ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2014 рокуСправа № 912/2872/14
Господарський суд Кіровоградської
області в складі судді Вавренюк Л.С.,
розглянув у відкритому судовому
засіданні справу № 912/2872/14

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "АГ Сталь", Донецька
область, м. Маріуполь

до відповідача: Олександрівський
виправний центр № 104 Управління
пенітенціарної служби України в
Кіровоградській області, смт.
Олександрівка Кіровоградська область,

про стягнення 17 940,84 грн.

Представники:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - Музика С.В.,
довіреність № 15/2618 від 25.12.13 р.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АГ Сталь" звернулось
до господарського суду
Кіровоградської області з позовною
заявою про стягнення з
Олександрівського виправного центру №
104 Управління пенітенціарної служби
України в Кіровоградській області
заборгованості за договором поставки
брусу № 15/08 від 15.08.12 р. в сумі 17940,84 грн.,
з яких: 14250,00 грн. основний борг, 1209,89 грн.
пеня, 689,86 грн. 3% річних та 1791,09 грн.
інфляційних втрат.

Свої вимоги позивач, з посиланням на
ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 629, 638, 712 ЦК
України та ст. 193, 216, 217, 218, 203, 232 ГК
України обґрунтовує тим, що
відповідачем в порушення умов договору
поставки не вчинено дій спрямованих на
виконання взятих на себе зобов'язань
щодо поставки товару позивачу, а також
не повернуто попередню суму оплати, у
зв'язку з чим, позивач просить стягнути
з відповідача суму попередньої оплати
за договором, а також нараховані
позивачем за порушення взятих на себе
зобов'язань пеню, 3 % річних та
інфляційні втрати.

В наданих до суду письмових
запереченнях 23.09.14 р. відповідач
позовні вимоги не визнав, вказуючи на
неправомірність безпідставність
вимог позивача (а.с. 50-51).

Так, зокрема, відповідач зазначає, що
договір, на який вказує позивач не був
підписаний відповідачем, у зв'язку із
зміною начальника установи; позивачем
перераховано на рахунок відповідача
кошти в сумі 14 250,00 грн., але брус
поставлено не було; оскільки
відповідач не одержував від позивача
товар або послуги, тому не повинен
сплачувати заборгованість; оскільки
відповідач не зобов'язувався
виконувати грошові зобов'язання, тому
вимоги про стягнення пені, інфляційних
та 3% річних позивач також вважає
безпідставними.

Дослідивши наявні матеріали справи,
надані у справі сторонами докази,
заслухавши пояснення представника
відповідача, господарський суд
встановив наступне.

В обґрунтування пред'явленого позову
позивач, з посиланням на ст. 193 ГК
України, як на належний доказ вказує на
договір № 15/08 на поставку брусу від
15.08.12 р.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Однак, в супереч вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, позивач не довів належними
доказами тих обставини, якими він
обґрунтовує позовні вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Аналогічні приписи містить ч. 1 ст. 181
Господарського кодексу України.

Статтею 208 Цивільного кодексу України
визначений перелік правочинів, які
належить вчиняти у письмовій формі,
зокрема, ті правочини, щодо яких
законом встановлена письмова форма (ч. 4
ст. 208 ЦК України).

Однак, господарським судом
встановлено, що у серпні 2012 року
відповідачем дійсно був складено
проект договору на поставку брусу (далі
- проект договору поставки, а.с. 33-35), два
примірники якого надано було для
підписання позивачу.

Після підписання позивачем
зазначеного вище проекту договору
поставки, останній вказаний проект
направив відповідачу для його
підписання, однак, у зв'язку зі зміною
установи відповідача, вказаний проект
договору поставки відповідачем
підписано не було, а тому позивач не
отримав від відповідача підписаний
останнім договору на поставку брусу.

Згідно наданих у судовому засіданні
представником відповідача пояснень,
проект договору поставки, що складено
відповідачем та направлено позивачу,
відповідачем взагалі не підписувався.

За доводами представника відповідача,
відповідачем була направлена позивачу
лише роздрукована копія тексту проекту
договору на поставку брусу.

А отже, господарським судом
встановлено, що проект договору на
поставку брусу підписаний лише ТОВ "АГ
Сталь", позивачем у справі, однак з боку
відповідача підписаний не був.

Дана обставина підтверджується
доводами обох сторін, що містяться у
позові та письмових поясненнях, а також
відповідною копією проекту договору
поставки, наданого позивачем до суду, з
якого вбачається, що текст договору №
15/08 на поставку брусу від 15.08.12 року не
містить, ані підпису повноважної особи
відповідача, ані належної відповідачу
круглої печатки (а.с. 33-35).

