ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р.
Справа № 21/5009/1552/11

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов
О.О., суддя Шутенко І.А.

при секретарі Деркач Ю.О.

за участю представників:

апелянта - ОСОБА_1 (копія довіреності у
справі )

кредитора - не з`явився

арбітражного керуючого - Сізова О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 (вх.3572 З/2-6) на ухвалу
господарського суду Запорізької
області від 07.10.2014р. у справі № 21/5009/1552/11

за заявою Державної податкової
інспекції в Орджонікідзевському
району м. Запоріжжя

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,
м. Запоріжжя

про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 07.10.2014р. у
справі № 21/5009/1552/11 клопотання боржника
(вх. 09-06/19327 від 10.09.2014) про припинення
повноважень арбітражного керуючого
Сізова О.Є. залишено без задоволення,
затверджено звіт ліквідатора банкрута
- Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.
Припинено підприємницьку діяльність
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.
Зобов'язано ліквідатора - до 08.11.2014 року
надати суду докази передачі до
архівної установи
фінансово-господарських документів
банкрута відповідно до вимог ст. 34
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом". Провадження
у справі № 21/5009/1552/11 припинено.

Боржник, ФОП ОСОБА_3 з ухвалою суду не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалу господарського суду
Запорізької області від 07.10.2014р. по
справі №21/5009/1552/11, відмовивши у
затвердженні звіту ліквідатора -
арбітражного керуючого Сізова О.Є.,
припинивши повноваження останнього, як
ліквідатора Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3.

Звертаючись до суду зі скаргою на
вказану ухвалу, банкрут - ФОП ОСОБА_3,
посилається на неправомірність дій
ліквідатора Сізова О.Є. щодо здійснення
ліквідаційної процедури та, зокрема,
реалізації майна банкрута та
безпідставного розподілу коштів, які
отримані від реалізації майна
банкрута, та невідповідність звіту
ліквідатора вимогам статті 32 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» в редакції до
набрання чинності законом від 22.12.2011р.
№4212.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 03.11.2014р.
вищевказана апеляційна скарга
прийнята до провадження та призначена
до розгляду на 18.11.2014р., відповідно до
Розпорядження Секретаря другої
судової палати від 03.11.2014р. у наступному
складі колегії суддів: головуючий
суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов
О.О., суддя Шутенко І.А.

На виконання ухвали Харківського
апеляційного господарського суду від
03.11.2014р., 18.11.2014р. апелянтом надано
квитанцію про сплату судового збору за
подання апеляційної скарги у
встановленому порядку та розмірі.

В судовому засіданні, 18.11.2014р. сторони
(учасники процесу) підтвердили свої
вимоги, апелянт просив задовольнити
вимоги апеляційної скарги, ліквідатор
боржника просив залишити їх без
задоволення.

Інші учасники провадження у судове
засідання 18.11.2014р. не з`явились, про
причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що явка сторін та учасників
провадження у справі про банкрутство
обов`язковою не судом не визнавалась,
колегія суддів дійшла висновку про
розгляд даної справи за відсутності їх
представників.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у
справі і додатково поданими доказами
повторно розглядає справу. Додаткові
докази приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 29.03.2011 року
порушено провадження у справі про
банкрутство Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3.

Постановою господарського суду
Запорізької області від 08.04.2011 року
боржника було визнано банкрутом,
відкрито ліквідаційну процедуру,
ліквідатором призначено арбітражного
керуючого Сізова О. Є.

За результатами проведеної
ліквідаційної процедури та на
виконання статті 52 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
в редакції до набрання чинності
законом від 22.12.2011р. №4212, ліквідатором
26.08.2014р. на затвердження господарським
судом подано ліквідаційний звіт та
ліквідаційний баланс банкрута (вх.
0906/1834).

Ухвалою господарського суду Сумської
області від 07.10.14 року було затверджено
звіт та ліквідаційний баланс банкрута,
провадження по справі припинено.
Приймаючи вказану ухвалу,
господарський суд Запорізької області
встановив наявність підстав для
припинення провадження у справі за
наслідками здійснення ліквідаційної
процедури.

