ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2014 р.
Справа № 914/3178/13

Господарський суд Львівської області
у складі колегії суддів:

головуючий суддя Ділай У.І., судді
Мазовіта А.Б., Кітаєва С.Б.

при секретарі Лосик Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовною заявою: Заступника
прокурора Центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері, м. Київ в
інтересах держави в особі:

позивача-1: Міністерства оборони
України, м. Київ

позивача-2: Концерну
"Військторгсервіс", м. Київ

до відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дует-СК", м.
Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача-1: Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача-2: Фонд державного майна
України, м. Київ

про: визнання недійсним договору
купівлі-продажу та зобов'язання
повернути майно.

Представники:

Від прокурора: не з'явився

Від позивача-1: Гудимо В.О - представник
(Довіреність № 220/212/д від 03.03.2014 р.).

Від позивача-2: не з'явився

Від відповідача: Орищин О.А. -
представник (Довіреність б/н від 17.01.2014
р.)

Від третьої особи-1: Жуган І.О. -
представник (Довіреність № 19-11-02447 від
07.04.2014 р.)

Від третьої особи-2: Жуган І.О. -
представник (Довіреність № 456 від 17.12.2013
р.)

Представникам сторін та третіх осіб
роз'яснено права і обов'язки
передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК.
Клопотання про здійснення технічної
фіксації судового процесу не
надходило.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

16.08.2013 р. на розгляд господарського суду
Львівської області поступила позовна
заява Заступника прокурора
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері,
м. Київ в інтересах держави в особі
позивача-1 - Міністерства оборони
України, м. Київ, позивача-2 - Концерну
"Військторгсервіс", м. Київ до
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дует-СК", м. Львів, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача-1: Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, м. Львів
про:

визнання недійсним Договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 25.09.2008 р. реєстраційний № 4165,
укладеного між Концерном
«Військторгсервіс» в особі філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» та ТзОВ
«Дует-СК»;

зобов'язання відповідача повернути до
державної власності в особі
Міністерства оборони України у повне
господарське відання Концерну
«Військторгсервіс» нежитлові
приміщення, загальною площею 359,4 кв.м.,
що знаходяться за адресою: м. Львів, вул.
Татарбунарська, 14.

Заявлені у позові вимоги прокурор
мотивує тим, що оспорюваний Договір
купівлі-продажу від 25.09.2008 р. було
укладено із порушенням норм чинного
законодавства, оскільки даний Договір
від імені філії Управління Західного
оперативного командування Концерну
"Військторгсервіс" підписано особою,
яка не мала на момент вчинення
правочину достатньої цивільної
дієздатності. Крім того, спірний
договір було укладено без відповідного
погодження Фонду державного майна
України. Зазначене в силу положень
частини першої та другої статті 203 та
статті 215 ЦК України є підставою для
визнання Договору недійсним.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 20.02.2014 р.
вищевказане судове рішення залишено
без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 26.06.2014 р. рішення
господарського суду від 11.12.2013 р. та
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 20.02.2014 р.
скасовано.

За переконанням суду касаційної
інстанції посилаючись на те, що про
отримання дозволу власника свідчить
лист від 12.11.2004 № 140/6/1466/31, суди
попередніх інстанцій не звернули
уваги, не дослідили та не надали
належної правової оцінки тому, що у
вказаному листі йдеться про надання
згоди на відчуження приміщення складу
площею 204,7 кв.м., холодильної камери
площею 147,0 кв.м., прохідної площею 7,7
кв.м., розташованих за адресою: м. Львів,
вул. Татарбунарська, 14, тоді як
предметом оспорюваного договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 25.09.2008 є А-1 складське приміщення,
цегла, площею 204,7 кв.м., Б-1 складське
приміщення (підвал), цегла, площею 147,0
кв.м.; В-1 прохідна, цегла, площею 7,7 кв.м.,
які знаходяться за вищевказаною
адресою. Крім того, зазначаючи про
укладення оспорюваного правочину за
результатами публічних торгів,
господарські суди не врахували, що у
протоколі № 1081-н від 12.09.2008 про хід
публічних торгів також вказується про
приміщення складу "А-1" площею 204,7 кв.м.,
холодильну камеру"Б-1" площею 147,0 кв.м.,
прохідну "В-1" площею 7,7 кв.м

