ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.
Справа № 914/2542/14

м. Львів

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кордюк Г.Т.

суддів
Давид Л.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з додатковою
відповідальністю "Будівельні
матеріали"

на рішення Господарського суду
Львівської області від 09.09.2014 року

у справі № 914/2542/14

за позовом: ТзДВ "Будівельні матеріали",
с. Ступки, Тернопільського району,
Тернопільської області

до відповідача-1: Приватного
підприємства "Укрінвесткапітал", м.
Львів

до відповідача-2: Приватне підприємство
"Укрбудіндустрія", м. Львів

про визнання недійсним договору
поруки.

За участю представників сторін:

від позивача: Снігур В.Ф. - представник

від відповідача-1: Косик Т.О. -
представник

від відповідача-2: не з'явився

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід суддів не поступали. У
судовому засіданні здійснювалось
повне фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Розпорядженням в.о. голови Львівського
апеляційного господарського суду від
19.11.2014 року змінено склад колегії,
замість судді Гриців В.М., в склад
колегії введено суддю Давид Л.Л..

Рішенням господарського суду
Львівської області від 09.09.2014 року у
справі № 914/2542/14 (суддя - Коссак С.М.) у
задоволенні позовних вимог ТзДВ
"Будівельні матеріали" про визнання
недійсним договору поруки № 30/06/13-1 від
30.06.2013 року, укладеного між ПП
"Укрінвесткапітал" та ПП
"Укрбудіндустрія", - відмовлено.

При винесенні рішення, суд першої
інстанції виходив із того, що чинним
законодавством України та умовами як
договору поставки (основного договору),
так і договору поруки, що є предметом
спору не встановлено обов'язок
кредитора та поручителя попереджати
боржника про укладення договору поруки
з метою забезпечення виконання його
зобов'язань перед кредитором, а
волевиявлення боржника під час
укладення договору поруки не є
істотною умовою договору поруки. А
тому, факт не повідомлення позивача про
договір поруки не є підставою для
визнання його недійсним.

Також, місцевий господарський суд у
рішенні зазначив, що позивачем не
доведено, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент його вчинення та їх умислу.

ТзДВ "Будівельні матеріали", не
погоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду, подало апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду та
прийняти нове, яким позовні вимоги
задоволити. Зокрема, скаржник зазначає,
що метою укладення договору поруки
було змінення територіальної
підсудності розгляду справи про
стягнення заборгованості за договором
№ 3 від 29.04.2013 року, укладеного між ТзДВ
«Будівельні матеріали» та ПП
«Укрінвесткапітал».

При цьому апелянт зазначає, що
незважаючи на те, що положення ст. 553 ЦК
України визначають необхідною (і
достатньою) для дійсності договору
поруки участь у ньому лише кредитора і
поручителя, боржник при цьому має певні
права та несе обов'язки у
правовідносинах поруки, зокрема за ст.
557 ЦК України. Однак, позивач не мав
фактичної можливості реалізувати своє
законне право, будучи позбавленим
будь-якої інформації про наявний
договір поруки, оскільки йому, як
основному боржникові, з боку ПП
«Укрінвесткапітал» не було надано
жодної інформації про дії по його
укладенню. Така поінформованість
значною мірою відповідала б і сприяла
принципу добросовісності, оскільки
боржнику стало би відомим про
можливість зміни кредитора у випадку
виконання поручителем зобов'язань
боржника. Проте, матеріали справи
засвідчують, що договір поруки
укладено фіктивно, виключно лише з
метою розгляду справи саме
господарським судом Львівської
області.

Окрім цього, апелянт вважає, що про
недійсність спірного договору поруки
від 30.06.2013р. свідчить також той факт, що
державним реєстратором у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, після
укладення договору поруки щодо ПП
«Укрбудіндустрія» внесено дані про
припинення юридичної особи, за
рішенням засновників. А отже, після
укладення договору поруки власне самим
поручителем ПП «Укрбудіндустрія»
прийнято рішення про припинення
юридичної особи за рішенням
засновників, відповідно укладаючи
спірний договір поруки, відповідач-2
завчасно не мав намірів щодо його
виконання.

