м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр "Логістик"
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про визнання договору недійсним
Суддя Грєхова О.А.
від позивача: Лубківська А. С. -
представник за довіреністю
від відповідача: ОСОБА_3 - представник
На розгляд Господарського суду м. Києва
передано позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр "Логістик" до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору № 10/02 про
надання поворотної фінансової
допомоги від 10.02.2010 та стягнення 150000,00
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між
сторонами укладено договір № 10/02 про
надання поворотної фінансової
допомоги від 10.02.2010 з порушенням норм
чинного законодавства, оскільки
договір підписано з обох сторін одним і
тим же представником, у зв'язку з чим
позивач просить визнати зазначений
договір недійсним та в порядку
реституції повернути грошові кошти,
сплачені на виконання спірного
договору у сумі 150000,00 грн. Також у
поданій позовній заяві позивач просить
суд поновити строк позовної давності
для визнання недійсним договору № 10/02,
оскільки 03.02.2010 відбулася заміна
директора позивача, який дізнався про
укладений договір лише в жовтні 2013 року
із розгляду справи № 31/94.
Ухвалою суду від 16.09.2014 порушено
призначено її розгляд на 20.10.2014.
В судовому засіданні 20.10.2014, у
відповідності до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, оголошено перерву до 10.11.2014.
Представник позивача в судовому
засіданні 10.11.2014 надав письмові
пояснення по справі в яких зазначив, що
оригінал договору № 102 про надання
поворотної фінансової допомоги від
10.02.2010 знаходиться в матеріалах справи
№ 31/94, оскільки в рамках вказаної
справи була призначена судова
експертиза. Разом з письмовими
поясненнями позивач надав суду
документи на виконання ухвал суду.
10.11.2014 через відділ діловодства суду
від відповідача по справі надійшов
відзив на позов, в якому відповідач
зазначив, що відповідно до ст. 202 ЦК
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Керуючись ч.2 ст. 203 ЦК
України, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Відповідно до
ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який
вчиняє юридична особа, підписується
особами, уповноваженими на це її
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою. Відповідно до ст. 239 ЦК
України, правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє. Нормами
цивільного законодавства України, а
саме ст. 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
що вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. За ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України. Підставою недійсності
господарського зобов'язання за ст. 207 ГК
України є його невідповідність вимогам
закону, вчинення з метою, що завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, укладення зобов'язання з
порушенням господарської компетенції
(правосуб'єктності). Обсяг цивільної
дієздатності особи, що вчиняє правочин
віД імені юридичної особи,
визначається відповідно до установчих
документів юридичної особи та закону;
вчинення дій, що свідчать про прийняття
правочину до виконання, вважається
схваленням правочину у разі вчинення
правочину особою з перевищенням
наданих їй повноважень. Відповідно до
Витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців станом на 10.02.2010
посаду директора на ТОВ «Центр
«Логістик», займав відповідач,
одночасно відповідач зареєстрований
як фізична особа підприємець. У
відповідності до ч. 3 ст. 238 ЦК України
визначено, що представник не може
вчиняти правочин від імені особи, яку
він представляє, у своїх інтересах або
в інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.
Керуючись ст. 243 ЦК України, комерційним
представником є особа, яка постійно та
самостійно виступає представником
підприємців при укладенні ними
договорів у сфері підприємницької
діяльності. У відповідності до ч. 2 ст. 243
ЦК України, комерційне представництво
одночасно кількох сторін правочину
допускається за згодою цих сторін та в
інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до приписів та вимог ЦК
України, суб'єктами комерційного
представництва є юридичні та фізичні
особи. З моменту реєстрації юридичної
або фізичної особи підприємцем остання
може здійснювати будь-яку незаборонену
законом діяльність з метою отримання
прибутку та з урахуванням вимог
дозвільного законодавства. Даний
договір укладався в цілях комерційної
діяльності з метою отримання прибутку.
10.11.2014 через відділ діловодства суду
від відповідача по справі надійшла
заява про застосування строків
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
позов вважає обґрунтованим,
правомірним та таким, що підлягає
Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти заявлених
позовних вимог та просив застосувати
строки позовної давності.
На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України
складено протоколи судових засідань,
які долучено до матеріалів справи.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 10.11.2014 відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України судом проголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

10.02.2010 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Центр "Логістик"
(позикодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1
(позичальник) укладено договір № 10/02
про надання поворотної фінансової
допомоги, відповідно до умов якого
позикодавець надає позичальнику
безвідсоткову матеріальну допомогу на
зворотній основі (надалі-позика), а
позичальник зобов'язується повернути
позику у визначений цим договором
строк (п. 1.1 договору) (оригінал договору
знаходиться в матеріалах
господарської справи № 31/94).

Позичальник за користування
позичковими коштами, не сплачує
позикодавцю проценти та будь-яку іншу
винагороду (п. 1.2 договору).

Розмір позики на цим договором
становить 150000,00 грн. (п. 2.1 договору).

Позикодавець надає позику
позичальникові в безготівковій формі
шляхом перерахування грошових коштів
на поточний рахунок позичальника (п. 3.1
договору).

На підтвердження перерахування коштів
по договору в розмірі 150000,00 грн. позивач
надав суду копії виписок з
банківського рахунку за 10.02.2010 та за
22.02.2010.