Проте, колегія суддів з даним висновком
не погоджується з наступних підстав.

Статтею 4-1 ГПК України господарські
суди розглядають справи про
банкрутство у порядку провадження,
передбаченому цим Кодексом, з
урахуванням особливостей,
встановлених Законом України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(далі Закон).

Згідно зі ст.ст. 4, 43 ГПК України судове
рішення є законним та обґрунтованим
лише у випадку всебічного повного та
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності у відповідності з нормами
матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 52 Закону в
разі, якщо громадянин-підприємець -
боржник або керівні органи боржника -
юридичної особи відсутні за її
місцезнаходженням, або у разі
ненадання боржником протягом року до
органів державної податкової служби
згідно із законодавством податкових
декларацій, документів бухгалтерської
звітності, а також за наявності інших
ознак, що свідчать про відсутність
підприємницької діяльності боржника,
заява про порушення справи про
банкрутство відсутнього боржника може
бути подана кредитором незалежно від
розміру його вимог до боржника та
строку виконання зобов'язань.

Тобто, згідно з особливостями
банкрутства відсутнього боржника за
ст.52 Закону предметом доказування є
визначення місцезнаходження боржника,
факт відсутності особи за її
місцезнаходженням, а також
неплатоспроможність боржника.

Відповідно до відомостей Довідки з
Єдиного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців № 8871429 від
23.02.2011 року (а.с. 6 т.1), наданої ініціюючим
кредитором до заяви про порушення
провадження у справі, остання запис
(03.11.2005р.), проведена реєстратором щодо
місця проживання боржника є - 69000,
АДРЕСА_1, Україна.

Пунктами 104, 105 Постанови Верховного
суду України від 18.12.2009р. №15 «Про судову
практику в справах про банкрутство»,
передбачено, що відповідно до частини
першої статті 52 Закону ( 2343-12 ) в разі,
якщо громадянин-підприємець - боржник
або керівні органи боржника - юридичної
особи відсутні за її
місцезнаходженням, або в разі
ненадання боржником протягом року до
органів державної податкової служби
згідно із законодавством податкових
декларацій, документів бухгалтерської
звітності, а також за наявності інших
ознак, що свідчать про відсутність
підприємницької діяльності боржника,
заява про порушення справи про
банкрутство відсутнього боржника може
бути подана кредитором незалежно від
розміру його вимог до боржника та
строку виконання зобов'язань. Заява про
порушення справи про банкрутство
відсутнього боржника є підставою для
порушення провадження у справі у
випадку наявності будь-якої з підстав,
передбачених частиною першою статті 52
Закону, а не виключно за наявності
всієї сукупності перелічених у цій
статті підстав.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців" в Єдиному
державному реєстрі містяться
відомості про місцезнаходження
юридичної особи (частина друга), а також
про відсутність юридичної особи за її
місцезнаходженням, про відсутність
підтвердження відомостей про юридичну
особу (частина п'ята). Згідно з частиною
першою статті 18 цього Закону відомості,
внесені до Єдиного державного реєстру,
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. А в статті 20 вказаного Закону
визначено, що відомості, які містяться
в Єдиному державному реєстрі, є
відкритими і загальнодоступними, за
винятком ідентифікаційних номерів
фізичних осіб - платників податків;
відомості, що містяться в Єдиному
державному реєстрі, надаються у
вигляді витягу з Єдиного державного
реєстру та довідки про наявність або
відсутність в Єдиному державному
реєстрі інформації, яка запитується.
Тому відповідно до вимог статті 34 ГПК
допустимими доказами, які можуть
підтверджувати дані про відсутність
керівних органів боржника - юридичної
особи за її місцезнаходженням, є
зазначені витяг чи довідка.

Статтею 29 ЦК України визначено, що
місцем проживання фізичної особи є
житло, в якому вона проживає постійно
або тимчасово.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
місце проживання фізичної особи це
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо) у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово, що
знаходиться за певною адресою, за якою
здійснюється зв'язок з фізичною особою
- підприємцем.