Також, апелянт зазначає, що достатньою
підставою і фактом, щоб визнати
недійсним договір поруки № 30/06/13-1 від
30.06.2013 року, який укладено між ПП
«Укрінвесткапітал» та ПП
«Укрбудіндустрія», є постанова
апеляційної інстанції від 16.09.2014 року
по справі № 914/335/14, якою встановлено
обставину щодо недійсності договору
поруки.

Окрім цього, апелянт додатково
зазначає, що договір поруки не
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки як
зазначається у п. 6.1 договору поруки,
договір набуває чинності з моменту
підписання сторонами та його
скріплення печатками сторін і діє
протягом шести місяців, однак договір
поруки не був скріплений печаткою, а
тому не набув чинності. При цьому, на
момент звернення до суду з позовною
заявою, договір поруки припинив свою
чинність, оскільки укладений 30.06.2013
року терміном на шість місяців (п. 6.1
договору). А отже, ПП
«Укрінвесткапітал» безпідставно
визначив підсудність справи, виходячи
з договору поруки, який припинив свою
дію 30.12.2013 року.

Відповідач-1 у відзиві на апеляційну
скаргу та представник в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
заперечив, просить рішення
господарського суду залишити без змін,
апеляційну скаргу без задоволення,
оскільки вважає, що 30.06.2013 року між ПП
«Укрінвесткапітал» та ПП
«Укрбудіндустрія» укладено договір
поруки № 30/06/13-1, відповідно до якого ПП
«Укрбудіндустрія» (поручитель)
поручилося перед ПП
«Укрінвесткапітал» (кредитор) за
виконання обов'язку в сумі 56 188,00 грн. за
договором № 3 від 29.04.2013 р., укладеного
між ПП «Укрінвесткапітал» та ТДВ
«Будівельні матеріали». Проте, ні
боржник, ні поручитель обов'язку
оплатити суму в розмірі 56 188,00 грн. не
виконав, а тому ПП «Укрінвесткапітал»
звернулось до господарського суду
Львівської області з позовною заявою
про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 ГПК України
справи у спорах за участю кількох
відповідачів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача. Отже,
ПП «Укрінвесткапітал» звернулося із
позовною заявою до господарського суду
Львівської області за
місцезнаходженням одного із
відповідачів, а саме ПП
«Укрбудіндустрія».

Також, відповідач-1 вважає, що в
договорі № 3 від 29.04.2013 р., укладеного
між ПП «Укрінвесткапітал» та ТДВ
«Будівельні матеріали» не було прямої
заборони на укладення кредитором
договорів поруки без попередньої
письмової згоди боржника, а тому
посилання апелянта на те, що йому не
було відомо про наявність договору
поруки, не може ставити під сумнів
дійсність даного договору поруки.

Крім цього, відповідач-1 вважає, що не
може свідчити про недійсність договору
поруки і той факт, що 18.08.2013 року в
Єдиний державний реєстр юридичних осіб
та фізичних осіб - підприємців було
внесено запис, що ПП «Укрбудіндустрія»
перебуває в процесі припинення
діяльності за рішенням засновників,
оскільки на момент укладення договору
поруки такий запис був відсутній.
Перебування підприємства у процесі
припинення не впливає на чинність
укладених ним договорів.

Також, відповідач-1 зазначає, що
безпідставним є покликання апелянта на
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 16.09.2014 року у
справі № 914/335/14, якою визнано недійсним
Договір поруки № 30/06/13-1 від 30.06.2013 р.,
укладений між ПП «Укрінвесткапітал» та
ПП «Укрбудіндустрія», оскільки
постановою Вищого господарського суду
України від 04.11.2014 р. у справі № 914/335/14
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 16.09.2014 р.
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до Львівського апеляційного
господарського суду.