Предметом спору у даній справі є вимоги
ТОВ «Центр Логістик» про визнання
недійсним договору № 10/02 про надання
поворотної фінансової допомоги від
10.02.2010 з посиланням на ст. ст. 203, 215, 216, 238
ЦК України і те, що спірний договір від
імені його сторін підписаний однією і
тією ж особою.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
встановлено, що сторони мають право
укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Договір може бути визнаний недійсним
лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом. При цьому суд
повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним і настання
певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного
кодексу України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

У статті 203 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

У відповідності до п. 2.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається зі спірного договору, від
імені ТОВ "Центр "Логістик" він
підписаний ОСОБА_1, яка на час укладання
зазначеного договору була директором
підприємства.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган
або особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства та
скріплюються печаткою.

Водночас, згідно приписів ч. 3 ст. 238 ЦК
України представник не може вчиняти
правочин від імені особи, яку він
представляє, у своїх інтересах або в
інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.

Судом встановлено, що спірний договір
№ 10/02 про надання поворотної
фінансової допомоги від 10.02.2010р.
всупереч вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України,
було укладено від імені позикодавця та
позичальника однією і тією ж особою,
тобто договір направлений на
реалізацію інтересів однієї особи.

Наведене узгоджується із правовою
позицією, викладеною Верховним Судом
України в постанові від 23.09.2014 року, що
прийнята у справі N 911/3556/13.

Враховуючи вищенаведене,
господарський суд дійшов висновку про
наявність підстав для визнання
недійсним договору № 10/02 про надання
поворотної фінансової допомоги від
10.02.2010 та застосування реституції щодо
сплачених позивачем грошових коштів у
розмірі 150000,00 грн.

Відповідач у заяві від 10.11.2014 просив суд
застосувати позовну давність до
заявлених позовних вимог.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261
Цивільного кодексу України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила,
зокрема, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Статтею 92 ЦК України визначено, що дії
органу або особи, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені, у
відносинах із третіми особами
розглядаються як дії самої юридичної
особи.

Відтак, для юридичної особи (суб'єкта
підприємницької діяльності) як сторони
правочину (договору) днем початку
перебігу строку позовної давності слід
вважати день вчинення правочину
(укладання договору), оскільки він
збігається із днем, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права (аналогічна
правова позиція викладена у постанові
Верховного Суду України № 3-59гс14 від
19.08.2014).

Господарським судом міста Києва
встановлено, що строк позовної
давності в три роки за вимогами про
визнання оспорюваного договору,
укладеного у 2010 році, недійсним сплинув
10.02.2013р., тоді як позивач звернувся з
даним позовом до господарського суду
лише 15.09.2014р.

В позовній заяві позивач просив
поновити строк позовної давності для
визнання недійсним договору № 10/02. В
обґрунтування поважності причин
пропуску строків давності, позивач
вказав, що 17.03.2010р., відповідно до
протоколу загальних зборів та наказу №
03.02, відбулася зміна директора позивача
на ОСОБА_4, який дізнався про укладений
договір № 10/02 лише в жовтні 2013 року із
розгляду судової справи № 31/94.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного
кодексу України, якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Господарський суд не приймає доводи
позивача, оскільки не вважає їх
поважними причинами пропуску позовної
давності, які були зумовлені
об'єктивними обставинами неможливості
пред'явити позов у встановлений
законом строк. При цьому, господарський
суд зазначає, що п. Федоренко С. Г.
приступив до своїх обов'язків
директора 17.03.2010 року, крім того 09.12.2010 п.
Федоренко С. Г. як директор ТОВ «Центр
«Логістик» звернувся до
господарського суду Київської області
із позовною заявою за вих. № 09-12 про
стягнення з ФОП ОСОБА_1 заборгованості
та нарахованих відсотків за договорами
№ 14/12 від 14.12.2009р. та № 10/12 від 10.02.2010р. к
розмірі 378601,03 грн. За вказаним позовом
господарським судом м. Києва було
порушено провадження у справі з
присвоєнням справі № 31/94.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту

Перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі збігом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Враховуючи вищевикладене та
недоведеність позивачем поважності
причин пропуску позовної давності, суд
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог Товариства
з обмеженою відповідальністю "Центр
"Логістик" до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
№ 102 про надання поворотної фінансової
допомоги від 10.02.2010 та стягнення у
порядку реституції сплачених на їх
виконання грошових коштів у розмірі
150000,00 грн. у зв'язку з пропуском
позовної давності.

Наведена позиція також узгоджується і
з висновками Верховного Суду України,
викладених у рішеннях, прийнятих за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України,
за І півріччя 2014 року, в яких зокрема
Верховний Суд України вказує на те, що
коли судом на підставі досліджених у
судовому засіданні доказів буде
встановлено, що право особи, про захист
якого вона просить, порушене, а
стороною у спорі до винесення рішення
буде заявлено про застосування
позовної давності, та буде встановлено,
що цей строк пропущено без поважних
причин, суд на підставі ст. 267
Цивільного кодексу України ухвалює
рішення про відмову у задоволенні
позову за спливом позовної давності.

Відповідно до вимог статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір покладається на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 33, 34, 44, 49, ст. ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання протягом 10 днів з дня
складання повного рішення апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Дата підписання рішення: 14.11.2014

Суддя
О.А. Грєхова