ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"10" листопада 2014 р.
Справа № 911/3835/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ветеко», м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Макарівська
птахофабрика, смт. Макарів

про стягнення 46 439,82 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Давидович В.М. предст. дов. №2
від 18.08.2014р.;

відповідач - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ветеко» (позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Макарівська
птахофабрика» (відповідач) про
стягнення 54 327, 82 грн. заборгованості за
договором поставки №826 від 25.02.13р. яка
складається з: 50 395,96 грн. основного
боргу, 2 115,11 грн. пені, 1439, 44 грн.
інфляційних втрат та 377,31 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 09.09.2014р. у справі №911/3835/14
було порушено провадження та
призначено до розгляду на 20.10.2014р.

20.10.2014р. через канцелярію суду позивач
подав заяву про зменшення позовних
вимог, відповідно до якої просить суд
стягнути з відповідача 46 439,82 грн.
заборгованості, з яких 42 507,96 грн.
основного боргу, 2 115,11 грн. пені, 1439, 44
грн. інфляційних втрат та 377,31 грн. 3%
річних.

Подана заява обґрунтована тим, що
26.09.2014р. відповідач здійснив оплату за
поставлений товар у розмірі 7888,00 грн.

Відповідно до ст. 22 ГПК України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 55 ГПК України,
ціна позову визначається у позовах про
стягнення грошей - стягуваною сумою або
сумою, оспорюваною за виконавчим чи
іншим документом, за яким стягнення
провадиться у безспірному
(безакцептному) поряду.

Враховуючи те, що у відповідності до
вищезазначених норм законодавства,
ціну позову вказує позивач, суд
зазначає, що має місце нова ціна позову
- 46 439,82 грн., виходячи з якої й
вирішується спір.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 20.10.2014р. розгляд справи було
відкладено на 10.11.2014р., у зв'язку з
неявкою повноважного представника
відповідача.

Повноважний представник відповідача,
належним чином повідомлений про час і
місце розгляду справи, в судове
засідання 10.11.2014р. повторно не з'явився.

Проте, через канцелярію суду,
відповідач подав клопотання про
відкладення розгляду справи для
надання можливості відповідачу надати
суду відповідні заперечення на позов.

Дане клопотання обґрунтоване тим, що
повноважний представник відповідача
Лебідь О.В. не має можливості з'явитися
в судове засідання 10.11.2014р., в зв'язку з
перебуванням у відрядженні у м.
Черкаси, на підтвердження чого було
надано копію наказу № 365-в від 06.11.2014р.

Розглянувши подане клопотання про
відкладення розгляду справи, суд
зазначає, що стаття 22 ГПК України
зобов'язує сторони та інших учасників
процесу добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами.
Явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 28 ГПК України,
справи юридичних осіб в господарському
суді ведуть їх органи, що діють у межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами.

Справу від імені підприємства можуть
вести керівники підприємств та
організацій, інші особи, повноваження
яких визначені законодавством або
установчими документами.
Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства.

Відповідачем не подано доказів, що
представник, який не мав можливості
з'явитись на вказане судове засідання,
є єдиним можливим представником
підприємства, за відсутності якого
справа не може бути розглянута.

До того ж варто зазначити, що
повноважним представником відповідача
Лебідь О.В. 10.11.2014р. 11 год. 20 хв. наручно
до канцелярії суду був поданий відзив
на позов, що підтверджується відміткою
канцелярії господарського суду
Київської області та копією
довіреності б/н від 29.09.2014р., яку було
додано до відзиву.

Крім того, подання відповідачем
неодноразово клопотання про
відкладення свідчить лише про
затягування судового процесу.

Відповідно до частини 1 ст. 6 Конвенції
«Про захист прав людини і
основоположних свобод», суд зазначає,
що праву особи на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку кореспондується
обов'язок добросовісно користуватися
наданими законом процесуальними
правами, утримуватись від дій, що
зумовлюють затягування судового
процесу, та вживати надані
процесуальним законом заходи для
скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v.
Spain») від 07.07.1989 р.).

Зважаючи на викладені вище обставини,
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи
задоволенню не підлягає.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 26.12.2011 року №18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи те, що неявка відповідача в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті, дослідження
доказів, наявних в матеріалах справи,
яких достатньо для об'єктивного
вирішення спору по суті, судом
закінчено, а також враховуючи приписи
статті 69 Господарського
процесуального кодексу України щодо
строків розгляду справи, суд, керуючись
нормами статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні 10.11.2014р. оголосив
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутнього у
судовому засіданні представника
позивача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

25 лютого 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Ветеко»
(Постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Макарівська птахофабрика» (Покупець)
укладено договір поставки № 826,
відповідно до умов якого, Постачальник
зобов'язується поставити товар, а
Покупець прийняти та оплатити товар.