Відповідно до частини 1, 4 вказаного
закону, державна реєстрація юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців це
засвідчення факту створення або
припинення юридичної особи,
засвідчення факту набуття або
позбавлення статусу підприємця
фізичною особою, а також вчинення інших
реєстраційних дій, які передбачені цим
Законом, шляхом внесення відповідних
записів до Єдиного державного реєстру.
Зміни до установчих документів
юридичної особи, а також зміна прізвища
та/або імені, та/або по батькові (далі -
імені) або місця проживання фізичної
особи - підприємця підлягають
обов'язковій державній реєстрації
шляхом внесення відповідних змін до
записів Єдиного державного реєстру в
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців",
відомості про юридичну особу або
фізичну особу - підприємця включаються
до Єдиного державного реєстру шляхом
внесення записів на підставі
відомостей з відповідних
реєстраційних карток та відомостей, що
надаються юридичними особами
державному реєстратору за
місцезнаходженням реєстраційної
справи згідно із законодавством
України. В Єдиному державному реєстрі
містяться відомості про
місцезнаходження юридичної особи, а
також про відсутність юридичної особи
за її місцезнаходженням, про
відсутність підтвердження відомостей
про юридичну особу.

Положеннями ч. 1 ст. 18 названого Закону,
яка визначає статус відомостей Єдиного
державного реєстру, передбачено, що
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

При цьому ч. 3 ст. 18 "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців" встановлено, що у
випадку, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, не були до нього внесені, вони
не можуть бути використані в спорі з
третьою особою, крім випадків, коли
третя особа знала або могла знати ці
відомості.

Відтак, допустимими доказами, які
можуть підтверджувати дані про
відсутність керівних органів боржника
- юридичної особи або фізичної
особи-підприємця за її
місцезнаходженням є витяг та довідка,
де в графі статус відомостей про
фізичну особу - підприємця міститься
запис про її відсутність за місцем
реєстрації (проживання). При цьому,
вказані докази мають бути надані
заявником при порушенні провадження у
справі про банкрутство.

Крім того, звертаючись до суду з заявою
про порушення провадження у справі про
банкрутство ФОП ОСОБА_3, орган ДПІ,
згідно вимог Податкового кодексу,
повинен був вжити заходів щодо
примусового погашення податкового
боргу в установленому законом порядку.

Статтею 95 Податкового кодексу України
передбачено, що:

95.1 Контролюючий орган здійснює за
платника податків і на користь держави
заходи щодо погашення податкового
боргу такого платника податків шляхом
стягнення коштів, які перебувають у
його власності, а в разі їх
недостатності - шляхом продажу майна
такого платника податків, яке
перебуває у податковій заставі.

95.3 Стягнення коштів з рахунків
платника податків у банках,
обслуговуючих такого платника
податків, здійснюється за рішенням
суду, яке направляється до виконання
контролюючим органам, у розмірі суми
податкового боргу або його частини.

Контролюючий орган звертається до суду
щодо надання дозволу на погашення
усієї суми податкового боргу за
рахунок майна платника податків, що
перебуває у податковій заставі.

Рішення суду щодо надання вказаного
дозволу є підставою для прийняття
контролюючим органом рішення про
погашення усієї суми податкового
боргу. Рішення контролюючого органу
підписується його керівником та
скріплюється гербовою печаткою
контролюючого органу. Перелік
відомостей, які зазначаються у такому
рішенні, встановлюється центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику.

95.4. Контролюючий орган на підставі
рішення суду здійснює стягнення коштів
у рахунок погашення податкового боргу
за рахунок готівки, що належить такому
платнику податків. Стягнення
готівкових коштів здійснюється у
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України.

