ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2014 р.Справа № 922/3897/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АМІ", м.Донецьк до
Ізюмської об'єднаної ДПІ Харківської
області ДПС, м.Ізюм про стягнення
105761,19 гривень за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Христофорова О.В.
(довіреність №841/10/10-021 від 18 березня 2014
р)

Хаустової О.О. (довіреність
№826/10/10-021 від 01 листопада 2013 року)

третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

11 вересня 2014 року позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю "АМІ",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з Ізюмської об'єднаної
ДПІ Харківської області ДПС
(відповідача) суми заборгованості у
розмірі 105761,19 гривень, у тому числі,
91485,00 гривень суми основної
заборгованості, 4203,30 гривень суми 3%
річних, 10072,89 гривень суми інфляційних
втрат. Заявлену вимогу обґрунтував
неналежним виконанням відповідачем
умов договору поставки №879/8-2012п,
укладеного між сторонами 19 грудня 2012
року. Крім того, позивач просив суд
стягнути з відповідача 1827,00 гривень
судового збору.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 15 вересня 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у судовому засіданні на 07
жовтня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 07 жовтня 2014
року було відкладено розгляд справи на
11 листопада 2014 року. Також, відповідною
ухвалою було залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача -
Управління казначейства України в
Ізюмському районі Харківської області.

07 листопада 2014 року представник
третьої особи надав через канцелярію
письмові пояснення (вх.№39201), в яких
зазначив, що Управління казначейства
України в Ізюмському районі
Харківської області не є стороною
договору та не може відповідати за
грошові зобов'язання відповідача перед
позивачем за спірним договором. Крім
того, просив суд розглядати справу без
його участі. Судом було досліджено
надані пояснення та долучено до
матеріалів справи.

11 листопада 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду супровідним листом (вх.№39901)
додаткові документи на підтвердження
своєї правової позиції по даній справі.
Судом було досліджено надані документи
та долучено до матеріалів справи.

Представники відповідача у судовому
засіданні 11 листопада 2014 року проти
позовних вимог заперечували. Зазначали
про їх необґрунтованість та
безпідставність, вважаючи їх такими, що
не підлягають задоволенню.

Позивач та третя особа у судове
засідання 11 листопада 2014 року своїх
представників не направили. Про час та
місце проведення судового засідання
були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, встановив
наступне.

19 грудня 2012 року між товариством з
обмеженою відповідальністю "АМІ"
(позивачем) та Ізюмською об'єднаною ДПІ
Харківської області ДПС (відповідачем)
було укладено договір поставки
№879/8-2012п. Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
постачальник (позивач) зобов'язався
передати у власність покупця
(відповідача) товари
виробничо-технічного призначення,
вказані у специфікації (надалі - товар),
а покупець, в свою чергу, зобов'язався
прийняти відповідний товар та оплатити
його.

На виконання умов договору, між
сторонами було укладено протокол
договірної ціни постачання товару
(а.с.14) та специфікацію (а.с.15). Загальна
вартість товару склала 91485,00 гривень.
Відповідні документи було підписано з
обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до п.2.2 договору, документом,
що підтверджує кількість поставленого
товару є товарна (видаткова) накладна.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач поставив на адресу відповідача
товар на суму 91485,00 гривень, що
підтверджується видатковою накладною
№1219/104 від 19 грудня 2012 року (а.с.16).
Вказана накладна була підписана з обох
сторін та скріплена печатками. Крім
того факт поставки товару
підтверджується додатковими
первинними документами, а саме, наявною
у матеріалах справи довіреністю №23 на
отримання товарно-матеріальних
цінностей від 19 грудня 2012 року (а.с.17).

Оплата товару здійснюється на підставі
товарної (видаткової) накладної.
Розрахунки здійснюються після
поставки товару згідно видаткової
накладної протягом 7 календарних днів
після поставки товару або отримання
бюджетного призначення.

Як вбачається з матеріалів справи,
станом на 20 грудня 2012 року грошові
кошти на оплату товару надійшли з
Державного бюджету до установи
відповідача. Однак, враховуючи, що
відповідач є бюджетною установою,
відповідні грошові кошти у розмірі
91485,00 гривень були списані з рахунку
ОДПІ, у відповідності до п.1 ст.57
Бюджетного кодексу України. Факт
надходження та списання відповідної
суми з рахунку відповідача
підтверджується виписками по рахунку,
наявними у матеріалах справи.

Отже, відповідач не здійснив оплату
товару, поставленого позивачем, з
причин, на його думку, що не залежали
від нього, а саме недостатності ресурсу
(платоспроможності) на єдиному
казначейському рахунку.

Суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання за спірним договором
належним чином та у повному обсязі.
Проте, відповідач, в свою чергу,
зобов'язання за спірним договором не
виконав, у зв'язку з чим, утворилась
основна заборгованість перед
позивачем у розмірі 91485,00 гривень, яка
до цього часу залишається непогашеною.

До того ж, сума відповідної
заборгованості підтверджується
підписаним з обох сторін актом звірки
взаєморозрахунків станом на 25 лютого
2014 року (а.с.18).

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем
основної заборгованості в
добровільному порядку, суд вважає
заявлену вимогу позивача щодо
стягнення з відповідача суми основної
заборгованості у розмірі 91485,00 гривень
нормативно та документально
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Щодо відсутності вини відповідача, у
зв'язку із неспроможністю вчасно
розрахуватись за отриманий товар,
оскільки останній фінансується з
Державного бюджету України, суд
зазначає наступне.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Також, слід зазначити, що відсутність
бюджетного фінансування не є підставою
для звільнення від обов'язку оплати
отриманого відповідачем товару, з
огляду на позицію викладену в
постанові Верховного Суду України від
15 травня 2012 року у справі №11/446. Так,
Верховний Суд України зазначив, що
відсутність бюджетних коштів не
виправдовує бездіяльність замовника і
не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання.

Крім того, недодержання своїх
обов'язків контрагентом боржника не є
дією непереборної сили, тобто
надзвичайних і невідворотних обставин,
внаслідок якої боржник може бути
звільнений від відповідальності за
порушення грошового зобов'язання.
Відповідна правова позиція зазначена у
оглядовому листі Вищого
господарського суду України № 01-06/767/2013
"Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" від 29
квітня 2013 року.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 10072,89 гривень
суми інфляційних втрат та 4203,30 гривень
суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, перевіривши розрахунки позивача
щодо кожної із нарахованих санкцій,
перевіривши періоди нарахування
останнім вказаних сум інфляційних
втрат та 3% річних, дійшов висновку про
те, що відповідні розрахунки є вірними,
та відповідають нормам чинного
законодавства, а тому нараховані суми
підлягають стягненню з відповідача у
повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст.129
Конституції України, ст.ст.530, 599, 612, 625
Цивільного кодексу України, ст.ст.179, 193
Господарського кодексу України, та
керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Ізюмської об'єднаної ДПІ
Харківської області ДПС (64309,
Харківська область, м.Ізюм, вул. Фрунзе,
32, ) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "АМІ" (83060, м.Донецьк,
вулиця Куйбишева, 143-Г, )
91485,00 гривень основної заборгованості,
4203,30 гривень суми 3% річних, 10072,89 гривень
інфляційних втрат та 1827,00 гривень
судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 17 листопада 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/3897/14