ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2014 р.Справа № 922/4058/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання
Пустовалова І.С.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Завод ім. Фрунзе", м. Харків
до Товариства з обмеженою
відповідальністю ВТП
"Теплоенергопром", м. Харків про
стягнення коштів у сумі 15 426,02 грн. за
участю представників:

від позивача - Просвєтової Т.М. (дов.№ 63
від 25.12.2013 року);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне
товариство "Завод ім. Фрунзе" (надалі -
позивач) звернулось до господарського
суду Харківської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю ВТП "Теплоенергопром"
(надалі - відповідач), в якому, з
урахуванням заяви про зменшення
розміру позовних вимог (а.с. 40), просило
суд стягнути з відповідача суму
основної заборгованості в розмірі 13
291,92 грн., пеню в сумі 1 161,68 грн., 3 % річних
в розмірі 161,69 грн., інфляційні втрати в
розмірі 810,73 грн., а також судовий збір в
сумі 1 827 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем покладених на нього
зобов'язань за договором про надання
послуг з технічного обслуговування та
ремонту автомобілів № 2014.04/07-ТО-421 від
07.04.2014 року в частині повноти та
своєчасності проведення розрахунків
за виконані роботи.

Ухвалами суду від 14.10.2014 року та від
28.10.2014 року розгляд справи відкладався
на 13.11.2014 року до 10:30 год.

Представник позивача у призначеному
судовому засіданні 13.11.2014 року
підтримав заявлений позов та просив
суд його задовольнити.

Відповідач своїм правом на участь в
господарських засіданнях не
скористався та жодного разу не прибув
до суду. Витребуваних судом документів
не надав. Про причини неявки суд не
повідомив.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Враховуючи те, що судом вжито всі
заходи для належного повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи та достатність часу, наданого
для підготовки до судового засідання
та підготовки витребуваних судом
документів, суд вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представника відповідача за наявними в
ній матеріалами, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно та повно дослідивши
матеріали справи та надані докази, суд
встановив наступне.

Так, 07.04.2014 року між Публічним
акціонерним товариством "Завод ім.
Фрунзе" (Виконавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю ВТП
"Теплоенергопром" (Замовник) був
укладений договір про надання послуг з
технічного обслуговування та ремонту
автомобілів № 2014.04/07-ТО-421 (надалі -
Договір).

За умовами вказаного Договору
Виконавець за дорученням Замовника
зобов'язується власними силами
надавати послуги з технічного
обслуговування та ремонту автомобілів,
визначених в Додатку № 1 до Договору,
які знаходяться у власності чи
користуванні Замовника, а Замовник, в
свою чергу, зобов'язується прийняти
надані послуги та оплатити їх вартість
на умовах та в порядку, визначених цим
Договором.

Згідно п. 2.1. Договору послуги надаються
за заявкою, поданою представником
Замовника, в якій зазначається дата,
час надання автомобілю та документації
до нього для надання послуг. Виконавець
приймає заявку та погоджує її шляхом
підписання.

Відповідно до п.3.7. Договору оплата
вартості послуг здійснюється
Замовником після їх надання на
підставі виставленого Виконавцем
рахунку та акту виконаних робіт. В
такому випадку, оплата послуг має бути
здійснена протягом п'яти банківських
днів з моменту виставлення рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем відповідно до замовлення
були виконані роботи з ремонту
автомобіля Hyundai Tucson (держ. номер АХ 6938
СО), який належить відповідачу та
зазначений в Додатку № 1 до Договору.

Вищевказані роботи були прийняті
відповідачем в повному обсязі, про що
свідчить наявна в матеріалах справи
копія наряду - замовлення № 3иФ-650746 від
15.04.2014 року, який одночасно є актом
виконаних робіт (а.с. 13).

На виконання п. 3.7. Договору відповідачу
був виставлений рахунок на оплату
виконаних робіт від 15.04.2014 року №
3иФ-0231411 на суму 13 291,92 грн. (а.с. 15).