Виходячи в вищевикладеного, кредитор в
обов`язковому порядку додає до заяви
про порушення справи про банкрутство,
зокрема, рішення суду, постанову про
відкриття виконавчого провадження,
довідку державної виконавчої служби
про характер виконання судового
рішення, копію виконавчого документа,
докази прийняття заходів до отримання
заборгованості за обов`язковими
платежами в установленому
законодавством порядку - для органів
доходів та зборів і інших державних
органів, що здійснюють контроль за
правильністю та своєчасністю
стягнення податків та зборів
(обов`язкових платежів). Заходи по
погашенню податкового боргу
передбачені Податковим кодексом
України, зокрема, щодо застосування
податкової застави, примусової
реалізації майна боржника та заходів
щодо звернення стягнення на це майно.

В матеріалах справи міститься Рішення
про застосування заходів погашення
податкового боргу платника податків за
рахунок стягнення його активів від
26.08.2008 року №171/1.

Проте, доказів вжиття таких заходів
щодо погашення податкового боргу ФОП
ОСОБА_3 органом ДПІ при порушенні
справи про банкрутство не надано, як і
не надано їх в ході розгляду справи.
Посилання ДПІ на направлення боржнику
першої та другої податкової вимоги, не
є належним доказом вжиття всіх заходів,
передбачених Податковим кодексом
України, при наявності виявленого
майна боржника.

Не надано також і доказів примусового
виконання рішення суду щодо стягнення
податкового боргу, оскільки постанова
про повернення виконавчого документа
стягувачеві від 15.11.2010р. у зв'язку з
неможливістю встановити
місцезнаходження боржника, яка
надавалась до заяви про порушення
справи про банкрутство, не є доказом
вжиття заходів державним виконавцем
щодо стягнення суми податкового боргу
в примусовому порядку та не свідчить
про відсутність боржника за його
місцезнаходженням.

Відповідно до ч. 1, абз.2 ч.2, п.3 ч.3 ст.11
Закону України "Про виконавче
провадження", державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України
"Про виконавче провадження" виконавчий
документ, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, за яким
виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо: у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Отже, наведене свідчить про
безпідставність порушення провадження
у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3, у
зв'язку з відсутністю безспірних
кредиторських вимог до боржника та
належних доказів на підтвердження
ознак відсутнього боржника.

На вказані обставини, господарський
суд Запорізької області уваги не
звернув, що призвело до неправомірного
порушення справи про банкрутство,
прийняття постанови про визнання
банкрутом, відкриття та здійснення
ліквідаційної процедури, в межах якої
було реалізовано майно боржника.

Що ж до доводів апеляційної скарги
боржника на ухвалу господарського суду
Запорізької області від 07.10.2014р. у даній
справі, колегія суддів зазначає, що
провадження у справі про банкрутство
здійснювалось також з порушенням
приписів Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
та Господарського процесуального
кодексу України, оскільки прийняті у
справі числені ухвали (від 18.02.2013р., від
17.05.2013р., від 16.06.2013р., від 31.07.2013р., від
29.08.13р., від 29.10.2013р., від 18.03.2014р., 28.04.2014р.,
26.05.2014р.) про призначення до розгляду
звіту ліквідатора, а також відкладення
розгляду звіту ліквідатора не
направлялись боржнику (банкруту) ані,
за його адресою, вказаною в Довідці з
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, ані вказаної
боржником та його представником в
матеріалах справи після надіслання
боржником телеграми.

Враховуючи, що сторонами у справі про
банкрутство є комітет кредиторів
(представник комітету кредиторів) та
боржник (банкрут) (ст. 1 закону), колегія
суддів зазначає, що наведене свідчить
про порушення прав боржника (банкрута),
який до того ж, у березні 2013 рок
звернувся до суду першої інстанції з
клопотаннями про відкладення розгляду
справи та в подальшому заперечував
проти визнання його банкрутом та
здійснення ліквідаційної процедури.

З матеріалів справи також вбачається,
що арбітражним керуючим не доведено
суду першої інстанції факту виконання
договору №3542/54-3-1 від 22.12.2011р.,
укладеного між арбітражним керуючим
Сізовим О.Є. та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 про
виконання функцій юрисконсульта, не
надано доказів, які б підтверджували
які саме роботи виконувались за цим
договором та на підставі яких
документів тощо. До того ж,
ліквідатором не доведено суду
необхідності укладання змін до цього
договору щодо необхідності збільшення
об'єму робіт та, відповідно,
необхідності збільшення оплати послуг
юрисконсульта.

