РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р.
Справа № 902/1357/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Демидюк О.О.

судді
Тимошенко О.М. ,

судді
Бригинець Л.М.

при секретарі Головченко Д.М.

За участю представників:

позивача - Кузьмічов О.Д. (довіреність
№2909 від 29.09.2014 року)

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Міжнародна дистрибуція і логістика" на
рішення господарського суду
Вінницької області від 01.10.2014 у справі
№902/1357/14

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
дистрибуція і логістика"

Відповідач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Домінік 777"

про стягнення 126 444,68 грн.
заборгованості

Судом роз'яснено права та обов'язки,
передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 01.10.2014 у справі
№902/1357/14 (суддя Ьанасько О.О.) позов
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
дистрибуція і логістика" задоволено
частково, Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Домінік 777"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
дистрибуція і логістика" - 85 570 грн 38 коп.
- боргу, 19 016 грн 18 коп. - 10 % річних, 5 431
грн. 78 коп. - інфляційних втрат, 5 000 грн. 00
коп. - пені, 2 446 грн. 02 коп. -
відшкодування витрат пов'язаних зі
сплатою судового збору.

В стягненні 10 221 грн. 77 коп. пені, 32 грн. 91
коп. 10 % річних, 1 171 грн. 66 коп.
інфляційних втрат відмовлено.

Рішення господарського суду
Вінницької області мотивоване тим, що
при зменшенні розміру пені, суд взяв до
уваги майновий стан відповідача,
ненеспівмірність заявлених вимог
розміру боргу (вимоги про стягнення
штрафу та збитків в сукупності
становлять майже 50 % від суми боргу),
враховуючи вище викладене суд,
користуючись правом, наданим йому ст.551
ЦК України, ст.233 ГК України та п.3 ст.83
ГПК України, зменшив розмір заявленої
до стягнення пені до 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач оскаржив його в апеляційному
порядку. У своїй апеляційній скарзі
позивач просить суд скасувати рішення
господарського суду Вінницької
області від 01.10.2014 року у справі №902/1357/14
в частині зменшення розміру пені до 5000
грн. та прийняти в цій частині нове
рішення, яким стягнути з відповідача
12282,68 грн., пені, в решті рішення
господарського суду Вінницької
області від 01.10.2014 року залишити без
змін. Апелянт посилається на те, що при
винесенні рішення місцевий
господарський суд не в повному обсязі
з'ясував обставини справи, неправильно
та неповно дослідив докази, що стало
причиною неправильного вирішення
господарського спору в частині
зменшення розміру заявленої до
стягнення пені.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 28.10.2014 року
прийнято до провадження апеляційну
скаргу позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
дистрибуція і логістика" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 01.10.2014 року у справі
№902/1357/14.

В судове засідання 12.11.2014 року з'явився
представник позивача, відповідач в
судове засідання не з'явився. Причини
своєї неявки суду не повідомив. Явка
представників сторін в судове
засідання не вимагалась. Сторони у
справі були належним чином повідомлені
про місце, дату та час судового
засідання, що підтверджується наявними
в матеріалах справи повідомленнями про
вручення поштового відправлення.
Судова колегія вважає, що неявка
відповідача не перешкоджатиме
перегляду рішення господарського суду
Вінницької області від 01.10.2014 року у
справі №902/1357/14.

Колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду,
заслухала представника позивача,
вивчила та дослідила матеріали справи
та наявні в ній докази, розглянула
матеріали апеляційної скарги та додані
до неї документи, відзив на апеляційну
скаргу, перевірила правильність
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, та дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено місцевим господарським
судом, 11.04.2012 року між Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Міжнародна дистрибуція і логістика"
(Постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Домінік 777"
(Покупець) укладено договір поставки №
111 (а.с.9-14, т.1).

За умовами договору Постачальник
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених цим Договором за письмовим
замовленням Покупця поставляти
окремими партіями та передавати у
власність Покупцю товари власного
виробництва або будь-які інші товари
народного споживання, а Покупець
зобов'язаний приймати товар та
оплачувати його на встановлених
Договором умовах (п.1.1 Договору).

Ціни на товар, що поставляються на
умовах цього Договору, формуються на
підставі прайс-листів Постачальника та
зазначаються в видаткових накладних на
партію товару (п.3.1 Договору).

Оплата партії товару здійснюється
Покупцем в гривнях, в безготівковій
формі, перерахуванням грошових коштів
на поточний рахунок Постачальника
протягом 28 банківських днів після
поставки товару (п.6.1 Договору).

