ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
Справа № 925/1663/14

Господарський суд Черкаської області в
складі: головуючого - судді Скиби Г.М.,
за участю секретаря судового засідання
Кенкеч О.С., розглянув у відкритому
судовому засіданні у приміщенні суду
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України», м. Київ, вул. Саксаганського, 1

до приватного акціонерного товариства
«Полтавське хлібоприймальне
підприємство», м. Полтава, вул.
Рибчанського, 31

та до товариства з обмеженою
відповідальністю «ТЕП ТРАНСКО», м.
Черкаси, пр. Хіміків, 4

про стягнення солідарно 3 081 286,26 грн.
збитків,

за участю представників сторін:

від позивача: Гаврилова С.А. - за
довіреністю;

від відповідачів (ПАТ): Шевеленко Т.В. -
за довіреністю;

(ТОВ): Іванов С.Г. - за довіреністю,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Державна продовольчо-зернова
корпорація України» (позивач) подано
позовну заяву до господарського суду
Черкаської області, у якій він просить
стягнути солідарно з відповідачів ПрАТ
«Полтавське хлібоприймальне
підприємство» та ТОВ «ТЕП ТРАНСКО»
збитки у розмірі 3081286,26 грн., а також
солідарно судові витрати у розмірі
сплаченого судового збору в сумі 61625,72
грн.

В розгляді справи оголошувалась
перерва з 04.11.2014р. до 12 години 18.11.2014р.

Позовні вимоги мотивовані наступним:
при отриманні від першого відповідача
зерна кукурудзи фуражної зі схову, яка
зберігалась знеособленим способом на
підставі письмового двостороннього
оплатного договору поклажодавець
отримав зерно кукурудзи неналежної
якості, заражене карантинною рослиною
амброзія, що завадило виконати
зовнішньоекономічний контракт з КНР.
Отримане від зберігача зерно кукурудзи
в даний час не підлягає використанню і
зберігається в сховищах позивача на
території терміналу в Одеському
морському порту.

У письмовому відзиві на позовну заяву
перший відповідач вимоги категорично
заперечив та вказав на дотримання
вимог до схову зерна та умов договору
зберігання. Зерно кукурудзи видано
належної якості, у відповідності до
умов договору та вимог Держстандарту.
Зараження зерна амброзією відповідач
не контролює, сумнівів у якості зерна
ні в момент приймання на схов, ні в
момент повернення зі схову не було.
Лабораторія відповідача не атестована
на карантинні рослини. Просив в позові
відмовити. Подано документи на вимогу
суду (том 1 а.с. 158-167).

У письмовому відзиві на позовну заяву
другий відповідач вимоги категорично
заперечив та вказав на належне
виконання умов перевезення зерна в
Одеський порт за завданням та
розпорядженнями позивача. Карантинні
сертифікати оформлені на всю партію
зерна і не містять застережень про
зараження партії зерна амброзією.
Просив в позові відмовити. Якість зерна
контролювалась в момент завантаження
та відповідала якості зданого на схов
зерна кукурудзи фуражної (том 1 а.с.
188-189).

На підставі ст.77 ГПК України розгляд
справи відкладався у зв'язку із
необхідністю витребування нових
доказів.

У судовому засіданні:

представник позивача вимоги підтримав
та просив їх задовольнити. Вказав на
спотові контракти підприємства як
підставу закупівлі зерна кукурудзи
фуражної у третіх осіб. Позивач не
здавав самостійно на зберігання
кукурудзу першому відповідачу на
Девладівську дільницю ХПП, а лише
переоформив зберігання зерна
кукурудзи від третіх осіб. Договори, на
підставі яких проводилась закупівля
збіжжя від третіх осіб - суду не подано.

Після відвантаження кукурудзи
позивачу зі схову на ХПП складські
квитанції були погашені (том 1 а.с. 24-26),
але позивач вважає, що зерна кукурудзи
він не отримував, оскільки кукурудза
надійшла на майданчик позивача в
Одеський порт неналежної якості, і
позивач не може її використати як
сировину.

Представник першого відповідача
(ХПП) вимоги позивача заперечив та
пояснив, що підприємство повністю
виконало умови зберігання зерна
кукурудзи фуражної позивача
відповідно договору №Д-14/036
складського зберігання
сільськогосподарської продукції від
18.07.2013р. (том 1 а.с. 17-22), вимог
Держстандарту та регламенту по
кукурудзі (том 1 а.с. 197-205). На вимогу
поколажодавця кукурудза фуражна була
завантажена в вагони на Девладівській
дільниці ХПП (вул. Чкалова, 5, с.
Девладово Софіївського району
Дніпропетровської області). Претензії
по якості з'явились у позивача вже
після прибуття вагонів в Одеський порт.
Ніяких сумнівів у зберігача щодо
якості зданого на схов зерна не було.
Зберігачем застосовані відповідні
регламенти на кукурудзу 2006р. з
послідуючими змінами. Лабораторія
фітосанітарної інспекції взяла проби
зерна при завантаженні вагонів на
території ХПП в квітні 2014р. та видала
експедитору (другий відповідач)
відповідні сертифікати якості. Позивач
самостійно не здавав зерно на схов та
не одержував зерно зі схову. Солідарну
відповідальність з експедитором
представник першого відповідача
заперечив.

Представник вказав на тривалий
проміжок часу від відкриття люків
вагонів на зерновому складі в
Одеському порту - 02.05.2014р. до виклику
представників Полтавського ХПП -
10.05.2014р. Претензії заявлені тільки по
одному вагону, який намагались
розвантажити без присутності
представників першого відповідача (том
1 а.с. 81).

Перший відповідач заперечив свою
обізнаність чи участь в
зовнішньоекономічних контрактах
позивача. Вказав, що якість зерна
фуражної кукурудзи не погіршувалась
під час схову. Якість зерна кукурудзи,
що перебувала на зберіганні у першого
відповідача, не відповідає вимогам та
умовам контракту позивача з Китаєм.

Представник другого відповідача
вимоги заперечив та вказав на належне
виконання умов договору транспортного
експедирування №52 з позивачем від
29.04.2013р. (том 1 а.с. 86-91, 213-224). За надані
послуги, які прийняті позивачем без
зауважень, розрахунок проведено.
Грошових чи майнових претензій у
другого відповідача ні до позивача, ні
до першого відповідача не має. Умови
договору транспортного експедирування
другим відповідачем не порушувались.
Другий відповідач не передавав зерно
на схов Полтавському ХПП. Аналізи
відбирались та виконані
представниками фітосанітарної
інспекції в Дніпропетровській області
при навантаженні зерна в вагони.
Експедитору видані сертифікати якості
на зерно (том 1 а.с. 67-79). Зерно доставлено
позивачу в Одеський порт належної
якості, в повному об'ємі. Втрат чи
нестачі зерна при навантаженні чи
перевезенні - не зафіксовано. Підстав
для покладення солідарної
відповідальності на обох відповідачів
у позивача немає. Представник
другого відповідача зазначає, що
позивач не спростував в належний
спосіб сертифікати якості
фітосанітарної інспекції на спірне
зерно, не оскаржував дії чи
бездіяльність фітосанітарної
інспекції в Дніпропетровській області.

Інших доказів сторонами не
подано.

Оцінюючи докази у справі в їх
сукупності та за внутрішнім
переконанням, враховуючи пояснення
представників сторін, суд вважає
позовні вимоги такими, що не підлягають
до задоволення з огляду на таке:

Згідно положень Пленуму ВГСУ від
23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» при
прийнятті рішення суд має врахувати
майнові інтереси сторін, не надаючи
переваги одному учаснику над іншим.
Рішення має грунтуватися на повній та
всебічній оцінці доказів у конкретній
справі.

Сторони спірних правовідносин є
самостійними юридичними особами з
присвоєнням ідентифікаційного коду, є
учасниками відносин у сфері
господарювання на ринку зерна в
Україні, є суб'єктами господарювання у
розумінні ст.ст. 2, 55 Господарського
кодексу України (далі вживається
скорочено - ГК України).

За визначенням позивача предметом
спору у справі є відшкодування збитків,
завданих суб'єкту господарювання,
права і законні інтереси якого
порушені, у зв'язку неналежним
виконанням учасником господарських
відносин договірних господарських
зобов'язань.

Зобов'язання, що виникли між сторонами,
розцінюються як господарські майнові
зобов'язання, що виникли з
господарських договорів і регулюються
Цивільним кодексом України (далі - ЦК
України) з урахуванням особливостей
передбачених ГК України (ст.175 ГК
України), а також законодавчими та
іншими нормативним актами, які
визначають особливості правового
регулювання в окремих галузях
господарювання (глава 29 ГК України).

Згідно ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу
України (далі - ГК України) суб'єкти
господарювання та інші учасники
відносин у сфері господарювання
повинні здійснювати свою діяльність у
межах встановленого правового
господарського порядку, додержуючись
вимог законодавства.

Частина 2 ст. 13 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) передбачає
зобов'язання особи при здійсненні
своїх прав утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб.

Правовідносини між власниками зерна та
суб'єктами зберігання зерна (зерновими
складами) регламентуються Законом
України «Про зерно та ринок зерна в
Україні» (далі - Закон), відповідно до
норм якого за договором складського
зберігання зерна зерновий склад
зобов'язаний за плату зберігати зерно,
що передане йому суб'єктом ринку зерна
(ст. 26 Закону), а також забезпечувати
зберігання зерна протягом строку,
встановленого у договорі складського
зберігання зерна, якщо строк
зберігання зерна договором
складського зберігання зерна не
встановлений і не може бути визначений
виходячи з його умов - до подання
поклажодавцем вимоги про його
повернення (ст. 27 Закону) та повернути
поклажодавцеві зерно у стані,
передбаченому договором складського
зберігання та законодавством (ст. 32
Закону).

1. Щодо правових відносин між позивачем
та першим відповідачем.

Підставою виникнення між позивачем та
першим відповідачем господарських
зобов'язань став укладений ними 18.07.2013р.
Договір №Д-14/036 складського зберігання
сільськогосподарської продукції, який
за своєю правовою природою є письмовим
двостороннім оплатним строковим
реальним договором складського
зберігання зерна.

Сторонами не заперечується Договір
складського зберігання
сільськогосподарської продукції.
Судом не встановлено обставин, які б
ставили під сумнів вказаний договір,
отже суд вважає його належним та
чинним. Суд також виходить з презумпції
правомірності правочину (ст. 204 ЦК
України).

Особливості Договору складського
зберігання зерна врегульовані Законом
України «Про зерно та ринок зерна в
Україні» від 04.07.2002р. №37-ІУ, із змінами і
доповненнями, які застосовуються судом
на дату виникнення спірних
правовідносин (далі вживається
скорочено - ЗУ «Про зерно»).

Статтею 26 ЗУ «Про зерно» встановлено:
«Договір складського зберігання зерна
є публічним договором, типова форма
якого затверджується Кабінетом
Міністрів України. За договором
складського зберігання зерна зерновий
склад зобов'язується за плату
зберігати зерно, що передане йому
суб'єктом ринку зерна. Договір
складського зберігання зерна
укладається в письмовій формі, що
підтверджується видачею власнику
зерна складського документа. Зерно,
прийняте на зберігання за простим або
подвійним складським свідоцтвом, не
може бути відчужене без правомірної
передачі простого або подвійного
складського свідоцтва. Якщо договір
складського зберігання зерна
передбачає, що зерновий склад має право
розпоряджатися ним (або його частиною),
то відносини сторін базуються на
правилах про позику. Порядок
повернення зерна обумовлюється окремо
в договорі його зберігання» (примітка:
в лапках дослівно по тексту норми).

Типовий договір складського
зберігання зерна затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
(далі скорочено - КМУ) від 11.04.2003р. №510.

Нормами ЗУ «Про зерно» щодо
складського зберігання зерна, у
редакції на дату укладення позивачем
та першим відповідачем договору
складського зберігання зерна, зокрема,
передбачено: зерновий склад
зобов'язаний зберігати зерно протягом
строку, встановленого у договорі
складського зберігання зерна (ст. 27);

плата за зберігання зерна, строки її
внесення встановлюються договором
складського зберігання зерна. Якщо
зберігання зерна припинилося
достроково не з вини зернового складу,
то він має право на пропорційну частину
плати (ст. 28);

витрати, які сторони не могли
передбачити при укладенні договору
складського зберігання зерна
(надзвичайні витрати), відшкодовуються
понад плату, яка належить зерновому
складу, якщо інше не передбачено
договором складського зберігання
зерна (ст. 30);

поклажодавець зерна зобов'язаний
забрати зерно у зернового складу після
закінчення строку зберігання зерна.
Зерновий склад зобов'язаний письмово
за сім днів до закінчення строку
зберігання зерна попередити
поклажодавця зерна про закінчення
строку зберігання зерна та
запропонувати термін витребування
зерна (ст.31);

зерновий склад зобов'язаний повернути
поклажодавцеві або особі, зазначеній
ним як одержувач, зерно у стані,
передбаченому договором складського
зберігання та законодавством (ст.32);

за втрату, нестачу чи пошкодження
зерна, прийнятого на зберігання,
зерновий склад несе відповідальність
на підставах, передбачених
законодавством. Зерновий склад
звільняється від відповідальності за
втрату, нестачу і пошкодження зерна,
викликаних непереборною силою. За
втрату, нестачу чи пошкодження
прийнятого на зберігання зерна після
того, як настав обов'язок поклажодавця
взяти це зерно назад, зерновий склад
несе відповідальність лише за
наявності з його боку умислу чи грубої
необережності (ст. 33);

збитки, завдані поклажодавцеві
втратою, нестачею чи пошкодженням
зерна, відшкодовуються зерновим
складом: за втрату та нестачу зерна - у
розмірі вартості втраченого або
такого, що його не вистачає, зерна; за
пошкодження зерна - у розмірі суми, на
яку знизилася його вартість. У разі,
коли внаслідок пошкодження якість
зерна змінилася настільки, що воно не
може бути використано за первісним
призначенням, поклажодавець має право
відмовитися від нього і зажадати від
зернового складу відшкодування
вартості цього зерна (ст. 34);

зерновий склад зобов'язаний за першою
вимогою володільця складського
документа повернути зерно, навіть якщо
передбачений договором складського
зберігання строк його зберігання ще не
закінчився. У цьому разі володілець
складського документа зобов'язаний
відшкодувати зерновому складу витрати,
спричинені достроковим припиненням
зобов'язання, якщо інше не передбачено
договором складського зберігання (ст.
35);

зернові склади зобов'язані вести
реєстр зерна, прийнятого на зберігання.
Вимоги до реєстру зерна та порядок його
ведення визначаються Кабінетом
Міністрів України (ст. 36).

Таким чином, відповідальність першого
відповідача (зерновий склад) за збитки,
завдані позивачу (поклажодавець)
встановлена ЗУ «Про зерно» і така
відповідальність настає за втрату,
нестачу чи пошкодженням зерна. Інша
відповідальність може передбачатись
також Договором.

Договір складського зберігання зерна
від 18.07.2013р. №Д-14/036 (том 1 а.с. 17-22), на
підставі якого виникли господарські
зобов'язання позивача та першого
відповідача, передбачає, що у разі
невиконання або неналежного виконання
умов цього договору Сторони несуть
відповідальність згідно чинного
законодавства (п.7.1 Договору). Окремими
пунктами визначена відповідальність
поклажодавця за порушення грошових
зобов'язань з оплати за послуги надані
зерновим складом (п.7.2 Договору) та
звільнення сторін від
відповідальності (п.7.3). Інша
відповідальність зернового складу за
збитки, завдані поклажодавцеві,
Договором не встановлена.

Строк зберігання кукурудзи за
договором від 18.07.2013р. - до 30.03.2014р. (п.8.1
Договору).

На підтвердження передачі зерновому
складу (перший відповідач) на
зберігання зерна позивач надав
Складські квитанції на зерно:

№184 від 17.09.2013р. (переоформлено з ПП
«Агроторг»);

№187 від 18.09.2013р. (переоформлено з ПП
«Вирій»);

№224 від 01.11.2013р.,

з яких вбачається, що на виконання
Договору складського зберігання від
18.07.2013р. №Д-14/036 зерновий склад (перший
відповідач, Девладівська дільниця 53132
Дніпропетровської області) від
позивача (поклажодавець) прийняв на
зберігання зерно кукурудзи 3 класу
(кормові потреби), урожаю 2013р., ДСТУ
4525-2006, фізичною вагою, відповідно: 150813
кг, 31485 кг, 687028 кг, а всього: 869326 кг. У
вказаних складських квитанціях
вказано, що зберігання знеособлене,
також визначені:

- вологість зерна,

- зернові, сміттєві домішки,

- інші показники якості, серед яких
відсутні показники щодо наявності
амброзії полинолистої. У всіх
квитанціях вказано, що зараженості
зерна не виявлено. Складські квитанції
мають відмітку: «Погашено 22.04.2014р.,
підпис (нерозбірливий)».

На підтвердження надання послуг по
Договору №Д-14/036 від 18.07.2013р. позивач
надав Акти надання послуг:

№9215 від 31.10.2013р., №9328 від 30.11.2013р.,

№9433 від 31.12.2013р., №9008 від 31.01.2014р.,

№9072 від 28.02.2014р., №9153 від 30.09.2013р.,

№9128 від 31.03.2014р., №9149 від 25.04.2014р.,

підписані представниками замовника
(позивач) і виконавця (перший
відповідач). Акти затверджені
керівниками обох сторін, підписи всіх
осіб засвідчені печатками підприємств.
Зі змісту наведених актів надання
послуг вбачається, що першим
відповідачем виконані відповідні
роботи з надання послуг у відповідному
місяці, у тому числі відвантаження
залізничним транспортом відповідної
кількості зерна кукурудзи 3 класу
(кормові потреби) та зберігання зерна.

Оплату послуг зі зберігання позивач
підтвердив копіями відповідних
платіжних доручень.

У цій справі між сторонами Договору
складського зберігання зерна Д-14/036 від
18.07.2013р. відсутній спір щодо розміру та
строків плати за зберігання зерна.

Лабораторія відповідача ХПП
Девладівська дільниця атестована
(свідоцтво №А11-217 від 08.06.2011р.) та
виконує такі дослідження:

- відбір проб, маса середньої
проби;

- органолептичні показники: запах,
колір, смак;

- ураженість шкідниками (кліщі,
довгоносики);

- зіпсоване зерно %;

- пошкодження %;

- дрібне зерно %;

- вміст домішок (шкідлива,
мінеральна та особливо врахована) %;

- сміттєва та зернова домішка, %;

- вміст фузаріозних зерен, %;

- типовий склад, клас;

- вологість, %;

- лінійні величини, % (крупність).

Вимірювання проводяться на підставі
ДСТУ 4525. Лабораторія заводу проводила
відбір проб із завантажених вагонів 29
та 30 квітня 2014р.

Наявність амброзії лабораторія
підприємства (ХПП) не контролює,
оскільки це функція фітосанітарної
служби, яка проводить дослідження за
межами елеватору та без участі
лаборантів зернового складу.

При прибутті вагонів з зернового
складу до місця розвантаження 03.05.2014р.
було відібрано проби зерна з 6 вагонів
для проведення аналізу. За
результатами аналізу проб було
складено акт спільного визначення
якості №101 від 03.05.2014р.

Щодо решти 6 вагонів претензій по
якості не заявлено.

При відібранні проб 10.05.2014р.
представники першого відповідача (ХПП)
не були присутні.

Дії фітосанітарної інспекції у
Дніпропетровській області по видачі
карантинних сертифікатів на спірну
партію зерна кукурудзи в квітні 2014р.
позивачем не окаржувались (том 1 а.с.
67-78).

2. Щодо правових відносин між позивачем
та другим відповідачем.

Підставою виникнення між позивачем та
другим відповідачем господарських
зобов'язань став укладений ними
договір транспортного експедирування
№52 від 29 квітня 2013р., який за своєю
правовою природою є Договором надання
транспортно-експедиційних послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу, у
даному випадку - залізничним
транспортом.

Сторонами не заперечується Договір
надання транспортно-експедиційних
послуг; обставин, які б ставили під
сумнів вказаний договір судом не
виявлено, отже суд вважає його належним
та чинним.

Правові та організаційні засади
транспортно-експедиторської
діяльності при перевезенні вантажів в
Україні врегульовані Законом України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» від 01.07.2004р. №1955-ІУ, із
змінами і доповненнями (далі - ЗУ «Про
транспортно-експедиторську
діяльність»).

Відповідно до ст.3 вказаного Закону
відносини в галузі
транспортно-експедиторської
діяльності регулюються Цивільним
кодексом України, Господарським
кодексом України, законами України
«Про транспорт», «Про
зовнішньоекономічну діяльність», «Про
транзит вантажів», цим Законом, іншими
законами, транспортними кодексами та
статутами, а також іншими
нормативно-правовими актами, що
видаються відповідно до них.

Згідно ст. 8 ЗУ «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» експедитори за дорученням
клієнтів, у тому числі, забезпечують
оптимальне транспортне
обслуговування, а також організовують
перевезення вантажів різними видами
транспорту територією України та
іноземних держав відповідно до умов
договорів (контрактів), укладених
відповідно до вимог Міжнародних правил
щодо тлумачення термінів «Інкотермс»;
фрахтують національні, іноземні судна
та залучають інші транспортні засоби і
забезпечують їх подачу в порти, на
залізничні станції, склади, термінали
або інші об'єкти для своєчасного
відправлення вантажів; здійснюють
розрахунки з портами, транспортними
організаціями за перевезення,
перевалку, зберігання вантажів.

Статтею 9 названого Закону
визначаються особливості договору
транспортного експедирування та його
виконання. Так, за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу. У
разі залучення експедитором до
виконання його зобов'язань за
договором транспортного
експедирування іншої особи у
відносинах з нею експедитор може
виступати від свого імені або від імені
клієнта. Платою експедитору
вважаються кошти, сплачені клієнтом
експедитору за належне виконання
договору транспортного
експедирування. У плату експедитору не
включаються витрати експедитора на
оплату послуг (робіт) інших осіб,
залучених до виконання договору
транспортного експедирування, на
оплату зборів (обов'язкових платежів),
що сплачуються при виконанні договору
транспортного експедирування.

З матеріалів справи вбачається,
зокрема, з акту №291 про виконання робіт
(надання послуг), підписаного обома
сторонами 30.04.2014р., вбачається, що
експедитором (другий відповідач)
клієнту (позивач) у повному обсязі та
якісно надані
транспортно-експедиційні послуги,
вартість яких становить 148617,60 грн. (у
тому числі ПДВ). До якості та об'єму
послуг клієнт претензій не має.

3. Щодо солідарної відповідальності
відповідачів.

З вищенаведених обставин щодо
договірних зобов'язань між позивачем
та відповідачами і матеріалів справи
вбачається, що договірні господарські
зобов'язання відповідачів перед
позивачем виникли на підставі різних
за правовою природою договорів.

Нормами ГК України, на які
посилається позивач як на правову
підставу позовних вимог, встановлено,
що учасник господарських відносин,
який порушив господарське зобов'язання
або установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодовувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
кредитором, втрата або пошкодження
його майна, а також не одержані
кредитором доходи, які він одержав би,
якби зобов'язання було виконано
боржником (ст. 224 ГК України). До складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються зокрема:
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства (ч. 1 ст. 225 ГК
України).

Для застосування такого виду
відповідальності, як відшкодування

збитків, необхідна сукупність складу
господарського правопорушення:

- протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи;

- шкідливий результат такої
поведінки (шкода);

- причинний зв'язок між
протиправною дією (поведінкою)
боржника і тим негативним наслідком, що
настав через цю протиправну дію
(поведінку);

- вина правопорушника.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність

не настає.

За деякі дії цивільно-правова
відповідальність може накладатися без
вини, якщо вона обумовлена законом чи
угодою. Зокрема, до них слід віднести
такі випадки: за невиконання грошового
зобов'язання зберігача; за втрату,
недостачу чи пошкодження майна.
Договірна відповідальність настає в
разі порушення умов договору.

Частковою визнається
відповідальність, яка покладається на 2
чи більше осіб, кожна з яких відповідає
перед кредитором в рівних частинах,
якщо інше не встановлене законом або
договором.

Часткова відповідальність є у
цивільному праві загальним правилом,
що випливає зі ст. 541 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України), яка
передбачає, що солідарні обов'язки (а
отже, - і солідарна відповідальність)
виникають, якщо вони передбачені
договором або встановлені законом,
зокрема, при неподільності предмета
зобов'язання.

Таким чином, солідарна
відповідальність, де кредитор має
право вимагати від будь-якого з
боржників виконання обов'язку в
повному обсязі, так само як і санкції до
кожного з боржників можуть бути
застосовані у повному обсязі, має бути
прямо передбачена законом або
договором. При цьому в договорі вона
має бути виражена у ясній чіткій формі.

У договорах, на які посилається позивач
як на підставу солідарної
відповідальності відповідачів, не
передбачена солідарна
відповідальність за неналежне
виконання зобов'язань по одному із
договорів, чи обох договорах, відносини
та предмет зобов'язань по кожному із
договорів є різними і є подільними.
Вищенаведеними законами, якими
врегульовані правовідносини сторін, не
передбачена солідарна
відповідальність зернового складу і
експедитора за збитки, завдані
незабезпеченням якості зерна при
передачі його поклажодавцеві.

З огляду на викладене, суд вважає, що за
встановлених фактичних обставин
справи визначена позивачем
відповідальність відповідачів не є
солідарною відповідальністю.

4. Щодо застосування до відповідачів
відповідальності у виді збитків.

Позивач стверджує, що він передав на
зберігання першому відповідачу зерно
кукурудзи відповідної якості і не
заражене карантинними організмами.
Згідно умов договору, зокрема його п.5.7,
перший відповідач зобов'язаний був
повернути позивачу зерно такої ж
якості, не заражене. Проте, при передачі
з ПрАТ «Полтавське ХПП» (перший
відповідач) по залізничних накладних
від 29 і 30 квітня 2014р. 12 вагонів з
кукурудзою загальною масою вантажу 775500
кг, виявлена невідповідність
показників якості кукурудзи «зернова
домішка», у тому числі «биті зерна»,
показникам якості зерна кукурудзи, яке
позивач зберігав, а також зараженість
його амброзією полинистою, що було
виявлено на Одеському зерновому
терміналі (ОЗТ - філія позивача),
залізничній станції «Одеська товарна»
при підготовці вагонів з кукурудзою
для відправлення її позивачем на
виконання зовнішньоекономічного
контракту №FХР070314-1 від 16.04.2014р.,
укладеного позивачем (продавець) з ССЕС
Гонконг ЛІМІТЕД (покупець) (далі
вживається - Контракт). Експедирував
вагони з кукурудзою другий відповідач
ТОВ «Теп Транско», який згідно умов
договору транспортного експедирування
зобов'язаний здійснювати контроль за
відповідністю якості та кількості
товару показникам, зазначеним у
правовстановлюючій документації на
товар, що ним не виконано. Згідно умов
договору (п.4.6) він несе матеріальну
відповідальність за збереження
вантажу під час перевезення. Вказаний
зовнішньоекономічний Контракт позивач
не мав можливості виконати, оскільки
відповідачами повернуто зі схову зерно
кукурудзи не тієї якості; відповідно,
позивач втратив можливість подальшого
використання кукурудзи у власних
комерційних цілях.

Посилаючись на умови вищенаведених
договорів, положення ст.ст. 22, 526, 623, 934,
951, 1166, 1192 ЦК України, 224, 225 ГК України, ЗУ
«Про зерно», позивач вважає, що у
результаті неналежного виконання
відповідачами своїх договірних
зобов'язань він втратив належне йому на
праві власності фуражне зерно
кукурудзи, тому має право на
відшкодування збитків, завданих
втратою зерна. Предмет спору позивачем
не змінювався, вимоги не уточнювались
та не коригувались.

Розмір збитків позивач визначає
вартістю зерна кукурудзи, що було
відвантажене у 12 вагонах - 775500 кг по
ціні, яка передбачена п.6 Контракту, - 281
долар США, що становить 217915,50 доларів
США і за курсом Національного банку
України за станом на 09.09.2014р. - 12,92 грн.,
розмір збитку у гривнях становить
2815468,26 грн. Також вважає зайво
понесеними витрати на сплату
експедитору за надані
транспортно-експедиційні послуги в
сумі 148617,60 грн., а також витрати на
сплату станції «Одеська товарна» за
користування вагонами в сумі 117200 грн., а
всього збитки становлять 3081286,26 грн.

Вимоги позивача суд вважає такими, що
не відповідають фактичним обставинам
справи та чинному законодавству, з
огляду на таке.

Доводи позивача про втрату ним зерна
кукурудзи не відповідають наявним у
справі доказам, які свідчать про те, що
позивач отримав зі зберігання 775500 кг
зерна кукурудзи і цей факт не
заперечується позивачем, оскільки
зерно зі зберігання було передано його
представнику та погашені складські
квитанції. Назад на Полтавське ХПП чи
його Девладівську дільницю зерно не
поверталось, вимоги про доробку зерна
чи його очистку позивачем не
заявлялись.

Доводи позивача про неможливість
виконання ним зобов'язань
зовнішньоекономічного Контракту з КНР
не знаходяться у причинному зв'язку із
зобов'язаннями по спірних Договорах,
укладених ним з відповідачами.

Договорами, нормами законодавства, на
які посилається позивач, не
передбачена відповідальність
зернового складу (перший відповідач),
експедитора (другий відповідач) за
забезпечення останніми відповідності
якості та стану зерна кукурудзи, яке
зберігалось, якості та стану зерна
кукурудзи, яке є предметом
зовнішньоекономічного Контракту,
укладеного позивачем (продавець) з ССЕС
Гонконг ЛІМІТЕД (покупець). Серед
документів, які повинен надіслати
продавець (позивач) по вказаному
Контракту, відсутні документи, які б
засвідчували відповідачі (див. п.8
зовнішньоекономічного Контракту).

Договором на зберігання зерна
встановлено, що зерновий склад приймає
зерно на зберігання за умови
відсутності у завезеній поклажодавцем
продукції карантинних об'єктів (п.2.3).
Перелік карантинних об'єктів у
розумінні цього Договору не наведений.

Правові, організацій та
фінансові-економічні основи карантину
рослин в Україні регулює Закон України
«Про карантин рослин» від 30.06.1993р.
№3348-ХІІ, із змінами і доповненнями
(далі - ЗУ «Про карантин рослин»).
Статтею 1 цього Закону визначені
терміни у розумінні цього Закону, серед
яких відсутній вказаний у договорі
термін «карантинний об'єкт». Має місце
визначення «карантинний організм», як
вид шкідливого організму, який у разі
занесення або обмеженого поширення на
території України може завдати значної
шкоди рослинам і рослинним продуктам.

На виконання ЗУ «Про карантин рослин»
наказом Міністерства аграрної
політики в України від 29.11.2006р. №716 у
редакції наказу від 04.08.2010р. №467,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 11.12.2006р. №1300/13174, затверджений
Перелік регульованих шкідливих
організмів, у якому серед обмежено
поширених в Україні карантинних
організмів групи А-2 значиться бур'ян -
амброзія полиниста.

Постановою КМУ від 12.05.2007р. №705 «Про
деякі питання реалізації Закону
України «Про карантин рослин»
затверджений Порядок проведення
огляду, обстеження, аналізу, фумігації
(знезараження) та інспектування
(оформлення фітосанітарного та
карантинного сертифікатів) об'єктів
регулювання у сфері карантину рослин.
Згідно Переліку об'єктів регулювання у
сфері карантину рослин, затвердженого
цією ж постановою КМУ кукурудза
відноситься до об'єктів регулювання у
сфері карантину рослин.

Наведене законодавство встановлює, що
до об'єктів регулювання, заражених
карантинним організмами, проводяться
відповідні спеціальні заходи, зокрема
технічна переробка об'єктів
регулювання.

Отже, виявлене на території України
засмічене зерно не підлягає знищенню, а
у кожному конкретному випадку окремо
визначаються умови використання чи
переробки засміченої фуражної і
технічної продукції.

Таким чином, доводи позивача про те, що
зерно кукурудзи втрачене чи непридатне
до використання - не відповідають
законодавству та фактичним обставинам
справи. Позивач не вчинив ніяких
юридично значимих дій на зменшення чи
відвернення своїх збитків, навіть і за
рахунок відповідачів.

Згідно Додатку №1 до Протоколу
фітосанітарних вимог щодо експорту
кукурудзи з України до КНР амброзія
полиниста відноситься до переліку
шкідливих організмів, що знаходяться
під карантинним контролем (п.13 Додатку
№1).

Суд враховує, що збитки у розмірі
вартості зерна кукурудзи, яке є
предметом зовнішньоекономічного
контракту №FХР070314-1 від 16.04.2014р. і
надійшло до «Одеського зернового
терміналу» позивача (далі - ОЗТ) у
вагонах №№95648069, 95451639, 95620852, 95316048, 95619862,
95452470, 95230876, 95613303, 956640868, 95390886, 95798682, 95811279 в
сумі 2815468,26 грн., не є збитками у
розумінні ЗУ «Про зерно», ст.ст. 224, 225 ГК
України, а також положень ст. 22 ЦК
України, та не підтверджуються
належними доказами.

Позивач не довів свої вимоги, тому
у суду немає правових підстав для
задоволення позову.

В задоволенні позову належить
відмовити повністю з покладенням
витрат на позивача на підставі ст.49 ГПК
України.

Керуючись статтями 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
прийняття рішення. Сторони у справі
протягом цього строку мають право
подати апеляційну скаргу до
апеляційного суду на вказане рішення
через Господарський суд Черкаської
області.

Повне рішення складено 24.11.2014р.

Суддя
Г.М. Скиба