В матеріалах справи також відсутні
докази здійснення арбітражним
керуючим Сізовим О.Є. оголошення щодо
визнання боржника банкрутом та
встановлення строку на пред'явлення
кредиторами своїх вимог, про що його
зобов'язано ухвалою господарського
суду Запорізької області від08.11.2011р.

До того ж, в матеріалах справи є докази
проведення торгів з реалізації майна
боржника від 15.05.2012р. та від 10.10.2012р., з
яких вбачається про реалізацію одного
і того ж майна боржника - нежитлових
приміщень №1,№2 за адресою: м.
Запоріжжя, бул. Центральний, буд. 15.
Проте, відсутні жодні письмові
пояснення ліквідатора стосовно
легітимності цих торгів, докази
набуття переможцем торгів від 15.05.2012р.,
чи від 10.10.2012р. прав покупця та доказів,
відповідно до яких саме торгів, майно
боржника було фактично реалізовано.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 17.12.2012р. у даній
справі затверджено порядок розподілу
коштів, які надійшли на депозитний
рахунок приватного нотаріуса від
реалізації майна банкрута, відповідно
до якого, арбітражному керуючому
Сізову О. Є. затверджено 41042,00 грн.
заробітної плати за проведення
процедури банкрутства, 50732,00 грн.
витратної частини за період проведення
ліквідаційної процедури.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 12.04.2013р. у даній
справі затверджено звіт про оплату
послуг ліквідатора та відшкодування
витрат ліквідатора, відповідно до
якого арбітражному керуючому Сізову
О.Є. в якості оплати його послуг - 8928,00
грн., в якості відшкодування понесених
витрат за здійснення ліквідаційної
процедури з 01.12.2012р. по 28.03.2013р. - 51370,18
грн.

Отже, зазначаючи про витрати на оплату
послуг та відшкодування витрат
ліквідатора у загальному розмірі 152072,18
грн., ліквідатор не довів суду першої
інстанції, а суд взагалі не звернув на
це уваги та не перевірив наявності
обґрунтованих ознак співрозмірності
цієї суми з загальною сумою
кредиторських вимог (10296,69 грн.),
враховуючи наявність непогашених
кредиторських вимог у розмірі 2520,82 грн.
після здійснення ліквідаційної
процедури.

Відповідно до пункту 1 ст.3-1 Закону
України „Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", встановлено,
що арбітражним керуючим (розпорядником
майна, керуючим санацією, ліквідатором)
може бути призначено фізичну особу -
суб'єкта підприємницької діяльності,
яка має вищу юридичну або економічну
освіту, володіє спеціальними знаннями
та не є зацікавленою особою щодо
боржника і кредиторів.

Пунктом 6 ст. 3-1 цього закону
передбачено, що при реалізації своїх
прав та обов'язків арбітражний
керуючий зобов'язаний діяти сумлінно
та розумно з урахуванням інтересів як
боржника так і його кредиторів.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
ліквідатор з дня свого призначення
здійснює такі повноваження:

приймає до свого відання майно
боржника, вживає заходів по
забезпеченню його збереження;

виконує функції з управління та
розпорядження майном банкрута;

здійснює інвентаризацію та оцінку
майна банкрута згідно з
законодавством;

аналізує фінансове становище банкрута;

виконує повноваження керівника
(органів управління) банкрута;

очолює ліквідаційну комісію та формує
ліквідаційну масу;

пред'являє до третіх осіб вимоги щодо
повернення дебіторської
заборгованості банкруту;

має право отримувати кредит для
виплати вихідної допомоги працівникам,
що звільняються внаслідок ліквідації
банкрута, який відшкодовується в першу
чергу згідно зі статтею 31 цього Закону
за рахунок коштів, одержаних від
продажу майна банкрута;

з дня визнання боржника банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури
повідомляє працівників банкрута про
звільнення та здійснює його відповідно
до законодавства України про працю.
Виплата вихідної допомоги звільненим
працівникам банкрута провадиться
ліквідатором у першу чергу за рахунок
коштів, одержаних від продажу майна
банкрута або отриманого для цієї мети
кредиту;

