ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року Справа № 907/358/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіГончарука
П.А.,суддіКондратової
І.Д.,суддіСтратієнко Л.В.,за участю
представників сторін від позивача не
з'явився;від відповідача
ОСОБА_4;розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5на
рішення Господарського суду
Закарпатської області від 01.07.2014 року
та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 рокуу
справі№ 907/358/14 Господарського суду
Закарпатської областіза
позовомГолятинської сільської ради
Міжгірського району Закарпатської
областідоФізичної особи - підприємця
ОСОБА_5простягнення 60000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Голятинська сільська
рада Міжгірського району
Закарпатської області (надалі -
Голятинська сільська рада, позивач)
звернулася до господарського суду з
позовом до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_5 (надалі - ФОП ОСОБА_5, відповідач)
про стягнення 60000,00 грн, посилаючись на
те, що відповідач не виконав умови
договорів купівлі-продажу № 12 та 13 від
15.09.2013 року щодо поставки товару, за
який отримав попередню оплату.

ФОП ОСОБА_5 позов визнав частково,
зазначаючи, що товар на суму 14600,00 грн
він передав позивачу.

Рішенням Господарського суду
Закарпатської області від 01.07.2014 року
(суддя Васьковський О.В.), яке залишене
без змін постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
18.09.2014 року (судді: Кравчук Н.М., Гнатюк
Г.М., Якімець Г.Г.), позов задоволено
повністю.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_5 просить
скасувати рішення Господарського суду
Закарпатської області від 01.07.2014 року
та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 року і
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог частково, в сумі 45400,00
грн. Відповідач вважає, що суди
попередніх інстанцій відхиливши
докази у справі (претензії позивача
щодо недопоставки товару), що
підтверджують визнання Голятинською
сільською радою обставини передачі
відповідачем товару на суму 14600,00 грн,
порушили норми матеріального (ст. 529
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), ст. 193 Господарського кодексу
України) та процесуального права (ст.ст.
32, 33, 34 Господарського процесуального
кодексу України (надалі - ГПК України)).
Крім того, ФОП ОСОБА_5 вказує на те, що в
позовній заяві об'єднано вимоги, які
виникають з різних договорів.

19.11.2014 року представник відповідача
подав додаткові обґрунтування
касаційної скарги, в яких вказав, що
позивач не має право вимагати
повернення попередньої оплати,
оскільки в своїх претензіях вимагав
передання оплаченого товару, не надав
докази відмови продавця постави
товару, а також докази розірвання
договору або відмови від нього.

Крім того, представник відповідача
заявив клопотання про вихід у разі
необхідності за межі вимог касаційної
скарги та направлення справи на новий
розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення представника відповідача,
перевіривши згідно ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК
України наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в судових рішеннях, а
також правильності застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
суд касаційної інстанції вважає, що
касаційну скаргу необхідно залишити
без задоволення з таких підстав.

У справі, що переглядається, суди
попередніх інстанцій встановили, що
05.09.2013 року між ФОП ОСОБА_5 та
Голятинською сільською радою були
укладені договори № 12 та № 13, за якими
відповідач зобов'язувався передати
позивачу у власність для потреб
дитячого дошкільного закладу
обладнання і предмети довгострокового
користування, меблі та інвентар,
вартістю 50000,00 грн та 10000,00 грн
відповідно, а позивач - оплатити цей
товар згідно рахунку або відпускної
накладної протягом 10- ти банківських
днів.

Суди з'ясували, що відповідач виставив
рахунки № 111 від 05.09.2013 року, № 112 від
05.09.2013 року, № 114 від 16.09.2013 року та № 115
від 04.11.2013 року на суму 60000,00 грн, які
позивач оплатив в повному обсязі, що
підтверджується платіжними
дорученнями: № 1 від 14.11.2013 року на суму
13690,00 грн; № 2 від 03.10.2013 року на суму 8500,00
грн; № 3 від 06.11.2013 року на суму 27810,00 грн;
№ 45 від 14.11.2013 року на суму 10000,00 грн.

У п. 4.1 договорів сторони узгодили, що
приймання замовником товару від
виконавця здійснюється згідно з
діючими правилами торгівлі.

В матеріалах справи відсутні підписані
сторонами товарно-розпорядчі
документи (зокрема: накладні, акти
приймання-передачі товару, тощо), які б
підтверджували факт здійснення
господарської операції з передачі
товару, та виконання відповідачем
свого обов'язку за договорами.

Строк для передачі товару в договорах
не встановлений.

Позивач звертався до ФОП ОСОБА_5 з
претензіями № 1 від 30.12.2013 року, № 2 від
30.12.2013 року та повторними претензіями №
1 від 25.02.2014 року, № 2 від 25.02.2014 року, № 1
від 11.03.2014 року і № 2 від 11.03.2014 року щодо
передачі товару за договорами. Ці
претензії відповідач залишив без
відповіді та задоволення, що й стало
підставою звернення до суду.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 663 ЦК України визначено, що
продавець зобов'язаний передати товар
покупцеві у строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо зміст
договору не дає змоги визначити цей
строк, - відповідно до положень статті
530 цього Кодексу.