Як свідчать матеріали справи
Постачальник за період з 22.05.2012 року по
22.05.2013 р. на умовах Договору поставки №
111 від 11.04.2012 року поставив Покупцю
товар на загальну суму 1172 735,83 грн, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей (а.с.25-57,
т.1).

Свідченням того, що товар передавався
відповідачу саме на підставі Договору
поставки № 111 від 11.04.2012 року є
посилання на вказаний договір
безпосередньо у видаткових накладних.

Судом встановлено, що відповідач за
отриманий товар сплатив грошовими
коштами 30 000,00 грн та здійснив
повернення товару на суму 57 165,45 грн в
період з 21.11.2012 р. по 30.04.2013 р., що
підтверджується наявною у справі
банківською випискою та накладними на
повернення товару (а.с.24, 58-74, т.1).

Слід зауважити, що хронологія
проведення господарських операцій,
розмір боргу зафіксовано в
обопільнопідписаному сторонами акті
звіряння розрахунків за період з 11.04.2012
р. по 01.10.2014 р.

Таким чином, станом на 01.10.2014 року борг
відповідача перед позивачем за
договором поставки пестицидів № 111 від
11.04.2012 року складає 85 570,38 грн.

Так як, відповідач не виконав належним
чином умов Договору в частині
проведення розрахунків позивач 13.06.2014
року звернувся до першого з претензію
№38 про сплату протягом 7 банківських
днів суми боргу в розмірі 85 570,38 грн,
пені у розмірі 15 221,77 грн, 10 % річних в
розмірі 17 837,35 грн, інфляційних втрат в
розмірі 5 402,03 грн (а.с.75-78, т.1).

Докази надання відповідачем відповіді
на претензію та проведення оплати
заборгованості в матеріалах справи
відсутні.

Через несплату відповідачем боргу в
обумовлений Договором строк позивач
звернувся з позовом до господарського
суду Вінницької області.

При перевірці наданого позивачем
розрахунку судом першої інстанції
виявлено ряд помилок.

Так, за окремими видатковими
накладними позивачем невірно
визначено початок періоду
прострочення боржника, без врахування
положення п.6.1 Договору, який як
вказувалось вище передбачав
проведення оплати за спливом 28
банківських днів після поставки, а
також Розпоряджень КМ України від
28.11.2011 року №1210-р "Про перенесення
робочих днів у 2012 році", від 19.12.2012 року
№1043-р "Про перенесення робочих днів у
2013 році" та листів Національного банку
України від 25.01.2012 року N25-211/203-822 "Про
перенесення робочих днів СЕП у 2012 році",
від 13.11.2012 року №25-211/2476-10691, від 12.03.2013
року №25-205/2962, якими переносились та
встановлювались робочі дні в 2012 році та
в 2013 році.

Зокрема позивачем невірно визначено
розрахункову дату оплати за наступними
видатковими накладними: від 19.11.2012 року
№МД-0000946 - вказано розрахункову дату
оплати 09.01.2013 р., тоді як вірною є 28.12.2012
року; від 03.12.2012 року №МД-0000974 - вказано
розрахункову дату оплати 17.01.2013 року,
тоді як вірною є 14.01.2013 р; від 17.12.2012 р.
№МД-0001013 - вказано розрахункову дату
оплати 31.01.2013 р., тоді як вірною є 29.01.2013
р.; від 29.01.2013 р. № МД-0000046 - вказано
розрахункову дату оплати 12.03.2013 р., тоді
як вірною є 11.03.2013 р.; від 11.02.2013 р.
№МД-0000068 - вказано розрахункову дату
оплати 25.03.2013 р., тоді як вірною є 22.03.2013
р.; від 30.04.2013 р. №МД-0000286 - вказано
розрахункову дату оплати 13.06.2013 р., тоді
як вірною є 12.06.2013 р.; від 22.05.2013 р.
№МД-0000370 - вказано розрахункову дату
оплати 03.07.2013 р., тоді як вірною є 01.07.2013
р.

Вказані помилки призвели до невірного
визначення початку періоду
прострочення боржника, який, як
вбачається із наведеного вище,
наступав раніше ніж вказував у
розрахунку позивач.

Також позивачем невірно визначалась
кінцева дата закінчення періоду
прострочення боржника, оскільки п.1.9
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено, що
день фактичної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення
інфляційних нарахувань та пені.

Вказана помилка допущена позивачем при
розрахунку за видатковими накладними
від 22.05.2012 року №МД-0000523, від 19.06.2012 року,
№МД-0000571, від 16.07.2012 року, №МД-0000628, від
01.08.2012 року №МД-0000670, від 27.08.2012 року,
№МД-0000726 за якими як вбачається, дата
оплати (повернення товару) включалась в
період прострочення.