Між тим, відповідач допустив порушення
взятих на себе договірних зобов'язнь
та, в обумовлені договором строки, за
виконані роботи згідно наряду -
замовлення № 3иФ-650746 від 15.04.2014 року не
розрахувався.

З метою досудового врегулювання спору
позивачем на адресу Товариства з
обмеженою відповідальністю ВТП
"Теплоенергопром" була направлена
претензія із вимогою погасити існуючу
заборгованість (а.с. 17). Проте, остання
була залишена відповідачем без
задоволення.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 174, 179
Господарського кодексу України (надалі
- ГК України), ст. 11 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України) договір є
підставою виникнення господарських
прав і обов'язків (зобов'язань), які
мають виконуватись належним чином і у
встановлений строк відповідно до
вказівок закону, договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в
зобов'язанні встановлено строк (дату)
його виконання, то воно повинно бути
виконано в цей строк (дату).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, що передбачено ч.1 ст. 612 ЦК
України.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до cт. 903 ЦК України, якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
враховуючи доведеність факту
порушення відповідачем умов діючого
законодавства, ненадання відповідачем
суду доказів погашення боргу, суд
вважає, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 13 291,92 грн.
підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку
обґрунтованості позовних вимог в
частині стягнення з відповідача пені в
розмірі 1 168,68 грн., суд зазначає
наступне.

Частиною першою ст. 216 ГК України
встановлено, що учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 ГК України у сфері
господарювання застосовуються такі
види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Так, частиною шостою ст. 232 ГК України,
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи із змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців. Проте законом або
договором можуть бути передбачені інші
умови нарахування.

Пунктом 5.1. Договору сторони визначили,
що в разі несвоєчасної оплати наданих
позивачем послуг відповідач сплачує
пеню, яка обчислюється залежно від
вартості неоплачених послуг в розмірі
0,2 % від суми невиконаного зобов'язання
за кожен день прострочення.

Позивачем до матеріалів справи було
надано уточнений розрахунок пені,
здійснений відповідно до вимог Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" за яким сума штрафних
санкцій внаслідок неналежного
виконання відповідачем грошового
зобов'язання склала 1 161,68 грн. за період
прострочення з 23.04.2014 року по 17.09.2014
року.

Судом перевірено правильність
нарахування позивачем суми пені та
встановлено, що даний розрахунок не
суперечить вимогам чинного
законодавства, здійснений вірно, а тому
визначена до сплати сума неустойки в
розмірі 1 161,68 грн. підлягає стягненню в
повному обсязі.

Стосовно позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 3 % річних в
сумі 161,69 грн. та інфляційних втрат в
розмірі 810,73 грн. суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

З огляду на викладене, позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача 3% річних в
сумі 161,69 грн. та інфляційних втрат в
розмірі 810,73 грн. підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Зібрані у справі докази та їх належна
оцінка свідчать про обґрунтованість
заявлених позивачем вимог, у зв'язку з
чим суд дійшов висновку про їх
задоволення в повному обсязі.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, встановивши сторону, з
вини якої справу було доведено до суду,
керується ст.ст. 44, 49 ГПК України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85,
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного
товариства "Завод ім. Фрунзе" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю ВТП "Теплоенергопром"
про стягнення коштів задовольнити в
повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю ВТП "Теплоенергопром"
(61106, м. Харків, проспект Московський, 283,
) на користь Публічного
акціонерного товариства "Завод ім.
Фрунзе" (61001, м. Харків, вул.
Плеханівська, 57-а, ) суму
основної заборгованості в розмірі 13
291,92 грн., пеню в сумі 1 161,68 грн., 3 % річних
в розмірі 161,69 грн., інфляційні втрати в
розмірі 810,73 грн., а також судовий збір в
сумі 1 827 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 17.11.2014 р.

Суддя С.Ч. Жельне

справа № 922/4058/14