Згідно з п. 2.2. Договору, одержаний товар
вважається зданим Постачальником і
прийнятим Покупцем по кількості
відповідно до даних, зазначених у
видаткових накладних.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що ціна
за одиницю товару, загальна вартість
товару, що поставляється, строки
поставки, кількість поставки,
зазначається сторонами у
Специфікаціях до Договору.

Розрахунки за поставлений товар
здійснюються шляхом перерахунку
коштів на поточний рахунок
Постачальника не пізніше 15 банківських
днів після переходу права власності на
товар. Датою переходу права власності
на товар вважається дата підписання
відповідної видаткової накладної.

Відповідно до п. 13.2. Договору, з
урахуванням Додаткової угоди від
17.12.2013р., Договір набирає чинності з дня
його підписання і діє до 31.12.2014р.

За словами позивача, в межах дії даного
Договору, ним було відвантажено товару
на загальну суму 128 108,13 грн. на підставі
наступних видаткових накладних:

- №3654 від 02.07.2013р. на суму 1 440,00 грн.,

- №3655 від 02.07.2013р. на суму 1 440,00 грн.,

- №4075 від 24.07.2013р. на суму 4 320,00 грн.,

- №5284 від 19.09.2013р. на суму 3 450,00 грн.,

- №5824 від 15.10.2013р. на суму 7 220,00 грн.,

- №5864 від 16.10.2013р. на суму 7 030,00 грн.,

- №5924 від 18.10.2013р. на суму 7 030,00 грн.,

- №6430 від 11.11.2013р. на суму 3 450,00 грн.,

- №7032 від 04.12.2013р. на суму 8 771,91 грн.,

- №7264 від 13.12.2013р. на суму 7 600,00 грн.,

- №7380 від 19.12.2013р. на суму 6 840,00 грн.,

- №473 від 29.01.2014р. на суму 3 024,00 грн.,

- №834 від 19.02.2014р. на суму 3 874,84 грн.,

- №1395 від 21.03.2014р. на суму 19 488,00
грн.,

- №1539 від 28.03.2014р. на суму 15 312,00 грн.,

- №3351 від 23.06.2014р. на суму 27 817,38 грн.

Відповідач, у свою чергу, отримав товар
шляхом підписання видаткових
накладних та видав відповідні
довіреності на отримання товару, а
саме: №1216 від 02 липня 2013р., №1227 від 24
липня 2013р., № 1265 від 19 вересня 2013р., №1277
від 15 жовтня 2013р., №1288 від 11 листопада
2013р., №1300 від 04 грудня 2013р., №1305 від 10
грудня 2013р., №1313 від 18 грудня 2013р., № 22
від 28 січня 2014р., № б/н від 21 березня 2014р.

Разом з товаром позивач передав
відповідачу відповідні рахунки, а саме:
№3678 від 21.06.13р., №3680 від 21.06.13р., №4234 від
18.07.13р., №5488 від 13.09.13р., №6149 від 11.10.13р.,
№6147 від 11.10.13р., №6148 від 11.10.13р.. №5489 від
13.09.13р., №7423 від 02.12.13р.. №7282 від 26.11.2013р..
№7802 від 17.12.2013р., №463.24.14р., №855 від
14.02.14р., №1410 від 13.03.14р.

Проте, відповідач, всупереч умовам
договору, здійснив лише часткову
оплату за отриманий товар, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи банківськими виписками, у
зв'язку з чим, на момент звернення
позивача з позовом до суду за
відповідачем рахувалась
заборгованість у розмірі 50 395,96 грн.

26.09.2014р. відповідач сплатив суму у
розмірі 7 888,00 грн., у зв'язку з чим на
момент прийняття рішення по справі за
ним рахується заборгованість у розмірі
42 507,96 грн., яку і просив стягнути
позивач.

Відповідач у відзиві заперечував проти
позову та зазначає, що видаткові
накладні № 3655 від 02.07.2013р. на суму 1440,00
грн., № 7264 від 13.12.2013р. на суму 7600,00 грн.,
№ 7380 від 19.12.2013р. на суму 6840,00 грн., № 1395
від 21.03.2014р. на суму 19 488,00 грн., на які
посилається позивач як на підставу
своїх позовних вимог не скріплені
печаткою ТОВ «Птахофабрика
Макарівська».

Оглянувши спірні видаткові накладні
суд зазначає наступне.

