м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23982/14 26.11.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівморепродукти»

до Малого приватного
підприємства «Гетьман»

про стягнення 9 126,95 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Кошлак Л.І. -
представник за довіреністю від 18.11.2014

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 26.11.2014 в порядку
ст. 85 ГПК України, було оголошено
вступну та резолютивну частини рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівморепродукти» про стягнення з
Малого приватного підприємства
«Гетьман» заборгованості у розмірі 9
126,95 грн за поставлений товар.

В обґрунтування позовних вимог
позивач, зазначає, що 01.10.2013 року між
сторонами було укладено договір
поставки № 202, на підставі якого
позивач поставляв підібрану
відповідачем рибну продукцію в
кількості, асортименті, за цінами, що
зазначається у видаткових накладних,
що підписується сторонами. За доводами
позивача ТОВ «Львівморепродукти»
поставив відповідачу протягом жовтня
2010 року товар на суму 8 276,32 грн, що
підтверджується видатковими
накладними, проте відповідачем не
оплачено товар в повному обсязі, у
зв'язку з чим утворився борг на суму 8
276,32 грн. За неналежне виконання
договірних зобов'язань позивач також
просить стягнути з відповідача пеню у
розмірі 456,89 грн, 3% річних у розмірі 105,36
грн та інфляційні втрати у розмірі 288,38
грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 03.11.2014 р. порушено провадження у
справі № 910/23982/14 за даною позовною
заявою та призначено її до слухання у
судовому засіданні на 26.11.2014 р.

24.11.2014 через загальний відділ
діловодства суду надійшло клопотання
позивача про долучення до матеріалів
справи документів на виконання вимог
ухвали суду та заява про зменшення
розміру позовних вимог. У заяві про
зменшення розміру позовних вимог,
позивач зазначив, що відповідачем було
оплачено частину основної суми боргу у
розмірі 1 339,02 грн, на підтвердження
чого долучив платіжні доручення, а
відтак просить суд стягнути з
відповідача основну суму боргу у
розмірі 6 937,30 грн, пеню у розмірі 456,89
грн, 3% річних у розмірі 105,36 грн та
інфляційні втрати у розмірі 288,38 грн

У судове засідання 26.11.2014 з'явилась
представник позивач, заяву про
зменшення розміру позовних вимог
підтримала та спросила суд прийняти до
розгляду.

Відповідно до п.17 інформаційного листа
Вищого господарського суду від 20.10.2006 №
01-8/2351 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році та
в I півріччі 2006 року» відповідно до
частини четвертої статті 22 ГПК позивач
вправі до прийняття рішення у справі,
зокрема, зменшити розмір позовних
вимог. Під зменшенням розміру позовних
вимог слід розуміти зміну (у бік
зменшення) кількісних показників, у
яких виражається позовна вимога, в тому
числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК
ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі зменшення позовних вимог,
якщо його прийнято господарським
судом, має місце нова ціна позову,
виходячи з якої й вирішується спір.

Дослідивши заяву позивача про
зменшення розміру позовної заяви, суд
встановив, що заява подана з
дотриманням вимог ст. 22 ГПК України, а
тому приймається до розгляду.

Представник позивача підтримала
позовні вимоги та просила суд
задовольнити у повному обсязі.

Відповідач не забезпечив явку
уповноваженого представника у судове
засідання, вимоги ухвали суду не
виконав, про час та місце проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення №
276, з якого вбачається, що
відповідач отримав ухвалу суду 08.11.2014.
Клопотання про відкладення від
відповідача не надходило.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив.

01 жовтня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Львівморепродукти» (надалі - позивач,
постачальник) та Малим приватним
підприємством «Гетьман» (надалі -
відповідача, покупець) було укладено
договір поставки № 202 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору
постачальник зобов'язується поставити
підібрані покупцем товари, що вказані в
актуальному прас-листі, в кількості,
асортименті, за цінами, на суму, що
зазначені у видаткових накладних
постачальника, а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
поставлені товари в порядку та у
строки, передбачені договором.

Загальна суму договору складається із
сум, вказаних у видаткових накладних,
виданих на підставі договору (п. 1.2.
договору).

Згідно з п.п. 2.1.-2.3. договору
постачальник здійснює відпуск товару
покупцю по кількістю та ціною,
зазначеними у видаткових накладних.
Доставка товару здійснюється
транспортом постачальника або само
вивезенням по домовленістю з покупцем.
Прийом товару по кількості та якості
проводиться відповідно до вимог діючих
інструкцій в момент передачі товару та
засвідчується підписами
уповноважених представників сторін у
відповідних видаткових накладних.

Відповідно до п. 4.4. договору оплата за
поставлений товар здійснюється
протягом 21 банківських днів з дня
отримання товарів за договором.

