КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р. Справа№ 910/14422/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Снітко Ю.Л. - представник;

від відповідача: не з'явився ;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ренесанс Капітал
Інвест"

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 08.08.2014р.

у справі № 910/14422/14 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імпап"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ренесанс Капітал
Інвест"

про стягнення 678 035, 56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Імпап" звернулося до
Товариства з обмеженою
відповідальністю " Ренесанс Капітал
Інвест " про стягнення 678 035, 56 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імпап" задоволені.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, просить рішення
місцевого суду скасувати повністю та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на те, що місцевим
судом при прийнятті рішення були
порушені норми матеріального та
процесуального права, неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи.

В обгунтування апеляційної скарги,
скаржником зазначено, що між сторонами
19.07.2013р. було укладено договір поставки
№ 12, однак, суд першої інстанції, на
думку апелянта, не дав повної оцінки
всім пунктам договору.

Відповідно до п. 1.1. договору
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцеві полімерну
продукцію: плівки-стретч, скотч,
полімерні плівки, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
продукцію.

Апелянт звертає увагу суду на те, що
судом першої інстанції не було
досліджено чи передавалися
відповідачем позивачу письмові заявки
з визначенням кількості та асортименту
продукції, в які строки та на яких
умовах повинна бути здійснена
поставка, на підставі чого визначалися
кількість та асортимент поставленої
продукції згідно видаткових накладних,
які містяться в матеріалах справи.

Скаржник зазначає, що на видаткових
накладних, як на первинних документах,
які наявні в матеріалах справи, та на
які позивач посилається, як на
підтвердження факту поставки товару не
міститься відтиску мокрої печатки
одержувача.

Таким чином, в матеріалах справи
відсутні належним чином оформлені
документи, які б підтверджували
здійснення господарських операцій, а
відтак факт поставки товару позивачем
відповідачу належним чином не
доведений.

Ухвалою від 09.10.2014 року порушено
апеляційне провадження у справі та
визнано явку повноважних
представників сторін в судове
засідання обов'язковою.

Ухвалою від 06.11.2014 року розгляд справи
відкладено на підставі ст. 77 ГПК
України.

В судове засідання представник
відповідача не з»явився, про час і
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомлено.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати необхідних заходів до
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.

Вислухавши думку представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
колегія приходить до висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності представника відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
колегія встановила наступне.

Між ТОВ "Імпап" та ТОВ "Ренесанс капітал
інвест" було укладено договір поставки
№ 12 від 19.07.2013 року.

Відповідно до п. 1.1 договору ТОВ "Імпап"
(постачальник) зобов'язується передати
у власність ТОВ "Ренесанс капітал
інвест" (покупець) полімерну продукцію:
плівки -стретч, скотч, полімерні плівки,
а покупець зобов'язується прийняти та
оплатити продукцію.

Відповідно до п. 4.1 договору загальна
вартість продукції за договором є
необмеженою і визначається шляхом
додавання загальної вартості кожної
партії товару за всіма накладними до
договору.

Пунктом 4.3 передбачено, що розрахунки
за фактичну кількість поставленої
продукції покупець здійснює з
постачальником у безготівковій формі в
гривнях, протягом 30-ти календарних днів
після набуття покупцем права власності
на продукцію. Днем оплати вважається
день списання банком коштів з
поточного рахунку покупця. Продукція
вважається переданою покупцеві з
моменту її фактичної передачі йому
разом з необхідними супровідними
документами та підписання покупцем
відповідного документу про прийняття
цієї продукції. З цього моменту
покупець набуває право власності на
продукцію (п. 3.3 договору).

Як свідчать матеріали справи, на
виконання умов договору позивач
поставив відповідачу товар на загальну
суму 660 885,66 грн., що підтверджується
видатковими накладними: № ИК-0001755 від
20.08.2013 на суму 129 323,12 грн.; № ИК-0001870 від
02.09.2013 на суму 100 183,36 грн.; № ИК-0001872 від
02.09.2013 на суму 39 597,12 грн.; № ИК-0001928 від
09.09.2013 на суму 75 875,44 грн.; № ИК-0001929 від
09.09.2013 на суму 29 880 грн.; № ИК-0002000 від
19.09.2013 на суму 40 252,68 грн.; № ИК-0002152 від
02.10.2013 на суму 77 041,22 грн.; № ИК-0002153 від
02.10.2013 на суму 70 887,96 грн.; № ИК-0002225 від
11.10.2013 на суму 46 500,48 грн.; № ИК-0002226 від
11.10.2013 на суму 51 344,28 грн.