Відповідач-2 в судове засідання не
з'явився та про причини неявки не
повідомив, хоча був належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, оцінивши
наявні в ній докази, заслухавши доводи
та заперечення представника позивача
та відповідача-1, колегія суддів вважає,
що рішення господарського суду слід
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, між
ПП "Укрінвесткапітал" та ТзДВ
"Будівельні матеріали" укладено
договір № 3 від 29.04.2013 року, відповідно
до умов якого ПП "Укрінвесткапітал"
зобов'язувалося поставити тонкі
відходи вуглезбагачення, а ТзДВ
"Будівельні матеріали" прийняти та
оплатити поставлений товар.

30.06.2013 року між ПП "Укрінвесткапітал" та
ПП "Укрбудіндустрія" укладено договір
поруки №30/06/13-1, відповідно до якого ПП
"Укрбудіндустрія" (за договором
поручитель) поручається перед
кредитором (ПП "Укрінвесткапітал") за
виконання обов'язку на суму 56 188, 00 грн.
за договором № 3 від 29.04.2013 року
(основний договір).

Відповідно до п. 4.1 договору поруки, у
разі порушення (невиконання чи
неналежного виконання) божником
обов'язку за основним договором, що
передбачений п. 1.1 цього договору,
кредитор вправі звернутись із вимогою
про виконання як до боржника, так і
поручителя, які несуть солідарну
відповідальність перед кредитором.

Позивач звернувшись з позовом про
визнання договору поруки № 30/06/13-1 від
30.06.2013 року недійсним, обґрунтовує
позовні вимоги тим, що спірний договір
укладено з метою зміни територіальної
підсудності розгляду справи про
стягнення заборгованості з ПП
"Укрінвесткапітал" та ТзДВ "Будівельні
матеріали", при цьому сторонами за
договором поруки не було повідомлено
позивача про укладення договору
поруки, а отже договір поруки є
удаваним правочином та носить
фіктивний характер. Окрім цього,
позивач у позовній заяві вказує на те,
що відповідач - 2 перебуває у стані
припинення діяльності.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців станом на 08.09.2014 року
ПП "Укрбудіндустрія" перебуває у стані
припинення за рішенням засновників,
про що зазначено у графі "Відомості про
перебування юридичної особи у процесі
припинення".

Згідно зі ст. 104 ЦК України юридична
особа є такою, що припинилася, з дня
внесення до єдиного державного реєстру
запису про її припинення, а відповідно
до ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення. Таким чином, на момент
укладення договору поруки юридична
особа не припинила діяльність. При
цьому, законодавство не пов'язує факт
перебування юридичної особи у стані
припинення з неможливістю мати
цивільні права та обов'язки (цивільна
правоздатність). Цивільна
правоздатність юридичної особи може
бути обмежена лише за рішенням суду.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 року № 11 (із змінами і
доповненнями), правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 71 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Як зазначалось вище, позивач
обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає,
що сторонами за договором поруки не
було повідомлено позивача про
укладення договору поруки, а отже
договір поруки є удаваним правочином
та носить фіктивний характер.

Однак, відповідно до статей 553, 554
Цивільного кодексу України, за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку. У разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя. Виходячи
із положень статей 553, 554, 626 Цивільного
кодексу України, договір поруки є
двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем,
порука створює права для кредитора та
обов'язки для поручителя,
безпосередньо на права та обов'язки
боржника цей вид забезпечення
виконання зобов'язання не впливає,
оскільки зобов'язання боржника в цьому
випадку не встановлюються, не
припиняються, не змінюються.

Отже, місцевий господарський суд
прийшов до вірного висновку, що чинним
законодавством України та умовами як
договору поставки (основного договору),
так і договору поруки, що є предметом
спору не встановлено обов'язок
кредитора та поручителя попереджати
боржника про укладення договору поруки
з метою забезпечення виконання його
зобов'язань перед кредитором, а
волевиявлення боржника під час
укладення договору поруки не є
істотною умовою договору поруки,
відповідно факт не повідомлення
позивача про договір поруки не є
підставою для визнання його недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
14.08.2012 року у справі № 18/5005/11144/2011 (3-35 гс).

