ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 р. Справа № 909/1047/14
Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Кобецької С. М.,
при секретарі судового засідання
Савчин Т.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу:

за позовом: Приватного
акціонерного товариства

"Автотранспортне
підприємство - 0928",

вул. Максимовича, 11, м.
Івано-Франківськ,76007

до відповідача: Микуличинської
сільської ради,

вул.Грушевського,70,
с.Микуличин, м. Яремче,

Івано-Франківська
область,78590

про: стягнення заборгованості в сумі 32
497,05грн.

Представники сторін:

від позивача: не з"явилися;

від відповідача: не з"явилися.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне
товариство "Автотранспортне
підприємство - 0928", звернулось до
господарського суду
Івано-Франківської області з позовом, в
якому просить суд, стягнути з
відповідача - Микуличинської сільської
ради заборгованість в сумі
32 497,05грн.

Представник позивача в судове
засідання повторно не з"явився, про
причини неявки суду не повідомив, хоча
про дату, час та місце розгляду справи
був належним чином повідомлений, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення від 07.11.14р.
Вимоги ухвал суду від 19.09.14р., 09.10.14р.,
23.10.14р., 06.11.14р., не виконав. Позовні
вимоги, позивач виклав у позовній
заяві, вказуючи при цьому на:

- укладення між сторонами Типового
договору про надання послуг з
вивезення та захоронення твердих
побутових відходів з суб"єктами
господарської діяльності, які мають
власні контейнери №881 від 01.01.13р., на
виконання умов якого,
Виконавець/позивач надав
Споживачу/відповідачу послуги з
вивезення та захоронення ТПВ;

- неналежне виконання відповідачем
взятих на себе договірних зобов"язань в
частині здійснення розрахунків за
надані позивачем послуги, внаслідок
чого утворилась заборгованість в сумі
32 497,05грн., яка підтверджується, на його
думку, актом звірки взаємних
розрахунків;

- приписи ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України, ст. 193 Господарського кодексу
України.

Представник відповідача в судові
засідання жодного разу не з"явився, про
причини неявки суду не повідомив, хоча
про дату, час та місце розгляду справи
був належним чином повідомлений, про що
свідчать повідомлення про вручення
поштових відправлень від 10.10.14р., 24.10.14р.,
07.11.14р. Будь-яких заперечень в
спростування заявлених позовних вимог,
відповідач суду не подав.

За таких обставин, беручи до уваги
правила ч.1 ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України, які
встановлюють строк не більше двох
місяців, у який спір має бути вирішено
господарським судом та приписи ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, п.3.13 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.11р. № 18, згідно яких, в разі
неподання учасником судового процесу з
неповажних причин або без повідомлення
причин матеріалів та інших доказів,
витребуваних господарським судом,
останній може здійснити розгляд справи
за наявними в ній матеріалами, суд
прийшов до висновку, що спір належить
вирішити у відсутності представників
сторін, належним чином повідомлених
про дату, час та місце розгляду справи,
за наявними в матеріалах справи
доказами.

Розглянувши матеріали справи, із
врахуванням ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
щодо розгляду спору впродовж розумного
строку, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності всі докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, враховуючи
вимоги чинного законодавства, суд
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню.

Між Приватним акціонерним
товариством "Автотранспортне
підприємство - 0928" (Виконавець/позивач)
та Микуличинською сільською радою
(Споживач/відповідач) укладено Типовий
договір про надання послуг з вивезення
та захоронення твердих побутових
відходів з суб"єктами господарської
діяльності, які мають власні
контейнери №881 від 01.01.13р.

Згідно п.1.1. Договору, Виконавець
зобов"язується згідно з графіком або
заявкою надавати послуги з вивезення
та захоронення твердих побутових
відходів, а Споживач зобов"язується
своєчасно оплачувати послуги за
встановленими тарифами, у строки і на
умовах передбачених Договором.

Пунктами 2.2., 2.3., 2.4. Договору,
обумовлено адресу розміщення
контейнера для ТПВ-с.Микуличин, вид та
кількість контейнерів - звичайного
типу, вартість вивозу та захоронення 1
м3 ТПВ - 50,00грн.

Обсяг надання послуг дорівнює
фактично вивезеному від Споживача
об"єму твердих побутових відходів, який
підтверджується оформленими
товаро-транспортними накладними та
актом виконаних робіт (п.3.1.Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору, плата за
послуги із збирання та вивезення
твердих побутових відходів вноситься
Споживачем не пізніше 20 числа
наступного за розрахунковим місяцем на
підставі виставлених Виконавцем
рахунків та актів виконаних робіт за
фактично вивезений об"єм ТПВ.

