КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р. Справа№ 911/3667/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання:
Підченко О.Ю.

за участю представників:

від позивача: Грищенко О.М. за
довіреністю б/н від 15.08.2014;

від відповідача: Пранничук Р.В.,
Панфілова І.А. за довіреністю №2912 від
01.07.2014;

Розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул»

на рішення Господарського суду
Київської області від 02.10.2014

у справі №911/3667/14 (суддя Лилаки Т.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул»

до Акціонерного товариства
Резекненської спеціальної економічної
зони «Rebir»

про визнання контракту недійсним

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду
Київської області передані позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул» (далі -
позивач) до Акціонерного товариства
Резекненської спеціальної економічної
зони «Rebir» (далі - відповідач) про
визнання недійсним контракту №1/2012 від
24.10.2012.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 02.10.2014 у справі
№911/3667/14 в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ультратул»
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду Київської
області від 02.10.2014 та прийняти нове,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014 прийнято
вказану апеляційну скаргу до
провадження, розгляд справи призначено
на 12.11.2014.

Через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Акціонерного
товариства Резекненської спеціальної
економічної зони «Rebir» надійшов відзив
на апеляційну скаргу, у якому останній
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, просив залишити рішення суду у
даній справі без змін.

В судове засідання з'явились
представники відповідача та позивача.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, просив суд
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд апеляційну скаргу залишити
без задоволення, рішення суду першої
інстанції - без змін.

Відповідно до статті 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

24.10.2012 між Акціонерним товариством
Резекненської спеціальної економічної
зони «Rebir» (продавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» (покупець) було укладено
контракт №1/2012 за умовами якого
продавець зобов'язується продати, а
покупець прийняти та оплатити товар -
електричні інструменти, запчастини до
них та рекламну продукцію (в подальшому
за текстом договору - Товар).

Позивач просить визнати вказаний
контракт недійсним, посилаючись на те,
що контракт №1/2012 підписано від імені
позивача директором ОСОБА_5, який діє на
підставі статуту товариства з
перевищенням наданих йому повноважень,
контракт суперечить чинному
законодавству України та при його
укладенні не досягнуто усіх істотних
умов.

Згідно ст. 123 ГПК України, іноземні
суб'єкти господарювання мають такі
самі процесуальні права і обов'язки, що
і суб'єкти господарювання України, крім
винятків, встановлених законом або
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про міжнародне приватне право»,
іноземці, особи без громадянства,
іноземні юридичні особи, іноземні
держави (їх органи та посадові особи) та
міжнародні організації (далі - іноземні
особи) мають право звертатися до судів
України для захисту своїх прав, свобод
чи інтересів.

Пунктом 3 роз'яснення президії вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики розгляду справ за
участю іноземних підприємств і
організацій» № 04-5/608 від 31.05.2002
встановлено, що господарські суди
повинні керуватися вимогами статті 4
ГПК щодо вибору законодавства, яке має
застосовуватися у вирішенні
господарських спорів за участю
іноземного підприємства, організації.

Зокрема, частиною четвертою статті 4
ГПК України передбачено можливість
застосування господарськими судами
норм права інших держав у випадках,
передбачених законом або міжнародним
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про міжнародне приватне право»
іноземний елемент - ознака, яка
характеризує приватноправові
відносини, що регулюються цим Законом,
та виявляється в одній або кількох з
таких форм: хоча б один учасник
правовідносин є громадянином України,
який проживає за межами України,
іноземцем, особою без громадянства або
іноземною юридичною особою; об'єкт
правовідносин знаходиться на
території іноземної держави; юридичний
факт, який створює, змінює або припиняє
правовідносини, мав чи має місце на
території іноземної держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про
міжнародне приватне право» у випадках,
передбачених законом, учасники
(учасник) правовідносин можуть
самостійно здійснювати вибір права, що
підлягає застосуванню до змісту
правових відносин.

Вибір права згідно з частиною першою
цієї статті має бути явно вираженим або
прямо випливати з дій сторін правочину,
умов правочину чи обставин справи, які
розглядаються в їх сукупності, якщо
інше не передбачено законом.

Враховуючи вищевикладене, на час
слухання справи господарський суд
Київської області вірно керувався
вимогами Господарського
процесуального кодексу України,
Законом України «Про міжнародне
приватне право» щодо вибору
законодавства, яке має застосовуватися
у вирішенні спору за участю іноземного
елемента.

Згідно з п. 11.2. контракту усі питання та
суперечності між сторонами, по яким не
було досягнуто згоди шляхом
переговорів, вирішуються в
компетентному суді згідно
законодавства позивача.

З огляду на вищевикладене та те, що
сторони здійснили вибір права, що
підлягає застосуванню до змісту даних
правових відносин, судом при вирішенні
даного спору застосовується норми
законодавства України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
місцевим господарським судом невірно
витлумачено пункт 11.2 контракту,
колегія суддів не приймає до уваги, на
підставах зазначених вище.

Судом встановлено, що загальними
зборами учасників товариства
протоколом №4 від 06 березня 2013 року
затверджено статут Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» (далі - статут).

Згідно абзацу 4 п. 8.3. статуту на який
посилається позивач, встановлено, що з
питань визначення основних напрямів
діяльності товариства та затвердження
планів товариства та звітів про їх
виконання, внесення змін до статуту,
зміни розміру статутного фонду,
відчуження майна товариства на суму, що
становить п'ятдесят і більше відсотків
майна товариства, при вирішенні
питання про ліквідацію товариства
рішення вважається прийнятим, якщо за
нього проголосують учасники, що
володіють у сукупності більш як 50
відсотками загальної кількості
голосів учасників товариства. З решти
питань рішення приймається простою
більшістю голосів (від присутніх).