Також, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду щодо необґрунтованості та
безпідставності доводів позивача про
те, що договір поруки є удаваним
правочином та має фіктивний характер,
оскільки відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються цим правочином.
Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року №11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними", визнання
фіктивного правочину недійсним
потребує встановлення господарським
судом умислу його сторін. У розгляді
відповідних справ суд має враховувати,
що ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

Встановивши у розгляді справи, що
певний правочин вчинено з метою
приховати інший правочин (удаваний
правочин), господарський суд на
підставі частини другої статті 235
Цивільного кодексу України має
виходити з того, що сторонами вчинено
саме той правочин, який вони мали на
увазі, і розглянути справу по суті із
застосуванням правил, що регулюють цей
останній правочин. Якщо він суперечить
закону, господарський суд має прийняти
рішення про визнання його недійсним із
застосуванням, за необхідності,
відповідних правових наслідків.

Отже, місцевим господарським судом
обґрунтовано зазначено, що позивачем
не доведено та матеріалами справи не
підтверджено, що учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення, та їх умислу
під час укладення спірного правочину,
як і не встановлено місцевим
господарським судом підстав
удаваності договору поруки.

Щодо покликання апелянт на той факт, що
оспорюваний договір поруки укладався з
метою зміни підсудності спору, колегія
суддів зазначає, що за змістом норм ст.
15 ГПК України позивач вправі визначити
підсудність спору з множинністю осіб
на стороні відповідача за своїм
вибором. При цьому, питання створення
штучної підсудності хоча і може
розглядатися в площині зловживання
стороною процесуальним правом, однак
не впливає на чинність розглядуваного
договору поруки, тим більше, що умови
договору не мають стосунку до питання
визначення підсудності.

Твердження апелянта про те, укладаючи
спірний договір поруки, відповідач-2
завчасно не мав намірів щодо його
виконання, оскільки 18.08.2013 року в Єдиний
державний реєстр юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців було
внесено запис, що ПП «Укрбудіндустрія»
перебуває в процесі припинення
діяльності за рішенням засновників,
колегія суддів до уваги не приймає, так
як дані обставини не можуть свідчити
про недійсність договору поруки
зважаючи на те, що на момент укладення
договору поруки такий запис був
відсутній, а перебування підприємства
у процесі припинення не впливає на
чинність укладених ним договорів.

Покликання апелянта на те, що спірний
договір поруки не набув чинності,
оскільки не був скріплений печаткою ПП
«Укрбудіндустрія», не заслуговує на
увагу колегії суддів, оскільки в
судовому засіданні представником
відповідача-1 було надано для огляду
оригінал договору поруки № 30/06/13-1 від
30.06.2013 р., який містить підписи та
скріплений печатками сторін.

Окрім цього, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що безпідставним
є покликання апелянта на постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 16.09.2014 року у
справі № 914/335/14, якою визнано недійсним
договір поруки № 30/06/13-1 від 30.06.2013 р.,
укладений між ПП «Укрінвесткапітал» та
ПП «Укрбудіндустрія», оскільки
постановою Вищого господарського суду
України від 04.11.2014 р. у справі № 914/335/14
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 16.09.2014 р.
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до Львівського апеляційного
господарського суду.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23 березня 2012 року № 6 «Про судове
рішення», рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.
Твердження апелянта про порушення і
неправильне застосування місцевим
господарським судом норм
законодавства при прийнятті постанови
не знайшли свого підтвердження, в
зв'язку з чим підстав для скасування
законного та обґрунтованого рішення,
колегія суддів не вбачає. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків викладених у рішенні
місцевого господарського суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 09.09.2014 року у
даній справі залишити без змін,
апеляційну скаргу ТзДВ «Будівельні
матеріали» - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України в порядку та строки,
встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя
Кордюк Г.Т.

суддя
Давид Л.Л.

суддя
Якімець Г.Г.