Окрім цього, Вищий господарський суд
України вказує на те, що при прийнятті
постанови, апеляційний господарський
суд залишив поза увагою чинні на момент
укладення оспорюваного договору
вимоги пп. и) ч. 2 ст. 7 Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності" та п. 6 постанови Кабінету
Міністрів України "Про затвердження
Порядку відчуження об'єктів державної
власності", за змістом яких необхідною
умовою для відчуження державного
нерухомого майна на момент укладення
оспорюваного договору є наявність
згоди Фонду державного майна України.
При цьому, посилаючись на
необізнаність відповідача з наявними
обмеженнями Концерну
"Військторгсервіс" щодо відчуження
спірного нерухомого майна, суд
апеляційної інстанції не врахував, що
необхідність отримання відповідних
дозволів на відчуження державного
майна передбачена
нормативно-правовими актами,
опублікованими у встановленому
законом порядку.

Щодо застосування наслідків спливу
строку позовної давності у спірних
правовідносинах, то за висновком суду
касаційної інстанції висновок судів
попередніх інстанцій щодо обізнаності
позивача-1 із договором купівлі-продажу
саме з моменту його укладення - 25.09.2008 є
передчасним. Також у постанові
вказується про те, що правила про
позовну давність відповідно до ст. 267
Цивільного кодексу України мають
застосовуватися лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги. Проте
при винесенні судових рішень про
відмову у задоволенні позову суд
апеляційної інстанції вимоги ст. 267 ЦК
України не врахував, об'єднавши
взаємовиключні поняття правил
застосування позовної давності як за
спливом строків позовної давності так
і необґрунтованістю самої вимоги.

Із вказівкою на необхідність врахувати
все вищенаведене та прийняти законне
судове рішення у чіткій відповідності
з вимогами процесуального закону,
Вищий господарський суд України
постановив справу № 914/3178/13 направити
на новий розгляд до Господарського
суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 11.07.2014 р. позов
прокурора Центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері, м. Київ
прийнято судом на новий розгляд, судове
засідання призначено на 29.07.2014 р.

З підстав, викладених в ухвалах суду
від 20.07.2014 р. та 07.08.2014 р. розгляд справи
відкладався. Ухвалою суду від 07.08.2014 р.
строк вирішення спору було продовжено
в порядку ст. 69 ГПК України.

З огляду на складність даного
господарського спору, Ухвалою суду від
18.09.2014 р. було призначено колегіальний
розгляд справи у складі трьох суддів.
За результатами автоматичного
розподілу членів колегії суддів,
проведеного на підставі розпорядження
керівника апарату Господарського чуду
Львівської області, членами колегії
суддів, окрім судді Ділай У.І.,
визначено суддів Мазовіту А.Б. та
Кітаєву С.Б.

В судових засіданнях прокурор та
представники позивачів-1,2 позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
просили суд позов задоволити.

На обґрунтування заявлених прокурором
вимог позивачем-1 подано суду Пояснення
(вх. №44622/14 від 21.10.2014 р.), в яких
зазначається, що оспорюваний правочин
був укладений без належним чином
оформленої згоди на відчуження майна
та без відповідної згоди на таке
відчуження з боку Фонду державного
майна України.

Із посиланням на п. 8 Постанови КМУ № 803
від 06.06.2007 р. позивач-1 вказує на те, що
рішення про надання згоди на
відчуження майна приймається
відповідним суб'єктом управління у
формі розпорядчого акта. Згідно п. 9
Положення Про Міністерство оборони
України, затвердженого Постановою КМУ
№ 1080 від 03.08.2006 р. Міністр на основі та
на виконання актів законодавства видає
накази і директиви, організовую і
контролює їх виконання. Отже, як
вказано у поясненнях позивача-1
розпорядчий акт Міністра оборони
України про надання дозволу на
відчуження спірного майна Концерну
«Військторгсервіс» повинен був бути
оформлений відповідним наказом. Однак,
такого наказу Міністр оборони України
не видавав.

