ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р.
Справа № 911/4216/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Левел-Україна», м.
Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2», Київська
область, м. Сквира

про стягнення 51779,79 грн.

секретар судового засідання Колісник
Ю.І.

за участю представників:

від позивача: Писарчик А.С. (довіреність
б/н від 20 жовтня 2014 року);

Мар’ян С.В. (довіреність б/н від 20
жовтня 2014 року);

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Левел-Україна» (далі
- позивач) звернулось до господарського
суду Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2» (далі -
відповідач) про стягнення 51779,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору поставки
№2019 від 27 лютого 2013 року, а саме,
відповідач не повністю сплатив грошові
кошти за отриманий товар, в результаті
чого за ним утворилась заборгованість
в розмірі 51779,79 грн.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 1 жовтня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 21 жовтня 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 21 жовтня
2014 року розгляд справи на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкладено на 12 листопада 2014
року.

Представник відповідача у судові
засідання не з'являвся, проте через
канцелярію суду подав до суду відзив, у
якому проти позову заперечував.

12 листопада 2014 року відповідно до ч. 2
ст. 85 ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
позивача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Левел-Україна» (за
договором - постачальник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Край-2» (за договором
- покупець) 27 лютого 2013 року укладено
договір поставки за №2019.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
постачальник постачає і передає у
власність покупцеві, а покупець
приймає та оплачує товари згідно з
замовленнями покупця (додаток №1
«Бланк замовлення») та
товаросупровідною документацією, які
складають невід'ємну частину цього
договору, на умовах цього договору.

Згідно пункту 3.1 договору постачальник
поставляє, а покупець оплачує товари за
цінами, зазначеними у специфікації
(додаток №2), затвердженій сторонами.

Як вбачається з пункту 3.3 договору
покупець здійснює вчасний розрахунок
за товари. Оплата виконується шляхом
банківського переказу на рахунок
постачальника протягом терміну
платежу, зазначеного у пункті 1.1
додатку №3 «Спеціальні умови», за
умови, що сума платежу не менше 50 грн. 00
коп., та що постачальник надасть
належним чином оформлені рахунки та
накладні на адресу покупця. Якщо
постачальник не надасть рахунки та
накладні вчасно, покупець має право
затримати розрахунок на відповідний
час затримки у наданні документів.

Пунктом 1.1 додатку №3 до договору
передбачено, що покупець оплачує
реалізовані товари за період - один
календарний тиждень у магазинах
покупця протягом 14 банківських днів з
дня закінчення календарного тижня, за
умови, що постачальник надасть
належним чином оформлені рахунки та
накладні на адресу покупця.

Судом встановлено, що на виконання умов
договору позивач поставив відповідачу
товар на загальну суму 79818,49 грн., що
підтверджується видатковими
накладними (том 1, а.с. 25-47), оригінали
яких оглянуто у судовому засіданні.

Відповідач не повністю розрахувався за
отриманий товар, в результаті чого за
ним утворилась заборгованість у
розмірі 51779,79 грн.

Судом оглянуто оригінали документів,
залучених до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Так, в матеріалах даної справи наявний
акт звіряння взаємних розрахунків від
22 серпня 2014 року, який підписаний та
скріплений печатками позивача та
відповідача, з якого вбачається, що
заборгованість відповідача перед
позивачем становить 51799,79 грн.

Отже, станом на день прийняття рішення
у справі відповідач не повністю
оплатив прийнятий у позивача товар.
Зазначений факт відповідачем не
спростовано. Розмір заборгованості
відповідає фактичним обставинам
справи. Вимога позивача про стягнення з
відповідача 51799,79 грн. заборгованості
за прийнятий товар підлягає
задоволенню.

У своєму відзиві на позовну заяву
відповідач зазначав про те, що позивач
не надав доказів отримання
відповідачем рахунків на оплату
товару.

Стосовно викладеного, суд зазначає
наступне.

Рахунок (рахунок-фактура) є документом,
який містить тільки платіжні
реквізити, на які потрібно
перерахувати кошти, у зв'язку з чим,
ненадання чи неотримання рахунку не є
відкладальною умовою у розумінні ст. 212
Цивільного кодексу України та не є
простроченням кредитора в розумінні
ст. 613 Цивільного кодексу України.

Відтак, неотримання або відсутність
рахунків на оплату товару не звільняє
відповідача від обов'язку оплати
отриманий товар.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29 вересня 2009 року у справі №37/405 та
постанові Вищого господарського суду
України від 31 березня 2011 року у справі
№58/24.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.11128 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх судів України,
суди зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верховного Суду України. Невиконання
судових рішень Верховного Суду України
тягне за собою відповідальність,
установлену законом.

Крім того, відповідач зазначав, що
позивачем не надано доказів реалізації
відповідачем товару.

Але, як вбачається з дослідженого судом
договору №2019 від 27 лютого 2013 року та
додатків до нього, сторони договору
ніяким чином не визначили порядок
інформування відповідачем позивача
про обсяги реалізації за певний період
або звітування про це, як і права
позивача здійснювати перевірку
обсягів нереалізованого товару у
магазинах (складах) відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного
кодексу України особи, які вчиняють
правочин, мають право обумовити
настання або зміну прав та обов'язків
обставиною, щодо якої невідомо, настане
вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно ч. 2 ст. 202 Цивільного кодексу
України правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Частиною 3 ст. 212 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо настанню
обставини недобросовісно перешкоджала
сторона, якій це невигідно, обставина
вважається такою, що настала.

Таким чином, враховуючи, що відповідач
не надав позивачу інформації про
залишки непроданого товару, не довів
факту наявності непроданого товару,
відповідну обставину, а саме, факт
продажу товару, суд вважає
встановленою.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Край-2»
(09000, Київська область, Сквирський
район, м. Сквира, вул. Леніна, 22, код 35231874)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Левел-Україна» (04077,
м. Київ, вул. Дніпроводська, 1а, офіс 56,
код 38483997) - 51779 (п'ятдесят одна тисяча
сімсот сімдесят дев'ять) грн. 79 коп.
заборгованості та 1827 (одна тисяча
вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.
судового збору.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 14 листопада 2014
року

Суддя
Д.Г. Заєць