Враховуючи вищенаведене, позивач
стверджує, що передумовою укладення
контракту №1/2012 від 24.10.2012 року є
прийняття зборами учасників позивача
рішення відповідно до п. 8.3. статуту.

Однак абзац 4 п. 8.3. статуту на який
посилається позивач, як на одну з
підстав заявленої позовної вимоги,
вказує на прийняття рішення зборами
учасників про відчуження майна
товариства на суму, що становить
п'ятдесят і більше відсотків майна
товариства, саме, при вирішенні питання
про ліквідацію товариства, а не
встановлює обмеження на укладання
договорів директором товариства на
суму, що становить п'ятдесят і більше
відсотків майна товариства.

Додаткових доказів, про встановленні
обмеження на укладання директором
товариства договорів, окрім посилань
позивача на п. 8.3. статуту, суду не
надано.

Згідно зі ст. 11 ЗУ «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», фінансова звітність
підприємства (крім бюджетних установ,
представництв іноземних суб'єктів
господарської діяльності та суб'єктів
малого підприємництва, визнаних такими
відповідно до чинного законодавства)
включає: баланс, звіт про фінансові
результати, звіт про рух грошових
коштів, звіт про власний капітал та
примітки до звітів.

Частиною 1 статті 13 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», звітним періодом
для складання фінансової звітності є
календарний рік. Проміжна звітність
складається щоквартально наростаючим
підсумком з початку звітного року в
складі балансу та звіту про фінансові
результати. Баланс підприємства
складається за станом на кінець
останнього дня кварталу (року).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підприємства
зобов'язані подавати квартальну та
річну фінансову звітність органам, до
сфери управління яких вони належать,
трудовим колективам на їх вимогу,
власникам (засновникам) відповідно до
установчих документів, якщо інше не
передбачено цим Законом. Органам
виконавчої влади та іншим користувачам
фінансова звітність подається
відповідно до законодавства. Термін
подання фінансової звітності
встановлюється Кабінетом Міністрів
України, а для банків - Національним
банком України.

З огляду на вищенаведені норми, суд
критично ставиться до наданого
позивачем фінансового звіту на 31.12.2012
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул» у зв'язку
з відсутністю на балансі відміток про
подачу його до органів управління та
органів виконавчої влади, а також
відсутністю таких доказів у матеріалах
справи.

Тому, посилання позивача на те, що
загальна сума укладеного Контракту
№1/2012 від 24.10.2012 становить більше 50%
майна товариства, суд визнає
необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Аналогічні положення
містить також і частина 2 статті 180
Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст. 180 ГК України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Дослідивши спірний контракт,
господарським судом встановлено, що
сторони в момент вчинення правочину
дотримали всіх необхідних вимог
чинного законодавства України та
дійшли згоди щодо всіх істотних умов,
що характерні для договорів
купівлі-продажу, а саме: сторони
домовилися щодо предмету договору,
ціни, кількості товару, умов та строків
поставки товару та порядку його оплати,
своїх обов'язків, відповідальності
сторін, вирішення спорів, строку дії
договору, порядку його розірвання та
інших умов. Договір, при цьому,
відповідно до частини 2 ст. 207 ЦК України
та ст. 181 ГК України укладено в
письмовій формі, підписано обома
сторонами та скріплено печатками обох
сторін, що посвідчує його дійсність та
реальність наміру сторін на його
виконання.

Крім того, судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
відповідач протягом 2012-2013 років
поставив, а позивач прийняв товар
згідно видаткових накладних, які
підписані обома сторонами та скріплені
печатками обох підприємств на загальну
суму 1242557,44 дол. США.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
зазначені первинні документи, суд
дійшов висновку, що вони складені у
відповідності до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», Закону України
«Про податок на додану вартість» та
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку.

Підписання сторонами видаткових
накладних фіксує факт здійснення
господарської операції і встановлення
договірних відносин. Зазначена позиція
викладена, зокрема в пункті 1
Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012
№01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права». Отже, дії
сторін у справі свідчать про те, що їх
було спрямовано на реальне настання
правових наслідків, і в результаті
укладення договору кожна із сторін
вважала себе зобов'язаною виконувати
свої обов'язки згідно його умов.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом,такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для дійсності правочину,
зокрема: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, моральним
засадам суспільства, а також правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

В розумінні зазначених правових норм
позивачем не доведено суду
обґрунтованість позовних вимог та не
надано належних доказів, що
підтверджують невідповідність
спірного договору умовам чинного
законодавства, а зазначені у позові
обґрунтування позовних вимог не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи.

За таких обставин, враховуючи, що
позивачем за заявленими вимогами та їх
правовими підставами не доведено
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
недійсними, місцевий господарський суд
прийшов до вірного висновку, що вимоги
позивача про недійсним контракту №01/2012
від 24.10.2012 є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, Київський
апеляційний господарський суд не
вбачає підстав для скасування рішення
Господарського суду Київської області
у даній справі, в зв'язку з чим
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105,
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» на рішення Господарського
суду Київської області від 02.10.2014 у
справі №911/3667/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 02.10.2014 у справі №
911/3667/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/3667/14
повернути до Господарського суду
Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя
Л.Г. Смірнова

Судді
Л.В. Кропивна

Л.В. Чорна