Наведені вище помилки позивача
спричинили невірне визначення
кінцевих сум пені, 10 % річних,
інфляційних втрат в ряді випадків.

Оскільки визначення періодів
прострочення, а також ціни позову
належить до виключної прерогативи
позивача судом першої інстанції
бралось до уваги визначені позивачем
дати початку періоду прострочення в
тих випадках, коли фактично
прострочення боржника наступало
раніше.

Водночас за вимогами про стягнення
пені місцевим господарським судом
визначалась кінцева дата періоду
прострочення із врахуванням приписів
ч.6 ст.232 ГК України щодо шестимісячного
строку нарахування, яка обраховувалась
від дати прострочення боржника, але
відлік починався від дати початку
періоду прострочення визначеного
позивачем.

Також перевіркою наданого позивачем
розрахунку заборгованості судом
виявлено помилки, які допущені у
визначені кінцевої суми окремо по
кожній із вимог за результатами
сумування значень пені, 10 % річних та
інфляційних втрат окремо по кожній із
накладних.

Так, в розрахунку позивача вказано
загальну суму пені у розмірі 15 221,77 грн,
10 % річних - 19 049,09 грн. в той час як при
сумуванні визначених позивачем
значень окремо по кожній накладній
судом отримано 12 364,30 грн. та 19 049,07 грн.
відповідно.

За результатами сумування значень
інфляційних втрат судом першої
інстанції на підставі розрахунку
позивача отримано 5 431,78 грн, в той час як
позивач вказав 5 402,03 грн.

Окрім того, місцевий господарський суд
не погодився із розрахунком
інфляційних втрат здійсненого
позивачем.

Як вбачається із розрахунку позивач
проводив нарахування інфляційних
втрат по кожному випадку прострочення
по кожній із видаткових накладних
починаючи з початку періоду
прострочення до дати оплати чи дати
повернення товару, а за відсутності
такого до 05.09.2014 року включно на
підставі чого останнім отримано 5 402,03
грн., інфляційних втрат.

Крім того, позивач здійснив
нарахування інфляційних втрат на
кінцеву суму заборгованості в розмірі
85 570,38 грн. за червень-липень 2014 року в
зв'язку з чим останнім отримано 1 201,41
грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд не
погодився із методикою розрахунку
наданою позивачем, оскільки, виходячи
із приписів які містяться в листі
Верховного Суду України від 03.04.1997 р. №
62-97р та наказі Держкомстату від 27.07.2007
року №265, правильним буде обраховувати
інфляційні втрати шляхом множення
індексів інфляції за місяці, які
складають період заборгованості для
визначення середнього значення
індексу інфляції для кожної із сум
заборгованості окремо, а саме, в даному
випадку інфляційні втрати на суму
заборгованості яка повинна
сплачуватись у визначений строк слід
розраховувати визначивши середнє
значення індексу інфляції за період з
початку виникнення заборгованості до
того періоду коли така заборгованість
фактично погашається із врахуванням
часткових проплат.

Водночас із розрахунку позивача
випливає, що останній здійснив
нарахування інфляційних втрат двічі на
одну і ту ж суму заборгованості, адже на
кожну суму заборгованості за кожною
видатковою накладною (яка і складає
кінцевий розмір боргу відповідача в
розмірі 85 570,38 грн.) позивачем вже
проводилось нарахування інфляційних
втрат.

З огляду на те, що наведений позивачем
розрахунок вказаним вище вимогам не
відповідає у задоволенні позовних
вимог в цій частині (нарахування
інфляційних втрат на суму
заборгованості в розмірі 85 570,38 грн)
судом першої інстанції відмовлено.

Провівши перерахунок з врахуванням
виявлених помилок місцевий
господарський суд отримав наступні
значення: пеня - 12 318,59 грн,, 10% річних 19
116,18 грн,, інфляційні втрати - 10 609,72 грн.

При проведенні перерахунку окремо по
кожній із видаткових накладних
місцевим господарським судом в ряді
випадків отримано більші значення ніж
вказав у своєму розрахунку позивач, а
тому за відсутності зі сторони
позивача заяви про збільшення розміру
позовних вимог судом першої інстанції
приймалося до уваги менше значення.

В інших випадках менше значення, яке
отримав при перерахунку місцевий
господарський суд спричинено, як
вказувалось вище, допущеними позивачем
помилками у визначенні періодів
прострочення, що тягне за собою
прийняття до уваги меншого показника
при визначенні кінцевої суми
заборгованості по кожній із заявлених
вимог.