Видаткові накладні № 3655 від 02.07.2013р. на
суму 1440,00 грн., № 7264 від 13.12.2013р. на суму
7600,00 грн., № 7380 від 19.12.2013р. на суму 6840,00
грн. були оплачені відповідачем
повністю ще до звернення позивача з
позовом до суду, що підтверджується
копіями банківських виписок з рахунку
позивача.

Щодо видаткової накладної № 1395 від
21.03.2014р. на суму 19 488,00 грн., то 26.09.2014р.
вона була частково оплачена
відповідачем у розмірі 7 888,00 грн., на
підтвердження чого позивачем було
надано виписку з рахунку.

Крім того, видаткова накладна
оформлена аналогічно до видаткових
накладних № 3655 від 02.07.2013р. на суму 1440,00
грн., № 7264 від 13.12.2013р. на суму 7600,00 грн.,
№ 7380 від 19.12.2013р. на суму 6840,00 грн., які
були оплачені відповідачем без жодних
заперечень.

Приписами ст. 241 ЦК України передбачено,
що правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Відповідач не надав жодних доказів
повернення товару позивачеві, доказів
направлення претензій щодо його
якості, кількості та комплектності чи
письмових зауважень щодо неналежного
оформлення документів.

З огляду на це, суд прийшов до висновку,
що відповідач такими своїми діями
схвалив правочин.

У зв'язку з чим, заперечення
відповідача, викладені у відзиві суд
вважає необґрунтованими, а факт
отримання товару відповідачем,
підтвердженим матеріалами справи.

Згідно приписів статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини першої
статті 193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини другої статті 193
Господарського кодексу України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Частиною другою статті 712 Цивільного
кодексу України передбачено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов`язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов`язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Стаття 692 ЦК України передбачає, що
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки заборгованість відповідача
перед позивачем на час прийняття
рішення не погашена, доказів оплати
відповідач до суду не надав, розмір
вказаної заборгованості відповідає
фактичним обставинам справи, вимога
про стягнення з відповідача 42 507,96 грн.
боргу за поставлений товар підлягає
задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач
просить стягнути з відповідача 2 115,11
грн. пені.

Згідно п. 6.4. Договору у випадку
прострочення оплати або не повної
оплати Товару в строки, зазначені у
Договорі Покупець зобов'язаний
сплатити Постачальнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла
па період прострочення платежу від
вартості неоплаченого або частково
неоплаченого Товару за кожний день
прострочення оплати, але не більше 5%
від суми простроченого грошового
зобов'язання.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарський відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
дим Кодексом, іншими законами та
договором. Застосування господарських
санкцій повинно гарантувати захист
прав і законних інтересів громадян,
організацій та держави, в тому числі
відшкодування збитків учасникам
господарських відносин, завданих
внаслідок правопорушення, та
забезпечувати правопорядок у сфері
господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вказаного закону встановлено,
що розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Судом здійснено перевірку
правильності розрахунку пені
позивачем та встановлено, що поданий
позивачем розрахунок є арифметично
вірним, відповідає нормам
законодавства та матеріалам справи, а
відтак вимога про стягнення пені
підлягає задоволенню в повному обсязі
в сумі 2 115,11 грн.

Позивачем також заявлено позовну
вимогу щодо стягнення з відповідача
377,31 грн. 3% річних та 1439,44 грн.
інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, перевіривши розрахунок
інфляційних втрат та 3% річних
встановив, що заявлена позивачем до
стягнення сума відповідає вимогам
законодавства та обставинам справи, а
тому вимога щодо стягнення 377,31 грн. 3%
річних та 1439,44 грн. інфляційних втрат
підлягає задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
в повному обсязі та з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 42
507,96 грн. боргу, 2115,11 грн. пені, 377,31 грн. 3%
річних та 1439,44 грн. інфляційних втрат.

Згідно із статтями 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір при задоволенні позову
покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 33, 44, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Макарівська
птахофабрика» (08000, Київська обл.,
Макарівський район, смт. Макарів, вул.
Першотравнева, 68, корп. Ф, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ветеко» (03151, м. Київ,
вул. Ушинського, 25 , ) - 42
507 (сорок дві тисячі п'ятсот сім) грн. 96
коп. боргу, 2 115 (дві тисячі сто
п'ятнадцять) грн. 11 коп. пені, 377 (триста
сімдесят сім) грн. 31 коп. 3% річних, 1439
(одну тисячу чотириста тридцять
дев'ять) грн. 44 коп. інфляційних втрат та
1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання
судовим рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту
рішення:17.11.2014р.

Суддя
О.В. Щоткін