Отже, доводи позивача щодо виникнення
між сторонами договірних відносин щодо
поставки брусу, укладення сторонами
договору поставки брусу та отримання
відповідачем на виконання даного
договору грошових коштів не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
наявними у справі доказами.

Не дивлячись на те, що проект договору
на поставку брусу відповідачем не був
підписаний, 21.08.2012 року позивачем на
підставі рахунку № 104 від 20.08.12 року
здійснено фактичну оплату в сумі 14 250,00
грн., що підтверджується копією
відповідного платіжного доручення від
21.08.14 р. за № 1411 та банківською випискою
по рахунку (а.с. 29, 30-33).

Дану обставину не заперечив і сам
представник відповідача у судовому
засіданні.

З копії наданого позивачем до суду
рахунку № 76 від 20.08.12 р. вбачається, що
відповідачем виставлено на оплату
позивачу рахунок на суму 14 250,00 грн., як
передоплата за виготовлення брусу,
однак даний рахунок не містить, ані
розміру брусу, ані кількості такого
брусу, ані вартості брусу за 1 одиницю
(вартість товару), що свідчить про те, що
сторонами не було узгоджено предмет
договору поставки.

Крім того, рахунок не містить також
відомостей про строки виготовлення та
поставки брусу, що виключає можливість
вважати такий договір укладеним, з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України, ч.ч. 2, 3 ст. 180
Господарського кодексу України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
його істотних умов. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або які є необхідними для договорів
даного виду; При укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно ч. 4 ст. 180 Господарського кодексу
України умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначити найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості.

Статтею 181 Господарського кодексу
України допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Не вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими), зокрема, відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); відсутність у договорі тієї
чи іншої істотної умови (умов) свідчити
про його не укладення (п. 2.6 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними").

А отже, надані позивачем у справі
рахунок № 76 від 20.08.12 р. та платіжне
доручення № 1411 від 21.08.12 р. також не
підтверджують факт укаладення
сторонами договору поставки брусу, з
огляду на те, що сторони в договірному
порядку не визначили ані предмет
договору поставки, ані ціни та строку
дії даного договору, тобто не досягли
згоди щодо умов про предмет, як-то
розміру брусу (ширина, довжина), його
кількості та якості продукції, а також
ціни такої продукції за одиницю, а отже
сторонами не додержано вимог ч. 3 ст. 180
Господарського кодексу України.

Господарський суд вважає, що не є
укладеними правочини, у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення.

За наведених обставин, беручи до уваги
недосягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов договору щодо
виготовлення та поставки брусу, даний
договір, а саме щодо поставки брусу, на
який вказує позивач, є неукладеним,
тобто таким, що не породжує для сторін
договору правових наслідків.

Враховуючи встановлені господарським
судом обставини та фактичні дані,
господарським судом встановлено, що
грошові кошти в розмірі 14 250,00 грн.
отримано відповідачем безпідставно, а
тому є такими, що підлягають поверненню
на підставі ст. 1212 ЦК України.

Однак, позов у даній справі позивачем
пред'явлено з інших підстав.

В позові, а також наданих до суду
письмових поясненнях позивач
стверджує, що при укладені договору
сторони домовились про поставку 30
кубометрів брусу за ціною 950,00 грн. за 1
кубометр брусу з доставкою на умовах 50 %
передплати протягом 3 банківських днів
після одержання рахунку, а інші 50 % суми
- на протязі банківських днів з дня
одержання товару, тобто у строк до
01.01.2013 року.

Однак, дана обставини, в супереч вимог
ст. 33-34 ГПК України, позивачем належними
доказами не доведена та в ході розгляду
даної справи свого підтвердження не
знайшла та спростовується наявними у
справі доказами.

Враховуючи дослідження господарським
судом у даній справі письмові докази,
на які посилається позивач у справі, а
саме: договір № 15/08 на поставку брусу
від 15.08.12 р.; платіжне доручення № 1411 від
21.08.12 р.; рахунок № 76 від 20.08.12 р. (а.с. 28, 29,
33-35) господарський суд дійшов висновку,
що вони не можуть бути прийнятті судом
в якості належних та допустимих, в
розумінні ст.ст. 33-34 ГПК України,
доказів, оскільки, по-перше, договір №
15/08 на поставку брусу від 15.08.12 р.;
по-друге, ані рахунок № 76 від 20.08.12 р.,
ані платіжне доручення № 1411 від 21.08.12 р.
не містить посилання на укладений
сторонами будья-який договір поставки.