Щодо листа начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_4 від 12.11.2004 №
140/6/1466/31 то позивач-1 зазначає, що навіть
якщо припустити, що цей лист є належним
доказом надання дозволу на відчуження
спірного нерухомого майна, то після
набуттям чинності Постановою КМУ № 803
від 06.06.2007 р. надане цим листом право
могло існувати та бути реалізованим
лише із врахуванням вимог вказаної
постанови, а отже - не більше 12 місяців з
дня набрання нею чинності. Окрім того,
із врахуванням положень ч. 2 ст. 247 ЦК
України надані вищевказаним листом
повноваження могли бути реалізовані в
межах терміну дії довіреності, на
підставі якої діяв ОСОБА_4 Як свідчать
матеріали справи така довіреність була
скасована Міністром оборони України
12.02.2005 р.

Заперечуючи доводи відповідача про
пропуск строку позовної давності на
оскарження Договору купівлі-продажу
нежитлових приміщень від 25.09.2008 р.
позивач-1 вказує про те, що про факт
відсутності в особи, яка вчиняла даний
правочин необхідного обсягу
дієздатності та про відсутність
відповідного дозволу суб'єкта
управління майном на відчуження майна
прокурору Центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері стало відомо
лише в березні 2013 року - з моменту
отримання від Фонду державного майна
України листа від 20.03.2013 року № 10-24-3491, в
якому конкретно йшлося про оспорюваний
правочин та про те, що на його укладення
не було ні дозволу Міністерства
оборони України, ні погодження Фонду
державного майна України.

Позивач-2 подав суду Письмові пояснення
у справі № 914/3178/13 б/н від 29.07.2014 р., в
яких, зокрема зазначається, що згідно п.
7.3. Статуту Концерну
«Військторгсервіс» майно Концерну
перебуває в державній власності і
закріплене за ним на праві
господарського відання. Здійснюючи
право господарського відання Концерн
був обмежений у правомочності
розпорядження щодо окремих видів
майна. Зокрема, майно, що є предметом
оспорюваного правочину могло бути
відчужене лише за погодженням Міністра
оборони України або за його дорученням
інших посадових (службових) осіб (п. 6 ч. 1
Наказу МО України від 20.03.2004 р. № 100).

За словами позивача-2 довіреність
Концерну «Військторгсервіс» в особі
генерального директора ОСОБА_4, видана
ОСОБА_5 на укладення від імені Концерну
будь-яких договорів щодо відчуження
нерухомого майна не може вважатися
дозволом Міністерства оборони України,
оскільки по-перше така довіреність
видана генеральним директором
Концерну, а не органом управління
майном, і по-друге довіреність не є
розпорядчим актом. Таким чином, на час
вчинення спірного правочину дозволу
Міністерства оборони України на
відчуження вказаного в ньому
нерухомого майна не було, а відтак
Договір купівлі-продажу нежитлових
приміщень від 25.09.2008 р. укладено особою,
яка не мала достатньої цивільної
дієздатності на його підписання.

Представник відповідача вищенаведені
доводи позивачів-1, 2 заперечив, вказав
на необґрунтованість та
безпідставність позову Заступника
прокурора Центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері, просив суд в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Так, зокрема, у Доповненні до відзиву на
позовну заяву б/н від 17.09.2014 р., яке
поступило в канцелярію суду 18.09.2014 р.
відповідач вказує на те, що згідно
Порядку відчуження об'єктів державної
власності, затвердженого Постановою
КМУ № 803 від 06.06.2007 р. Фонд державного
майна України погоджує лише рішення
про надання згоди на відчуження
нерухомого майна, а не саме рішення чи
згоду Міністерства оборони України про
відчуження майна. При цьому, згідно п.
7.5. Статуту Концерн «Військторгсервіс»
вправі відчужувати основні фонди
Концерну за попередньою згодою Органу
управління майном, яким являється
Міністерство оборони України

Також, відповідач зазначає, що дозвіл
начальника Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України ОСОБА_4 на відчуження майна був
виданий за три роки до прийняття КМУ
Постанови № 803 від 06.06.2007 р. і даний
дозвіл повністю відповідав вимогам
діючого на той час порядку надання
дозволів державним підприємствам
(установам) Міністерства оборони
України, що підпорядковані Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України, на відчуження
основних засобів. Таким чином, за
переконанням відповідача положення
Постанови КМУ № 803 від 06.06.2007 р. не
підлягають застосуванню до дозволу, у
зв'язку з чим вказаний дозвіл не
потребував додаткового погодження
Фонду державного майна України.