Наведене стосується розрахунку
інфляційних втрат без виключення по
кожній із видаткових накладних
починаючи із видаткової накладної від
27.08.2012 року №МД-0000726 - період
прострочення з 30.04.2013 р. по 13.06.2014 р.

Стосовно вимоги про стягнення 10% річних
місцевим господарським судом взято
менші значення які отримано при
перерахунку за видатковими накладними.

З врахуванням викладеного вище
господарський суд Вінницької області
дійшов висновку про задоволення
позовних вимог про стягнення пені в
розмірі 12 282,68 грн., 10% річних в розмірі 19
016,18 грн., інфляційних втрат в розмірі 5
610,97 грн., в зв'язку з чим в стягненні 2
939,09 грн.. пені, 32,91 грн., 10% річних, 1 171,66
грн., інфляційних втрат відмовлено.

Колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
погоджується з такими висновками
господарського суду Вінницької
області.

Приймаючи рішення про зменшення
розміру пені до 5000 грн., місцевий
господарський суд взяв до уваги
майновий стан відповідача
ненеспівмірність заявлених вимог
розміру боргу (вимоги про стягнення
штрафу та збитків в сукупності
становлять майже 50 % від суми боргу).

З висновками місцевого господарського
суду щодо зменшення розміру пені
колегія суддів не може погодитись з
огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК
України якщо у зобов'язані
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно із статтею 526 ЦК України та
статтею 193 ГК України - зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України - боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, при цьому статтею 525 ЦК
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частина 1 статті 546 ЦК України
передбачає, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.
Суб'єктами права застосування штрафних
санкцій є учасники відносин у сфері
господарювання, зазначені у статті 2
цього Кодексу.

Частиною 6 статті 232 ГК України
визначено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочення платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не
звільняється за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Окрім того, розділом 7 Договору сторони
передбачили відповідальність за
неналежне виконання зобов'язань.

Пунктом 7.2 Договору передбачено,
що при порушенні строків оплати,
передбачених п.6.1 цього Договору,
Покупець сплачує Постачальнику пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, діючої в період, за який
сплачується пеня, за кожний день
прострочення платежу, включаючи день
оплати. Пеня нараховується за весь
період прострочення оплати отриманої
продукції, також Покупець сплачує
Постачальнику 10 % річних на суму
простроченої оплати відповідно до
ст.536 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачем не було надано належних
та допустимих доказів які б
підтверджували його важкий фінансовий
стан або причини неналежного виконання
зобов'язання, тощо.

Окрім того, час прострочення виконання
зобов'язання є значним, остання дія -
повернення товару була проведена 30.04.2014
року, що підтверджується наявною в
матеріалах справи накладною на
повернення товару (а.с. 74).

Відповідно до п.3.17.4 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вказано, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції не в повному обсязі з'ясував
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору та
безпідставно зменшив розмір пені в
зв'язку з чим є наявні підстави для
скасування оскаржуваного рішення
господарського суду Вінницької
області в частині зменшення розміру
пені.

На підставі викладеного, Рівненський
апеляційний господарський суд прийшов
до висновку, що рішення господарського
суду Волинської області від 26.07.2012 року
у справі №5004/728/12 в частині зменшення
розміру пені не відповідає матеріалам
справи, не грунтується на чинному
законодавстві, а тому, апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку із її задоволенням на
підставі ст.49 ГПК України покладаються
на відповідача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України,
Рівненський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу позивача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
дистрибуція і логістика" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 01.10.2014 у справі №902/1357/14 -
задоволити.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 01.10.2014 у справі
№902/1357/14 скасувати в частині зменшення
розміру пені.

3. Прийняти в цій частині нове рішення:

"Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Домінік 777", вул.
Фрунзе, 4, м. Вінниця, 21007
(ідентифікаційний код - 34625668) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
дистрибуція і логістика", вул.
Промислова, 5, м. Українка, Обухівський
район, Київська область, 08720
(ідентифікаційний код - 35751947) 12282грн. 68
коп. - пені".

4. В решті рішення господарського суду
Вінницької області від 01.10.2014 у справі
№902/1357/14 залишити без змін.

5. Видачу наказу доручити
господарському суду Вінницької
області.

6. Справу №902/1357/14 повернути до
господарського суду Вінницької
області.

7. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку згідно з Розділом
XII-1 Господарського процесуального
кодексу України.

Головуючий суддя
Демидюк О.О.

Суддя
Тимошенко О.М.

Суддя
Бригинець Л.М.