Дослідженням обставин справи судом
встановлено, що предметом позову у
даній справі є вимога позивача про
стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 32 497,05грн., яка
виникла внаслідок неналежного
виконання відповідачем взятих на себе
зобов"язань зі сплати коштів за надані
позивачем послуги з вивезення та
захоронення ТПВ, обумовлені Договором
№881 від 01.01.13р.

При цьому, позивачем не подано суду
будь-яких доказів в підтвердження
факту надання відповідачу послуг за
Типовим договором про надання послуг з
вивезення та захоронення твердих
побутових відходів з суб"єктами
господарської діяльності, які мають
власні контейнери №881 від 01.01.13р. та
виникнення у останнього
заборгованості за надані послуги в
сумі 32 497,05грн. А відповідач в судове
засідання жодного разу не з"явився.

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні визначені Законом
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні". В силу
ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення (абз.10 ст.1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", абз.1 п.2.1.
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затверджено
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.95р.).

Саме лише укладення Договору,
свідчить про наявність між сторонами
договірних відносин, проте не
підтверджує факту надання послуг за
Договором. В силу вище викладених
правових норм та п.п. 3.1., 4.1. Договору,
надання послуг має підтверджуватись
певними засобами доказування -
первинними документами, які містять
відомості про господарську операцію та
факт її здійснення, а саме,
товаро-транспортними накладними,
актами виконаних робіт, рахунками.

Ухвалами від 19.09.14р., 09.10.14р., 23.10.14р.,
06.11.14р., суд зобов"язав позивача надати
суду докази в підтвердження факту
надання послуг за Договором №881 від
01.01.2013р., в тому числі, акти виконаних
робіт, рахунки. Проте, вимоги вище
вказаних ухвал, залишені позивачем без
виконання. Разом з тим, позивач
посилається акт звірки взаємних
розрахунків станом на 31.08.14р., який
відповідачем не підписаний.

Так, акту звірки взаєморозрахунків
(підписаному з двох сторін), чинним
законодавством, не надано юридичної
сили як доказу наявності обов'язку
сплатити грошові кошти або ж
відсутності такого обов'язку, а у
розумінні ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" вказаний акт є
зведеним обліковим документом, який
фіксує тільки стан розрахунків між
сторонами, але сам по собі не породжує
будь-яких прав та обов'язків сторін, в
той час як зобов'язання сторін повинні
підтверджуються первинними
документами - договором, актами,
накладними, рахунками, платіжними
дорученнями тощо. Така ж правова
позиція викладена у постанові Вищого
господарського суду України від 04.03.14р.
у справі №910/20450/13.

За таких обставин, враховуючи те, що
позивачем не доведено перед судом та не
подано жодного належного доказу в
підтвердження факту надання
відповідачу послуг, обумовлених
Договором №881 від 01.01.13р., то у суду
відсутні правові підстави для висновку
про те, що у відповідача виник обов"язок
здійснити розрахунок за надані
послуги.

Виходячи з аналізу правових норм,
визначених Господарським
процесуальним кодексом України,
Конституцією України, Законом України
"Про судоустрій і статус суддів",
рішення господарського суду повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального,
процесуального права та фактичними
обставинами справи, достовірно
встановленими судом, і не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Доказування полягає не
лише в поданні особами доказів, а й у
доведенні їх переконливості.

В силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов"язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову та
фактів, якими відповідач обґрунтовує
заперечення проти позову.

Розподіл обов"язку доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов"язок
доказування певних обставин справи
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Згідно з ст.34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об"єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Таким чином, на основі вище
вказаного, вимоги позивача визнаються
судом недоведеними, документально не
підтвердженими та такими, що не
ґрунтуються на вимогах діючого
законодавства, а відтак у позові слід
відмовити.

Враховуючи приписи ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати залишити за
позивачем.

Керуючись ст.124 Конституції України,
Законом України "Про судоустрій і
статус суддів", Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75,
82 -85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові Приватного акціонерного
товариства "Автотранспортне
підприємство - 0928" до відповідача
Микуличинської сільської ради про
стягнення заборгованості в сумі
32 497,05грн. - відмовити.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення складено
21.11.2014р.

Суддя
С.Кобецька