Укрпластик» та Публічним
акціонерним товариством
«Укрвторчормет» укладено додаткову
угоду до договору №0203581 від 11.01.2012 р.

Відповідно до п. 1. додаткової угоди,
сторони вирішили пункт 4.6. договору
№0203581 від 11.01.2012 р. викласти в наступній
редакції: термін дії даного договору
встановити з дати його підписання до
31.12.2014 р.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору позивачем було
поставлено відповідачеві товар
загальною вартістю 76 924, 10 грн., що
підтверджується актами приймання
металів чорних (вторинних) №Ц00014941 від
01.11.2013 р., №Ц00015149 від 08.11.2013 р., №Ц00015332
від 15.11.2013 р., №Ц00015609 від 28.11.2013 р.,
№Ц00015753 від 06.12.2013 р., №Ц00015975 від 24.12.2013
р., №Ц00016053 від 30.12.2013 р., №Ц00000126 від
22.01.2014 р., які підписані представниками
сторін та скріплені їх печатками (копії
в матеріалах справи), а також
видатковими накладними №1250 від 01.11.2013
р., №1269 від 08.11.2013 р., №1272 від 08.11.2013 р.,
№1296 від 15.11.2013 р., №1305 від 15.11.2013 р., №1355
від 28.11.2013 р., №1359 від 28.11.2013 р., №1377 від
06.12.2013 р., №1381 від 06.12.2013 р., №1449 від 24.12.2013
р., №1454 від 24.12.2013 р., №1475 від 30.12.2013 р.,
№1479 від 30.12.2013 р., №51 від 22.01.2014 р., №55 від
22.01.2014 р. (копії в матеріалах справи).

Проте, відповідач за поставлений товар
розрахувався частково, в результаті
чого за останнім утворилась
заборгованість у розмірі 50 032, 10 грн.

Відповідач листом №90 від 26.02.2014 р.
гарантував позивачу провести оплату за
поставлений металобрухт у термін до
31.03.2014 р.

23.06.2014 р. позивачем на адресу
відповідача направлялась претензія
№10/14-2739 від 20.06.2014 р. з додатком
розрахунку суму основного боргу, пені
та 3 % річних, в якій позивач просить
відповідача погасити заборгованість,
шляхом перерахування коштів на
розрахунковий рахунок позивача, яка
отримана відповідачем 01.07.2014 р., що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового повідомлення (копія
в матеріалах справи).

Відповідач на зазначену вище претензію
відповіді не надав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначає, що відповідач неналежним
чином виконує свої зобов'язання щодо
оплати поставленого товару, зокрема,
щодо погашення заборгованості у
розмірі 50 032, 10 грн. Крім того позивач
просить суд стягнути з відповідача 4 866,
14 грн. - пені, 6 003, 85 грн. - інфляційних
втрат, 583, 94 грн. - 3% річних та 5 839, 36 грн. -
збитків у вигляді сплачених відсотків
за користування банківськими
кредитами понад запланованих обсягів.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між
сторонами договору №0203581
купівлі-продажу брухту та відходів
чорних металів від 11.01.2012 р., суд дійшов
висновку, що за своєю правовою природою
він є договором поставки.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного
кодексу України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 526 Цивільного
кодексу України передбачено, що
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Частиною другою статті 692 ЦК України
встановлено, що покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу.

Як встановлено ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

З матеріалів справи вбачається, що
після порушення провадження у справі
відповідач провів оплату наявної
заборгованості у розмірі 50 032, 10 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями №1445 від 11.09.2014 р. та №1609
від 17.09.2014 р. (в матеріалах справи).

Так, відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Згідно п. 4.4. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарський суд
припиняє провадження у справі у зв'язку
з відсутністю предмета спору (пункт 11
частини першої статті 80 Господарського
процесуального кодексу України),
зокрема, у випадку припинення
існування предмета спору (наприклад,
сплата суми боргу, знищення спірного
майна, скасування оспорюваного акта
державного чи іншого органу тощо), якщо
між сторонами у зв'язку з цим не
залишилося неврегульованих питань.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
припинення провадження у справі №
910/17752/14 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України в частині стягнення основного
боргу у розмірі 50 032, 10 грн., які були
сплачені відповідачем в рахунок
погашення заборгованості після
порушення провадження у справі, за
відсутністю предмету спору.

Таким чином, на день прийняття рішення
у справі поставлений позивачем товар
оплачений відповідачем у повному
обсязі.

