КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2014 р. Справа№ 910/13043/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

Від позивача: представник Приходько
Я.М. - за довіреністю.

Від відповідача: представник
Ларіонова О.О. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною

на рішення Господарського суду м.
Києва від 10.10.2014 року

у справі №910/13043/14 (суддя
Прокопенко Л.В.)

за позовом Державного підприємства
з питань поводження з відходами як

вторинною сировиною

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Крамар Рісайклінг"

про стягнення 595 115,81 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Державне підприємстве з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною звернулось до
Господарського суду м. Києва з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Крамар Рісайклінг"
про стягнення 595 115,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору оренди
індивідуально визначеного рухомого
майна, що належить до державної
власності №011/0 від 01.03.2006 року щодо
повернення орендованого майна, у
зв'язку з чим просить стягнути з
відповідача неустойку на підставі ст.
785 ЦК України.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 10.10.2014 року у справі № 910/13043/14 у
позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове,
яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на ті самі
підстави, що й у позовній заяві.

Відповідачем подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому він проти її
вимог заперечує та просить суд
залишити без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги
та відзиву, дослідивши зібрані у справі
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, судова колегія
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.03.2006 року між Державним підприємством
з питань поводження з відходами як
вторинною сировиною (орендодавцем) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Крамар Рісайклінг"
(орендар) був укладений Договір оренди
№011/0 індивідуально визначеного
рухомого майна, що належить до
державної власності, за умовами якого
орендодавець зобов'язувався передати в
строкове платне користування окреме
індивідуально визначене рухоме майно,
що належить до державної власності, а
саме: приймальні пункти, які
знаходяться на балансі орендодавця
(далі - майно), загальна вартість якого
за незалежною експертною оцінкою
становить 390 770,50 грн., а орендар, в свою
чергу, зобов'язувався прийняти це майно
(приймальні пункти), використовувати їх
виключно з метою здійснення діяльності
із збирання та заготівлі відходів як
вторинної сировини, а також сплачува ти
орендодавцю орендну плату у порядку та
розмірі, визначені умовами Договору.

У п. 11.2 Договору сторони визначили, що
термін оренди починає свій перебіг з
моменту підписання представниками
орендодавця і орендаря та скріплення
печатками приймально-передавального
акту майна та закінчується 31.03.2009р.

Матеріали справи свідчать про те, що на
виконання умов Договору, 01.03.2006р.
орендодавець передав орендарю
визначене Договором майно, а саме:
кіоски металеві, розміщені за адресами
(м. Київ): вул.Василенка, 2; бульвар
Кольцова, 12; вул.Зодчих, 52-А;
вул.Кільцева дорога, 3; вул.Зодчих, 40-А;
вул.Симиренка, 17-А; вул.Ірпінська, 78-А;
вул.Зодчих, 58-А; проспект Корольова, 10 і
проспект Корольова, 7, що
підтверджується актами
приймання-передачі підписаними та
скріпленими печатками обох сторін (Том
І, 20-30).

Судовою колегією встановлено, що
рішенням Господарського суду міста
Києва від 01.12.2011 року по справі № 30/283,
яке залишено без змін постановою
Київським апеляційним господарським
судом від 06.02.2012 року, Договір оренди
№011/0 індивідуально визначеного
рухомого майна, що належить до
державної власності від 01.03.2006 року
було розірвано, стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Крамар
Рісайклінг" заборгованість по орендній
платі та зобов'язано повернути кіоски
Державному підприємству з питань
поводження з відходами, як вторинною
сировиною.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, обов'язок повернути
кіоски виник у Товариства з обмеженою
відповідальністю "Крамар Рісайклінг" з
07.02.2012 року.

Матеріали справи свідчать про те, що на
стадії виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
01.12.2011 року по справі № 30/283, два кіоски
були повернуті Товариством з обмеженою
відповідальністю "Крамар Рісайклінг",
що підтверджується підписаними
сторонами актами від 23.03.2012 та від 20.04.2012
року.