Термін дії договору визначений
сторонами у п. 7.2. договору до 31.12.2013 р.

За доводами позивача, що
підтверджується матеріалами справи,
ТОВ «Львівморепродукти» згідно з
умовами договору поставив відповідачу
протягом жовтня 2010 року товар на суму 8
276,32 грн, проте відповідачем було
частково оплачено за товар у сумі 1 339,02
грн, а тому борг відповідача перед
позивачем становить 6 937,30 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача підлягають
задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений
між сторонами договір є договором
поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України
предметом поставки є визначені
родовими ознаками продукція, вироби з
найменуванням, зазначеним у
стандартах, технічних умовах,
документації до зразків (еталонів),
прейскурантах чи товарознавчих
довідниках. Предметом поставки можуть
бути також продукція, вироби, визначені
індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України
передбачає, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до п. 4.4. договору оплата за
поставлений товар здійснюється
протягом 21 банківських днів з дня
отримання товарів за договором.

Як свідчать матеріали справи, позивач
поставив відповідачу товар на загальну
суму 8 276,32 грн, що підтверджується
видатковими накладними та актом звірки
взаємних розрахунків, підписаного
уповноваженими представниками сторін.
Відповідачем було оплачено товар на
суму 1 339,02 грн, що підтверджується
платіжними дорученнями, а відтак борг
становить на момент розгляду справи по
суті 6 937,30 грн (8 276,32 грн - 1 339,02 грн).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є
строк (термін) його виконання.
Дотримання строку виконання є одним із
критеріїв належного виконання
зобов'язання, оскільки прострочення є
одним із проявів порушення
зобов'язання. Строк (термін) виконання
зобов'язання за загальним правилом,
узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням положень ст. 530
Цивільного кодексу України, враховуючи
приписи п. 4.4. договору виконання
грошового зобов'язання відповідача по
сплаті за отриманий товар за договором
на момент розгляду справи настав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем був поставлений товар, проте
відповідач, в порушення дійсних
домовленостей, не розрахувався за
поставлений товар, у зв'язку з чим його
заборгованість складає на момент
вирішення спору 6 937,30 грн.

Враховуючи, що відповідач в
установленому порядку обставини, які
повідомлені позивачем, не спростував,
розміру позовних вимог не оспорив та
належних доказів на заперечення
відомостей повідомлених позивачем не
надав, господарський суд приходить до
висновку, що позовні вимоги частині
стягнення суми основного боргу
нормативно та документально доведені,
а тому підлягають задоволенню в сумі 6
937,30 грн.

Крім іншого, позивач просить суд
стягнути з відповідача пеню у розмірі
456,89 грн, 3% річних у розмірі 105,36 грн та
інфляційні втрати у розмірі 288,38 грн.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений договором поставки строк
свого обов'язку по сплаті коштів за
поставлений товар не виконав,
допустивши прострочення виконання
грошового зобов'язання, тому дії
відповідача є порушенням договірних
зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу
України), і він вважається таким, що
прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу
України), відповідно є підстави для
застосування встановленої законом
відповідальності.

Відповідно до статті 617 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Частиною першою ст. 229 ГК України
передбачено, що учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Стаття 611 чинного Цивільного кодексу
України передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки, відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. (ч. 1
ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.1. договору сторони
визначили, що у випадку несвоєчасної
оплати отриманого товару покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику за
кожен день прострочення платежу пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який нараховується пеня, від
суми простроченого платежу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, враховуючи факт прострочення
відповідачем виконання грошового
зобов'язання щодо сплати за отриманий
товар, суд дійшов висновку про
наявність підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача пені у
розмірі 456,89 грн, 3% річних у розмірі 105,36
грн та інфляційні втрати у розмірі 288,38
грн за розрахунком позивача, з яким
погоджується суд.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Таким чином,
обов'язок доказування законодавчо
покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Матеріалами справи підтверджується
наявність у відповідача грошового
зобов'язання за договорами поставки.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача є правомірними та
обґрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті
судового збору відповідно до положень
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК
України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Малого приватного
підприємства «Гетьман» (03164, м. Київ,
вул. Клавдіївська, будинок 34, кв. 48,
ідентифікаційний код 21635903) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівморепродукти»
(79035, Львівська область, м. Львів, вул..
Липова алея, буд. 5) основний борг у сумі
6 937 (шість тисяч дев'ятсот тридцять
сім) грн 30 коп.; пеню у розмірі 456
(чотириста п'ятдесят шість) грн 89 коп.; 3%
річних у розмірі 105 (сто п'ять) грн 36 коп.;
інфляційні втрати у розмірі 288 (двісті
вісімдесят вісім) грн 38 коп. та витрати
по сплаті судового збору у розмірі 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн
00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 27.11.2014 року

Суддя
Пукшин Л.Г.