Товар було прийнято представниками
покупця за довіреностями Томашук Н.В.
та Перун О.В.

02.10.2013 відповідачем було внесено
часткову оплату за поставлений товар у
сумі 10 000 грн., 24.04.2014 - 5 000 грн., 08.05.2014 - 10
000 грн., 13.05.2014 - 10 000 грн. (загальна сума 35
000 грн.).

Слід зазначити, що відповідач належним
чином зобов'язання з оплати
поставленого товару не виконав, у
зв'язку з чим за ним утворився борг в
розмірі 625 885,66 грн.

Згідно п. 9.6 договору за прострочення
платежу покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від несплаченої
суми за кожен день прострочення.
Позивач стверджує, що мало місце
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань, а тому наполягає на
стягненні з відповідача пені в сумі 43
095,99 грн.

З посиланням на приписи статті 625 ЦК
України позивач вказує на прострочення
грошового зобов'язання з боку
відповідача, а тому намагається
стягнути з нього три проценти річних у
сумі 9 053,91 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Сторони досягли всіх суттєвих умов
відносно вказаного виду договору, а
тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 ЦК
України та ст. ст. 180, 181, 265 ГК України
він вважається укладеним згідно
частини 8 статті 181 ГК України, а саме
подія.

Згідно з пунктом 1 ст. 265 ГК України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
Одночасно, частиною 2 ст. 712 ЦК України
передбачено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

В силу статті 526 ЦК України та частини
першої ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

На вимогу ухвали суду позивач надав акт
звірки взаєморозрахунків, згідно якого
основна заборгованість відповідача
перед позивачем станом на 30.07.2014
становить 625 885,66 грн., акт підписаний
лише позивачем. При цьому судом
враховано, що акт звірки є суто
бухгалтерським документом, за яким
бухгалтерії підприємств-учасників
певних господарських операцій
звіряють бухгалтерський облік цих
операцій (у контексті визначення
дебіторської або кредиторської
заборгованості), а наявність чи
відсутність будь-яких зобов'язань
сторін підтверджується первинними
документами - договором, накладними,
рахунками тощо.

Частиною 2 ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
передбачено: 2. Первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отримання товару підтверджено
підписом уповноваженої особи
відповідача, та виданої довіреності на
отримання ТМЦ уповноваженою особою
відповідача за договором який є
покупцем.

Частина друга статті 625 ЦК України
передбачає, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити, зокрема, три проценти річних
від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Так як мало місце прострочення оплати
поставки за договором, позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача трьох
процентів річних у сумі 9 053,91 грн. за
період з 16.01.2014 по 10.07.2014 обґрунтовані та
підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Враховуючи вищеперелічене слід
зазначити, що позивач належним чином
виконав покладені на нього договором
зобов'язання, здійснив поставку товару,
яка була прийнята відповідачем. Факт
поставки товару підтверджується
накладними: № ИК-0001755 від 20.08.2013; №
ИК-0001870 від 02.09.2013; № ИК-0001872 від 02.09.2013; №
ИК-0001928 від 09.09.2013; № ИК-0001929 від 09.09.2013; №
ИК-0002000 від 19.09.2013; № ИК-0002152 від 02.10.2013; №
ИК-0002153 від 02.10.2013; № ИК-0002225 від 11.10.2013; №
ИК-0002226 від 11.10.2013.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Зобов'язання не припинилося виконанням
проведеним належним чином з боку
відповідача та мала місце несвоєчасна
оплата за договорами, тому позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
пені, передбаченої п. 9.6 договору,
обґрунтовані та підлягають
задоволенню, а наданий позивачем
розрахунок пені в сумі 43 095,99 грн. по
кожній накладній окремо, відповідає
вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідач доказів оплати товару в
строки, передбачені договором, суду не
надав.

За такими обставинами позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 625 885,66 грн., є обґрунтовані
та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Апелянтом не надано суду доказів, які б
свідчили про необґрунтованість
позовних вимог, а доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не можуть бути
підставами для скасування рішення
місцевого суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи, а отже
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ренесанс
Капітал Інвест" на рішення
Господарського суду м. Києва від
08.08.2014р. у справі № 910/14422/14 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду м.Києва
від 08.08.2014р. у справі № 910/14422/14 залишити
без змін.

Матеріали справи № 910/14422/14 повернути до
Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх