м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства «Київенерго»
до Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
про визнання недійсним та скасування
рішення адміністративної колегії

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Коваленко Н.М.

від відповідача: Клюсова Т.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство
«Київенерго» (далі-позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(далі-відповідач або Комітет) про
визнання недійсним та скасування
рішення адміністративної колегії
Київського міського територіального
відділення Антимонопольного комітету
України від 16.07.2014 р. №68/01-р/к.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішення Комітету є необґрунтованим,
незаконним та таким, що порушує права
позивача.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 26.08.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 15.09.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
документи.

12.09.2014 р. через загальний відділ
діловодства представник відповідача
подав відзив на позовну заяву, в якому
пояснив, що рішення адміністративної
колегії Комітету від 16.07.2014 №68/01-р/к
«Про визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та накладення штрафу» є
законним, обґрунтованим та таким, що
повністю відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому просить суд відмовити у
задоволенні позовних вимог.

У судових засіданнях 15.09.2014 р. та 13.10.2014
р. у порядку ст. 77 ГПК України судом
оголошувалася перерва до 13.10.2014 р. та
13.11.2014 р. відповідно.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 р. продовжено строк
вирішення спору на п'ятнадцять днів.

У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечував
проти позову з підстав, викладених у
відзиві.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.11.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.07.2014 р. Київським міським
територіальним відділенням
Антимонопольного комітету України
прийнято рішення №68/01-р/к у справі
№20-01/03.14, яким визнано, що Публічне
акціонерне товариство «Київенерго»
протягом періоду з 01.01.2012 до 30.06.2013
займало монопольне (домінуюче)
становище на ринку послуг з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж, які
знаходяться на балансі (у володінні,
користуванні, оперативному управлінні
тощо) Товариства, розташованих на
території м. Києва, з часткою 100%,
оскільки на цьому ринку у нього немає
жодного конкурента.

Визнано дії Публічного акціонерного
товариства «Київенерго», що полягають
у встановленні завищеної вартості
послуг з підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж,
шляхом необґрунтованого включення у
прямі витрати витрат по оплаті праці
начальника РКМ та диспетчера РКМ,
порушенням, передбаченим пунктом 2
статті 50 та пунктом 1 частини другої
статті 13 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", у вигляді
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку послуг з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж, які
знаходяться на балансі (у володінні,
користуванні, оперативному управлінні
тощо) Товариства, розташованих на
території м. Києва, шляхом встановлення
таких цін реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку.

За вказане вище порушення відповідачем
накладено штраф на позивача у розмірі 50
000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень.

Позивач у позовній заяві зазначає, що
спірне рішення є незаконним, оскільки
висновки, викладені в акті не
відповідають обставинам справи,
рішення прийнято з неповним
з'ясуванням обставин, норм
матеріального права у цій галузі, без
належного дослідження ринку, є
протиправним та підлягає скасуванню.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про
Антимонопольний комітет України», для
розгляду окремих справ про порушення
антимонопольного законодавства та
інших питань, віднесених до
повноважень Комітету, утворюються
постійнодіючі та тимчасові
адміністративні колегії, які
формуються з державних уповноважених
та голів територіальних відділень
Антимонопольного комітету України в
складі не менше трьох осіб.

Згідно ст. 60 Закону України «Про захист
економічної конкуренції» заявник,
відповідач, третя особа мають право
оскаржити рішення органів
Антимонопольного комітету України
повністю або частково до
господарського суду у двомісячний
строк з дня одержання рішення. Цей
строк не може бути відновлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України
«Про захист економічної конкуренції»,
за результатами розгляду справ про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції органи
Антимонопольного комітету України
приймають рішення, в тому числі про:

- визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції;

- припинення порушення законодавства
про захист економічної конкуренції;

- зобов'язання органу влади, органу
місцевого самоврядування, органу
адміністративно-господарського
управління та контролю скасувати або
змінити прийняте ним рішення чи
розірвати угоди, визнані
антиконкурентними діями органів влади,
органів місцевого самоврядування,
органів
адміністративно-господарського
управління та контролю;

- визнання суб'єкта господарювання
таким, що займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку;

- примусовий поділ суб'єкта
господарювання, що займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку;

- накладення штрафу;

- блокування цінних паперів;

- усунення наслідків порушень
законодавства про захист економічної
конкуренції, зокрема усунення чи
пом'якшення негативного впливу
узгоджених дій, концентрації суб'єктів
господарювання на конкуренцію;

- скасування дозволу на узгоджені дії у
разі вчинення дій, заборонених згідно
зі статтею 19 цього Закону;

- оприлюднення відповідачем за власні
кошти офіційної інформації
Антимонопольного комітету України чи
його територіального відділення
стосовно рішення, прийнятого у справі
про порушення, в тому числі
опублікування рішень у повному обсязі
(за вилученням інформації з обмеженим
доступом, а також визначеної
відповідним державним уповноваженим,
головою територіального відділення
інформації, розголошення якої може
завдати шкоди інтересам інших осіб, які
брали участь у справі), у строк і спосіб,
визначені цим рішенням або
законодавством;

- закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 11 ст.7 Закону України
"Про Антимонопольний комітет України",
у сфері здійснення контролю за
дотриманням законодавства про захист
економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
повноваження, в тому числі, проводити
дослідження ринку, визначати межі
товарного ринку, а також становище, в
тому числі монопольне (домінуюче),
суб'єктів господарювання на цьому
ринку та приймати відповідні рішення
(розпорядження).

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції", зловживанням монопольним
(домінуючим) становищем на ринку,
зокрема, визнається встановлення таких
цін чи інших умов придбання або
реалізації товару, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку.

Згідно п. 15.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року N 15 «Про деякі питання
практики застосування конкурентного
законодавства», господарські суди у
розгляді справ мають перевіряти
правильність застосування органами
Антимонопольного комітету України
відповідних правових норм, зокрема,
Методики визначення монопольного
(домінуючого) становища суб'єктів
господарювання на ринку, затвердженої
розпорядженням названого Комітету від
05.03.2002 N 49-р. Однак господарські суди не
повинні перебирати на себе не
притаманні суду функції, які
здійснюються виключно органами
Антимонопольного комітету України, та
знову встановлювати товарні,
територіальні (географічні), часові
межі певних товарних ринків після того,
як це зроблено зазначеними органами, й
на підставі цього робити висновки про
наявність чи відсутність монопольного
(домінуючого) становища суб'єкта
господарювання на ринку.

Так, рішенням Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№68/01-р/к від 16.07.2014 р. у справі №20-01/03.14
було встановлено, що становище ПАТ
"Київенерго" на ринку послуги з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж, які
знаходяться на балансі у володінні,
користуванні, оперативному управлінні
тощо) Товариства, розташованих на
території м. Києва, визначалось
відповідно до Методики визначення
монопольного (домінуючого) становища
суб'єктів господарювання на ринку,
затвердженої розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
05.03.2002 р. № 49-р та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України від 01.04.2002
№ 317/6605 з урахуванням особливостей,
визначених пунктом 2.2 цієї Методики.

За результатами аналізу, проведеного
відповідачем згідно Методики
визначення монопольного (домінуючого)
становища суб'єктів господарювання на
ринку, було встановлено, що оскільки
ПАТ "Київенерго" є єдиною організацією,
яка надає послуги з підключення
електроустановок споживачів до
електричних мереж, які знаходяться на
балансі (у володінні, користуванні,
оперативному управлінні тощо)
Товариства, розташованих на території
м. Києва, у Споживачів вказаних послуг
відсутня альтернатива в її отриманні.

Тому твердження позивача про те, що
відповідач, визначаючи межі ринку, не
врахував і не дослідив, що надання
послуг з підключення не є окремим
ринком і не може досліджуватись окремо
від єдиного процесу приєднання
споживачів до електричних мереж, суд
вважає необґрунтованим, тому що
застосування Методики визначення
монопольного становища суб'єктів
господарювання на ринку дає можливість
лише визначити чи займає підприємство
монопольне становище на ринку та не дає
підстав для автоматичного визнання дій
підприємства порушенням законодавства
про захист економічної конкуренції.

Більше того, з урахуванням положень п.
15.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року N 15 «Про деякі питання
практики застосування конкурентного
законодавства», суд не в праві
перебирати на себе не притаманні суду
функції, які здійснюються виключно
органами Антимонопольного комітету
України, зокрема визначення меж певних
товарних ринків.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідачем правильно у
відповідності із затвердженою
методикою визначено монопольне
становище позивача на ринку послуг з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж, які
знаходяться на балансі у володінні,
користуванні, оперативному управлінні
позивача, розташованих на території м.
Києва.

Водночас, за змістом приписів статті 12
Закону України "Про захист економічної
конкуренції", суб'єкт господарювання,
який заперечує зайняття ним
монопольного (домінуючого) становища
на ринку товару, має довести, що він
зазнає значної конкуренції.

Позивач суду не надав жодних доказів на
підтвердження того, що він зазнає
значної конкуренції на ринку послуг з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж, які
знаходяться на балансі у володінні,
користуванні, оперативному управлінні
позивача, розташованих на території м.
Києва.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року N 15 «Про деякі питання
практики застосування конкурентного
законодавства» встановлено, що для
кваліфікації дій суб'єктів
господарювання як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку, або як антиконкурентних
узгоджених дій, або як недобросовісної
конкуренції не є обов'язковим
з'ясування настання наслідків у формі
відповідно недопущення, усунення чи
обмеження конкуренції, ущемлення
інтересів інших суб'єктів
господарювання (конкурентів, покупців)
чи споживачів, зокрема через
заподіяння їм шкоди (збитків) або
іншого реального порушення їх прав чи
інтересів, чи настання інших
відповідних наслідків. Достатнім є
встановлення самого факту вчинення
дій, визначених законом як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем.

Слід зазначити, що Умови та Правила
здійснення підприємницької діяльності
з передачі електричної енергії
місцевими (локальними) електромережами
(далі - Умови та Правила) затверджені
Постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України
"Про затвердження Умов та Правил
здійснення підприємницької діяльності
з передачі електричної енергії
місцевими (локальними)
електромережами" від 13.06.1996 № 15,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 26.07.1996 за № 408/1433.

Пунктом 1.4 вказаних Умов та Правил
передбачено, що ліцензіат - суб'єкт
підприємницької діяльності,
зареєстрований у встановленому
порядку, який отримав ліцензію на
передачу електричної енергії
місцевими (локальними) електромережами
та зобов'язаний дотримуватися
ліцензійних умов і виконувати рішення
НКРЕ.

Згідно пункту 3.7.7. Умов та Правил,
ліцензіат може отримувати додатковий
прибуток шляхом здійснення нових
підключень до його електричних мереж
споживачів або шляхом виконання інших
додаткових робіт і послуг, що пов'язані
з ліцензованою діяльністю.

Відповідно до пункту 1.2 Методики
розрахунку вартості робіт з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж
ліцензіата та інших додаткових робіт і
послуг, пов'язаних із ліцензованою
діяльністю, затвердженої постановою
НКРЕ від 25.12.2008 р. № 1522, додаткові роботи
(послуги) - роботи (послуги), які
надаються виключно ліцензіатом з
передачі електричної енергії
місцевими (локальними) електричними
мережами та з постачання електричної
енергії за регульованим тарифом і
пов'язані з його ліцензованою
діяльністю.

До переліку додаткових робіт (послуг)
згідно з додатком 1 до Методики
віднесено підключення та/або
відключення електроустановок.

Пунктом 2.1. вказаної Методики
передбачено, що розрахунок вартості
додаткових робіт (послуг) базується на
відшкодуванні економічно
обґрунтованих витрат виконавця з
виконання додаткових робіт (послуг) та
здійснюється за формами, наведеними в
додатку 2 до цієї Методики.

Вартість додаткової роботи (послуги)
визначається шляхом калькулювання
витрат відповідно до Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 16
"Витрати", затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від 31.12.99
N 318 і зареєстрованого Міністерством
юстиції України 19.01.2000 за N 27/4248.

Згідно п. 2.3. та підпункту 2.3.1. Методики,
ціна додаткових робіт (послуг) включає
економічно обґрунтовані витрати та
норматив прибутку. Розрахунок витрат
на виконання окремих додаткових робіт
і послуг здійснюється на підставі
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 16 "Витрати". До виробничої
собівартості додаткових робіт (послуг)
включаються: прямі матеріальні
витрати, прямі витрати на оплату праці
та загальновиробничі витрати.

Так, пунктом 13 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 16 "Витрати"
передбачено, що до складу прямих витрат
на оплату праці включаються заробітна
плата та інші виплати робітникам,
зайнятим у виробництві продукції,
виконанні робіт або наданні послуг, які
можуть бути безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат.

Відповідно до п. 15.1. Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 16
"Витрати", до складу загальновиробничих
витрат включаються, зокрема, витрати на
управління виробництвом (оплата праці
апарату управління цехами, дільницями
тощо; відрахування на соціальні заходи
й медичне страхування апарату
управління цехами, дільницями; витрати
на оплату службових відряджень
персоналу цехів, дільниць тощо).

Як встановлено в пункті 5.4 Положення
про порядок формування та розподілу
витрат АК "Київенерго", затвердженого
наказом Акціонерної
енергопостачальної компанії
"Київенерго" "Про затвердження
Положення про порядок формування та
розподілу витрат АК "Київенерго" від
31.12.2010 № 503, до загальновиробничих
витрат належать витрати на управління
виробництвом.

Тобто, до складу прямих витрат на
оплату праці, під час визначення
собівартості послуги з підключення
електроустановок споживачів до
електричних мереж, які знаходяться на
балансі у володінні, користуванні,
оперативному управлінні позивача,
розташованих на території м. Києва, має
включатися лише заробітна плата
робітникам зайнятим у виконанні робіт
та наданні відповідної послуги з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж
позивача, а витрати на управління
виробництвом, в тому числі і оплата
праці начальника РКМ та диспетчера РКМ,
мають включатися до
загальновиробничих витрат.

За таких обставин, включення позивачем
до складу прямих витрат на оплату праці
заробітної плати начальника РКМ та
диспетчера РКМ є неправомірним,
оскільки такі витрати є
загальновиробничими витратами
позивача, а враховуючи, що позивачем не
надано доказів того, що такі витрати
ним не було включено також і до
загальновиробничих витрат, прямо
впливає на собівартість послуги з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж, які
знаходяться на балансі у володінні,
користуванні, оперативному управлінні
позивача, розташованих на території м.
Києва.

За таких обставин, суд погоджується із
висновками, встановленими
відповідачем у рішенні №68/01-р/к від
16.07.2014 р. у справі №20-01/03.14 зокрема, що
Товариство необґрунтовано включило у
прямі витрати по оплаті праці витрати
по оплаті праці начальника РКМ та
диспетчера КРМ, які відносяться до
загальновиробничих витрат, що призвело
до завищення вартості послуг з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж ПАТ
«Київенерго».

Тому відповідач у спірному рішенні
обґрунтовано дійшов висновку, що дії
ПАТ "Київенерго", які полягають у
встановленні завищеної вартості
послуг з підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж,
шляхом необґрунтованого включення у
прямі витрати витрат по оплаті праці
начальника РКМ та диспетчера РКМ, є
порушенням, передбаченим пунктом 2
статті 50 та пунктом 1 частини другої
статті 13 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", у вигляді
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку послуг з
підключення електроустановок
споживачів до електричних мереж, які
знаходяться на балансі (у володінні,
користуванні, оперативному управлінні
тощо) Товариства, розташованих на
території м. Києва, шляхом встановлення
таких цін реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції", зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку є
порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що рішення Київського
міського територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№68/01-р/к від 16.07.2014 р. у справі прийнято у
межах визначеним законом повноважень
та за результатами повного і
об'єктивного з'ясування всіх обставин
справи №20-01/03.14.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що оскаржуване позивачем рішення
прийнято відповідачем відповідно до
норм чинного законодавства України, а
вимоги позивача є необґрунтованими,
матеріалами справи не підтверджуються
та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 18.11.2014 р.

Суддя
Бондарчук В.В.