Крім того позивач просить суд стягнути
з відповідача 4 866, 14 грн. - пені, 6 003, 85
грн. - втрат від інфляції, 583, 94 грн. - 3%
річних та 5 839, 36 грн. - збитків у вигляді
сплачених відсотків за користування
банківськими кредитами понад
запланованих обсягів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216
Господарського кодексу України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинення ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведено, що ним вжито усіх
належних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України,
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ст.
549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 ГК України встановлено,
що штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. Діючим господарським
законодавством не передбачена
можливість нарахування пені більше ніж
за півроку і цей строк є присікальним.

Так, статті 1 та 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачають, що пеня за прострочення
грошових зобов'язань встановлюється за
згодою сторін (тобто письмово в
договірній формі), та її розмір, який
повинен застосовуватись, не
визначається даним законом, а лише
обмежується подвійною обліковою
ставкою Національного банку України,
що діяла у період, за який сплачується
пеня.

Тож, оскільки між сторонами в договорі
№0203581 купівлі-продажу брухту та
відходів чорних металів від 11.01.2012 р. не
погоджувались умови про
відповідальність за несвоєчасне
виконання зобов'язань у вигляді пені та
відсутні положення закону про
зобов'язання відповідача сплатити пеню
за допущене правопорушення у даних
правовідносинах, тому суд визнає
вимогу позивача про стягнення з
відповідача пені у розмірі 4 866, 14 грн.
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 5839, 36 грн. - збитків у
вигляді сплачених відсотків за
користування банківськими кредитами
понад запланованих обсягів, суд
зазначає наступне.

Частиною 1, 2 ст. 22 ЦК України
встановлено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: - втрати,
яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); -
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 225 Господарського кодексу
України визначено, до складу збитків,
що підлягають відшкодуванню особою,
яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правом фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення:

1)протиправної поведінки;

2)шкоди;

3)причинного зв'язку між протиправною
поведінкою заподіювача та шкодою;

4)вини.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Важливим елементом доказування
наявності шкоди є встановлення
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками
потерпілої сторони. Слід довести, що
протиправна дія чи бездіяльність
заподіювача є причиною, а збитки, які
виникли у потерпілої особи, - наслідком
такої протиправної поведінки.

Таким чином, позивач повинен довести
факт заподіяння йому збитків, розмір
зазначених збитків та докази
невиконання зобов'язань та
причинно-наслідковий зв'язок між
невиконанням зобов'язань та
заподіяними збитками. При визначенні
розміру збитків, заподіяних порушенням
господарських договорів, береться до
уваги вид (склад) збитків та наслідки
порушення договірних зобов'язань для
підприємства. Тоді як відповідачу
потрібно довести відсутність його вини
у спричиненні збитків позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.03.2008 р. між Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» (далі-банк) та
Відкритим акціонерним товариством
«Укрпластик» (далі - позичальник) був
укладений договір про надання
кредитної лінії №CR 08-127/28-2.

Відповідно до п.1.2 договору позичальник
зобов'язаний використовувати кредит
на:

1) Поповнення обігових коштів;

2) Виконання позичальником умов п.1.9.
договору про надання гарантій, а саме
для перерахування коштів банку для
здійснення останнім платежів по
гарантії (ям) у відповідності до умов
договору про надання гарантій;

3) Виконання позичальником умов п.1.9.
договору про надання акредитивів, а
саме для перерахування коштів банку
для здійснення останнім платежу по
акредитиву (ам) у відповідності до умов
договору про надання акредитивів.

Частиною 3 ст. 226 Господарського кодексу
України, визначено умови і порядок
відшкодування збитків, сторона
господарського зобов'язання
позбавляється права на відшкодування
збитків у разі якщо вона була своєчасно
попереджена другою стороною про
можливе невиконання нею зобов'язання і
могла запобігти виникненню збитків
своїми діями, але не зробила цього, крім
випадків, якщо законом або договором не
передбачено інше.

В матеріалах справи наявний лист
відповідача №90 від 26.02.2014 р., в якому
останній попередив позивача про
скрутний фінансовий стан та про
затримку в розрахунках за отриманий
металобрухт.