Доказів повернення інших вісьмох
кіосків (за адресами: м. Київ, бульвар
Кільцева; 12, м. Київ, вул. Зодчих, 52-А; м.
Київ, Кільцева дорога, 3, м. Київ, вул.
Ірпінська, 78-А; м. Київ, вул.. Зодчих, 58-А,
м. Київ, пр. Корольова, 10; м. Київ, вул.
Корольова, 7; м. Київ, вул. Василенка, 2) в
матеріалах справи не міститься.

За приписами ст. 785 ЦК України у разі
припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі. Якщо наймач
не виконує обов'язку щодо повернення
речі, наймодавець має право вимагати
від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Отже, для застосування такого виду
відповідальності необхідна наявність
одночасно двох умов: допущення
правопорушення, яке полягає в
невиконанні обов'язку повернути майно
після припинення договору, та
користування майном в період
прострочення його повернення.

Натомість, матеріали справи свідчать
про те, що після припинення договору
оренди №011/0 індивідуально визначеного
рухомого майна, що належить до
державної власності від 01.03.2006 року
відповідач неодноразово звертався до
позивача з листами, в яких просив
прийняти з оренди орендовані кіоски,
та надавав до них по два примірники
підписаних з його боку актів
приймання-передачі
індивідуально-визначеного майна, а
саме: вих. № 895 від 21.12.2011 року, вих. № 431
від 13.06.2012 року, вих. №429 від 12.06.2012 року,
вих. № 432 від 15.06.2012 року, вих. № 433 від
15.06.2012 року, вих. № 435 від 22.06.2012 року, вих.
№ 455 від 05.07.2012 року, вих. № 458 від 07.07.2012
року, вих. № 463 від 11.07.2012 року, вих. № 466
від 13.07.2012 року, вих. №295 від 04.09.2014 року,
вих. №325 від 08.10.2014 року.

Позивач не заперечував про отримання
ним зазначених листів та Акту
приймання-передачі орендованого майна
від відповідача; у судовому засіданні
суду апеляційної інстанції
представник позивача не надав
мотивованих пояснень щодо такої
бездіяльності.

Однак, позивач не реагував на зазначені
вище листи відповідача, не здійснював
відповідних дій, направлених на
прийняття рухомого майна з оренди, та
не підписував Акт приймання-передачі
орендованого майна.

В силу ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор
вважається таким, що прострочив, якщо
він відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником,
або не вчинив дій, що встановлені
договором, актами цивільного
законодавства чи випливають із суті
зобов'язання або звичаїв ділового
обороту, до вчинення яких боржник не
міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 ст. 612 ЦК України передбачено,
що прострочення боржника не настає,
якщо зобов'язання не може бути виконане
внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Крім того, в матеріалах справи наявний
лист Товариства з обмеженою
відаовідальністю "ТД "Дніпро" від 17.09.2014
та лист Товариства з обмеженою
відаовідальністю "Путь" від 23.09.2014, які
підтверджують, що відповідач протягом
лютого 2012 - вересня 2014 не користувався
кіосками по вул. Кольцева 12, вул. Зодчих
52.

Також, судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що надані позивачем акти виконаних
робіт за договором оренди за грудень 2011
року - березень 2014 року, не підписані
відповідачем, не свідчать про
користування відповідачем майном.
Більш того, оскільки договір оренди
розірвано з 07.02.2012 року складання таких
актів не відповідає законодавству.

Враховуючи встановлені вище обставини,
а саме те, що прострочення мало місце
саме зі сторони позивача, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції стосовно того, що
наявність вини (умислу або
необережності) в діях відповідача не
встановлено, нарахування передбаченої
в ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки за
неповернення орендованого майна є
безпідставним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Апелянтом належними та допустимими
доказами не спростовані встановлені
вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова
колегія вважає, що місцевим
господарським судом повно і всебічно
з'ясовані всі обставини справи та
надано їм належну правову оцінку,
рішення місцевого господарського суду,
яким у позові відмовлено, відповідає
чинному законодавству та матеріалам
справи; колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною на
рішення Господарського суду м. Києва
від 10.10.2014 року залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва
від 10.10.2014 року у справі № 910/13043/14 - без
змін.

3. Матеріали справи № 910/13043/14 повернути
до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
Н.М. Коршун

Судді
С.О. Алданова

С.Я. Дикунська