Згідно ч. 1 ст. 36 Господарського
процесуального кодексу України,
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об"ективному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, оцінюючи наявні у справі письмові
докази в їх сукупності, господарський
суд дійшов висновку про недоведеність
позивачем належними доказами обставин,
що покладено позивачем в основу своїх
вимог.

Доказів, які б спростовували
встановлені судом обставини позивачем
у справі не надано.

Наданий же у справі позивачем лист
відповідача від 05.09.13 р.(а.с. 37), по-перше,
не є допустим доказом існування між
сторонами договірних зобов"язань щодо
виготовлення та поставки брусу, саме на
які вказує в позові позивач; по-друге,
зі змісту зазначеного листа
вбачається, що відповідь надана в ньому
на лист позивача № 447 від 14.08.13 р., копія
якого в матеріалах справи відсутня та
не була також надана до суду на його
вимогу ані позивачем, ані відповідачем
у справі, що в свою чергу позбавляє
господарський суд можливості дійти
висновку про те, що між сторонами
існують договірні відносини щодо
поставки та виготовлення брусу.

Що ж стосується наданої позивачем до
суду копії претенції позивача № 280 від
17.06.14 р., , за її змістом позивач лише
посилається на укладення правочину та
погодження необхідних для того умов,
однак претензія позивача не є належним
доказом виникнення у відповідача
договірного зобов"язання, зокрема, щодо
поставки брусу.

До того ж, факт отримання у серпні 2012 р.
відповідачем грошових коштів в сумі 14
250,00 грн. підтверджує і сам представник
відповідачав в судовому засіданні,
однак дана обставина не породжує
визначену законом підставу ( ч. 3 ст. 693
ЦК України) та відповідно виникнення у
відповідача обов"язку повернення цих
грошових коштів, як суми попередньої
оплати, отриманої останнім на підставі
існування між сторонами договірних
правовідносин щодо поставки брусу.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами у справі факту
існування між сторонами договірних
зобов'язань, а саме договірних
зобов'язань щодо виготовлення та
поставки брусу.

Отже, позивач не довів суду належними
доказами факту виникнення у
відповідача обов'язку, що виник у
зв'язку з невиконанням останнім взятих
на себе за договором зобов'язань,
зокрема, щодо поставки та виготовлення
брусу.

З огляду на викладене, безпідставним
вважає господарський суд посилання
позивача в позові на застосування
положень ст.ст. 526, 530, 611, 638 ЦК України.

Оскільки позивач не довів факту
отримання відповідачем грошових
коштів за договором на поставку брусу,
у відповідача, відповідно, відсутній
обов'язок повернення цих коштів, саме
як суми попередньої оплати за
договором.

Оскільки вимога позивача про стягнення
з відповідача 14 250,00 грн., з підстав
зазначених в позові, визнана судом
безпідставною, інші заявлені позивачем
вимоги про стягнення з відповідача
неустойки (пені), а також 3% річних та
інфляційних втрат за невиконання
відповідачем грошового зобов'язання,
господарський суд також вважає
безпідставним, а тому таким, що не
підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, недоведеність
позивачем тих обставин, на які він
посилається в позові, а також
враховуючи те, що позивач в межах даної
справи не змінював в порядку ст. 22 ГПК
України підставу або предмет даного
позову, з огляду на безпідставність
отримання відповідачем грошових
коштів згідно платіжного доручення №
1411 від 21.08.12 р., господарський суд дійшов
висновку про безпідставність вимог
позивача та відсутність правових
підстав для їх задоволення.

З огляду на викладене, безпідставним
також вважає господарський суд
посилання позивача в позові на норми
ст. ст. 549, 625 ЦК та ст.ст. 216-218, 230 ГК
України.

В задоволенні позову слід позивачу
відмовити повністю.

На підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати у справі покладаються на
позивача і не стягуються.

Керуючись ст. ст. 33-34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частини рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання повного
рішення.

Копію рішення направити позивачу за
адресами:

1) 87524, Донецька область, м. Маріуполь,
вул. Сеченова, 63-А;

2) 87539, Донецька область, м. Маріуполь, пр.
Металургів, 84Б.

Повне рішення складено 19.11.2014 р.

Суддя
Л.С. Вавренюк