заявляє в установленому порядку
заперечення по заявлених до боржника
вимогах поточних кредиторів за
зобов'язаннями, які виникли під час
провадження у справі про банкрутство, і
є неоплаченими;

з підстав, передбачених частиною
десятою статті 17 цього Закону, подає до
господарського суду заяви про визнання
недійсними угод боржника;

вживає заходів, спрямованих на пошук,
виявлення та повернення майна
банкрута, що знаходиться у третіх осіб;

передає у встановленому порядку на
зберігання документи банкрута, які
відповідно до нормативно-правових
документів підлягають обов'язковому
зберіганню;

реалізує майно банкрута для
задоволення вимог, включених до
реєстру вимог кредиторів, у порядку,
передбаченому цим Законом;

повідомляє про своє призначення
державний орган з питань банкрутства в
десятиденний строк з дня прийняття
рішення господарським судом та надає
державному органу з питань банкрутства
інформацію для ведення єдиної бази
даних щодо підприємств-банкрутів;

здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом.

У відповідності до п. 4 ст. 25 Закону
України „Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" дії
ліквідатора (ліквідаційної комісії)
можуть бути оскаржені до
господарського суду власником майна
(органом, уповноваженим управляти
майном) банкрута; особою, яка
відповідає за зобов'язаннями банкрута;
кожним кредитором окремо або комітетом
кредиторів; особою, яка, посилаючись на
свої права власника або іншу підставу,
передбачену законом чи договором,
оспорює правомірність віднесення
майнових активів або коштів до
ліквідаційної маси.

Отже, наведене свідчить про наявність
порушень в ході здійснення
ліквідаційної процедури ФОП ОСОБА_3

На що, також господарський суд
Запорізької області уваги не звернув,
що призвело до прийняття неправильного
рішення у справі.

Судове рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Пунктом 36 Постанови Пленуму ВГСУ від
18.12.2009 №15 «Про судову практику у
справах про банкрутство» передбачено,
що законом (2343-12) не врегульовано
подальшого перебігу провадження у
справі у випадках, коли у встановленому
законодавством порядку виявлено
безпідставність вимог кредитора
(кредиторів), за заявою якого (яких) було
порушено справу про банкрутство
боржника, або коли порушено
провадження у справі про банкрутство
підприємств, стосовно яких діє
законодавча заборона порушувати
справи про банкрутство. У таких
випадках судам слід припиняти
провадження у справі на підставі
пункту 7 частини першої статті 40 Закону
(2343-12) (за відсутності інших підстав для
такого припинення) та пункту 1-1 частини
першої статті 80 ГПК України (за
відсутністю предмету спору).

Така ж правова позиція Верховного Суду
України викладена у Інформаційному
листі ВГСУ від 27.02.2012р. №01-06/224/2012 «Про
доповнення до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2012р. №01-06/249 «Про постанови
Верховного Суду України, прийняті за
результатами перегляду судових рішень
господарських судів».

При таких обставинах, колегія суддів
дійшла висновку, що при розгляді справи
про банкрутство боржника не доведено
обставин, що мають значення для справи,
які господарський суд визнав
встановленими, та при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, у зв'язку з чим ухвала
господарського суду Запорізької
області від 07.10.2014р. у справі № 21/5009/1552/11
підлягає скасуванню, провадження у
справі підлягає припиненню.

Керуючись п. 7 ст. 40 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
п.1-1 ст. 80, ст.ст. 91, 99, 101, 102, п.3 статті 103,
п.4 ч.1 статті 104, статтями 105, 106
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Ухвалу господарського суду
Запорізької області від 07.10.2014р. у
справі № 21/5009/1552/11 скасувати.

Провадження у справі №21/5009/1552/11
припинити.

Повний текст постанови складено 24.11.2014
року.

Головуючий суддя
В.О. Фоміна

Суддя
О.О. Крестьянінов

Суддя
І.А. Шутенко