Обов'язок продавця передати товар
покупцеві вважається виконаним у
момент: вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар має бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару. Договором
купівлі-продажу може бути встановлений
інший момент виконання продавцем
обов'язку передати товар. Товар
вважається наданим у розпорядження
покупця, якщо у строк, встановлений
договором, він готовий до передання
покупцеві у належному місці і покупець
поінформований про це. Готовий до
передання товар повинен бути
відповідним чином ідентифікований для
цілей цього договору, зокрема шляхом
маркування (ч. 1 ст. 664 ЦК України).

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено
право покупця у разі порушення
продавцем строку передання йому
попередньо оплачених товарів або
пред'явити вимогу про передання
оплаченого товару, або вимагати
повернення суми попередньої оплати
(тобто відмовитися від прийняття
виконання).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, дійшов висновку
про задоволення позовних вимог з
огляду на неналежне виконання
відповідачем (продавцем) свого
зобов'язання зі своєчасного передання
попередньо оплаченого товару позивачу
(покупцю), що, згідно з положеннями ч. 2
ст. 693 ЦК України є підставою для
повернення попередньої оплати
продавцю.

Суди, дослідивши й оцінивши всі зібрані
у справі докази, відхилили доводи
відповідача щодо здійснення ним
часткової поставки товару позивачу на
суму 14600,00 грн з огляду на
недопустимість доказів (претензії
позивача, в яких останній вказував про
поставку товару на суму 146000,00 грн), на
які відповідач посилався як на
підставу своїх заперечень. Місцевий
господарський суд, вказав, що
відповідач відповідно умов договору не
надав позивачу необхідних документів
на товар (сертифікатів, гарантійних
талонів, накладних) відповідно до умов
договору (п.п. 2.1, 4.1). Суд апеляційної
інстанції додатково вказав, що
допустимим доказом виконання обов'язку
продавця передати товар згідно Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" є
первинні документи, якими
підтверджується сам факт здійснення
господарської операції з передачі
товару або товаророзпорядчого
документу на товар.

Враховуючи положення ст. 664 ЦК України,
яка визначає момент виконання
обов'язку продавця передати товар, та
недоведеність відповідачем згідно
ст.ст. 32, 33 ГПК України виконання цього
обов'язку, Вищий господарський суд
України вважає, що висновок попередніх
судових інстанцій про наявність
правових підстав для задоволення
позову є законним, обґрунтованим,
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, фактичним
обставинам та наявним матеріалам
справи. Помилкове застосування судом
апеляційної інстанції положень Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", який
зважаючи на його предмет регулювання
не поширюються на спірні
правовідносини, не призвело до
прийняття неправильного по суті
судового рішення, а тому не може бути
підставою для його скасування.

Твердження заявника касаційної скарги
про безпідставне об'єднання в позовній
заяві вимог, які виникають з різних
договорів, суд касаційної інстанції
відхиляє, оскільки відповідно ч. 1 ст. 58
ГПК України дозволяється об'єднувати
вимоги, які пов'язані між собою
підставами виникнення або доказами, що
підтверджують ці вимоги. Отже,
об'єднання можливе, якщо вимоги
пред'явлені позивачем до одного
відповідача і мають ті самі (з одного
договору) чи пов'язані (з різних, але
аналогічних договорів) підстави
виникнення.

Посилання відповідача на те, що позивач
не має право вимагати повернення суми
попередньої оплати, оскільки у
претензіях вимагав передання
оплаченого товару, і продавець не
відмовляється від виконання цього
обов'язку, Вищий господарський суд
України відхиляє, оскільки зі змісту ч.
2 ст. 693 ЦК України вбачається, що
можливість обрання певно визначеного
варіанта правової поведінки боржника є
виключно правом покупця. І у випадку
невиконання продавцем вимоги покупця
про поставку товару, викладеної у
претензії, останній не позбавлений
права вимагати від продавця повернення
попередньої плати шляхом пред'явлення
до нього позову. Відповідно до ч. 2 ст. 693
ЦК України для застосування наслідків
неналежного виконання продавцем свого
зобов'язання зі своєчасного передання
товару покупцю попереднє розірвання
договору купівлі-продажу не
вимагається, тому твердження заявника
з цього приводу суд не бере до уваги.

Щодо доводів ФОП ОСОБА_5 про те, що суди
не дослідили у повному обсязі докази у
справі та безпідставно відхилили
претензії позивача, в яких останній
визнає часткову поставку товару, то
слід виходити з того, що Вищий
господарський суд України відповідно
до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має право
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази, тому
вирішення цих питань не відноситься до
його компетенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України
підставою для скасування рішення
місцевого господарського суду та
постанови апеляційного господарського
суду є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Переглянувши у касаційному порядку
судові рішення, Вищий господарський
суд України не встановив порушення чи
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
які б призвели до прийняття
неправильного судового рішення у
справі.

З урахуванням викладеного, касаційна
скарга залишається без задоволення, а
ухвалені у справі судові рішення - без
змін.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_5 залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Закарпатської області від 01.07.2014
року та постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
18.09.2014 року у справі № 907/358/14- без змін.

Головуючий суддя Гончарук П.А.Суддя
Кондратова І.Д.СуддяСтратієнко Л.В.