Отже, суд не вбачає
причинно-наслідкового зв'язку між
проведенням оплати відсотків
позивачем за користування кредитними
коштами та заборгованістю відповідача,
а тому вимога в цій частині не підлягає
задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача 6 003, 85 грн. - втрат від
інфляції та 583, 94 грн. - 3% річних за
період з 26.02.2014 р. по 20.08.2014 р. суд
відзначає, що згідно зі статтю 625
Цивільного кодексу України боржник, не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом перевірено наданий позивачем
розрахунок 3% річних та інфляційних
втрат, який відповідає вимогам
законодавства, а тому визнає
обґрунтованою вимогу позивача про
стягнення з відповідача 6 003, 85 грн. -
втрат від інфляції та 583, 94 грн. - 3%
річних за період з 26.02.2014 р. по 20.08.2014 р.

Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем було
порушено умови договору №0203581
купівлі-продажу брухту та відходів
чорних металів від 11.01.2012 р., положення
ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України,
ст. 193 Господарського кодексу України, а
тому підлягають задоволенню вимоги
позивача про стягнення з відповідача 6
003, 85 грн. - втрат від інфляції та 583, 94
грн. - 3% річних.

Щодо розподілу судових витрат з
урахуванням часткового припинення
провадження у справі, суд відзначає
наступне.

Статтею 7 Закону України «Про судовий
збір» врегульовано загальні питання
повернення сплачених сум судового
збору з підстав, які визначено цією
статтею і перелік яких є вичерпним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013 року N7 «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» (Із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року N 9) у застосуванні ст. 7
Закону України «Про судовий збір»
господарським судам необхідно мати на
увазі, зокрема, таке. Статтею 7 Закону
передбачено підстави повернення
судового збору. У їх числі не зазначено
такої підстави, як припинення
провадження у справі (стаття 80 ГПК
України). Водночас закриття
провадження у справі, про яке йдеться у
пункті 5 частини першої цієї статті
Закону, є поняттям цивільного і
адміністративного судочинства,
передбаченим відповідно статтею 205
Цивільного процесуального кодексу
України і статтею 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які господарськими судами у
здійсненні судочинства не
застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у
справі з підстав, передбачених статтею
80 ГПК України, не тягне за собою
наслідків у вигляді повернення
сплаченої суми судового збору.

Крім того, при подачі позову до
Господарського суду міста Києва
позивачем було переплачено судовий
збір в сумі 138, 75 грн., так як, виходячи із
заявленої ціни позову у даній справі, в
силу вимог ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» позивач зобов'язаний
сплатити судовий збір в сумі 1 827, 00 грн.,
однак сплатив - 1 965, 75 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
судовий збір», сплачена сума судового
збору повертається за ухвалою суду в
разі: зменшення розміру позовних вимог
або внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом;
повернення заяви або скарги; відмови у
відкритті провадження у справі;
залишення заяви або скарги без
розгляду (крім випадків, якщо такі
заяви або скарги залишені без розгляду
у зв'язку з повторним неприбуттям
позивача або за його клопотанням);
закриття провадження у справі. У
випадках, установлених пунктом 1
частини першої цієї статті, судовий
збір повертається в розмірі
переплаченої суми; в інших випадках,
установлених частиною першою цієї
статті, - повністю. Повернення
сплаченої суми судового збору
здійснюється в порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади
із забезпечення реалізації державної
фінансової політики.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/17752/14
припинити на підставі пункту 1-1 частини
1 статті 80 ГПК України в частині
стягнення 50 032, 10 грн. основного боргу за
відсутністю предмету спору.

2. Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Укрпластик»
задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Укрвторчормет» (02160, м.
Київ, вул. Каунаська, буд. 27,
ідентифікаційний код - 00191483), з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
судового рішення, на користь
Публічного акціонерного товариства
«Укрпластик» (02002, м. Київ, вул. М.
Раскової, буд. 1, ідентифікаційний код -
00203588) 6 003 (шість тисяч три) грн. 85 коп. -
інфляційних втрат, 583 (п'ятсот
вісімдесят три) грн. 94 коп. - 3% річних та
178 (сто сімдесят вісім) грн. 77 коп. -
судового збору.

4. Повернути з Державного бюджету
України на користь Публічного
акціонерного товариства «Укрпластик»
(02002, м. Київ, вул. М. Раскової, буд. 1,
ідентифікаційний код - 00203588) надмірно
сплачений судовий збір у розмірі 138 (сто
тридцять вісім) грн. 75 коп.

5. У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

6. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 17.11.2014 р.

Суддя
Бондарчук В.В.