Окрім заперечень по суті позовних
вимог у Доповненні до відзиву на
позовну заяву відповідач також вказує
на обґрунтованість поданої ним заяви
про про застосування наслідків спливу
строків позовної давності щодо вимог
прокурора. Доводи прокурора та
позивачів про те, що початок перебігу
строку позовної давності має місце з
березня 2013 року, коли прокурору
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
стало відомо про порушення порядку
відчуження спірного нерухомого майна,
відповідач вважає безпідставними,
зазначаючи, що Генеральній прокуратурі
України про зазначене правопорушення
було відомо у 2009-2010 роках вваслідок
отримання ряду актів ревізії та
службових перевірок.

Встановлення спеціального строку
позовної давності для прокуратури
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері,
з огляду на те, що вказаний орган займає
особливе місце у системі органів
прокуратури, на думку відповідача є
необґрунтованим.

Розглянувши документи і матеріали,
подані учасниками процесу, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно та повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються їх вимоги і заперечення,
оцінивши докази, які мають значення для
справи, суд встановив:

12.09.2008 р. відбулися публічні торги з
реалізації нерухомого майна -
приміщення складу «А-1», площею 204,7 кв.м.,
холодильної камери «Б-1», площею 147.0
кв.м., прохідної «В-1», площею 7,7 кв.м., що
належить Концерну «Військторгсервіс»
та знаходиться за адресою: м. Львів, вул.
Татарбунарська. 14.

Як вбачається із Протоколу №1081-н про
хід публічних торгів від 12.08.2008 р. право
на укладення договору купівлі-продажу
об'єкта отримало ТзОВ «Дует-СК».

25.09.2008 р. між Державним господарським
об'єднанням Концерном
«Військторгсервіс» в особі начальника
Філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування Концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_5, який діяв
на підставі довіреності, посвідченої
12.09.2007 р. за реєстровим № 4165 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та ТзОВ
«Дует-СК» в особі директора Крвавича
Івана Дмитровича, що діяв на підставі
Статуту, було укладено Договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень,
реєстраційний № 8-4055.

За умовами вищевказаного Договору
купівлі-продажу позивач-2 передав у
власність відповідачу нежитлові
приміщення, загальною площею 359,4 кв.м.,
які знаходиться за адресою: м. Львів,
вул. Татарбунарська. 14, а саме: А-1 -
складське приміщення, цегла, площею 204,7
кв.м., Б-1 - складське приміщення (підвал),
цегла, площею 147,0 кв.м., В-1 - прохідна,
цегла, площею 7,7 кв.м.

При дослідженні змісту Протоколу №1081-н
про хід публічних торгів від 12.08.2008 р. та
Договору купівлі-продажу нежитлових
приміщень від 25.09.2008 р. суд встановив
розбіжність у назвах об'єктів
нерухомості, а саме у Протоколі
значиться холодильна камера «Б-1»,
площею 147.0 кв.м., в той час як в Договорі
під літерою «Б-1» вказано складське
приміщення (підвал), цегла, площею 147,0
кв.м.

На вищевказану розбіжність в описі
нерухомого майна, яке відчужувалось
відповідачу вказав також Вищий
господарський суд України у Постанові
від 26.06.2014 р.

Дослідивши матеріали
Інвентаризаційної справи
домоволодіння № 14 на вул. вул.
Татарбунарська у м. Львові, яку було
надано суду для огляду Супровідним
листом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 5297 від
17.11.2014 р. суд встановив, що згідно
Розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 1031 від 28.08.2000 р. «Про оформлення права
власності на нежитлові приміщення» за
Львівським комбінатом громадського
харчування номер 60 Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління військової
торгівлі ПрикВО» оформлено право
державної власності (повного
господарського відання) на нежитлові
приміщення на вул. Татарбунарській, 14, а
саме: складське приміщення площею 204,7
кв.м., складське приміщення площею 147,0
кв.м. та приміщення прохідної площею 7.7.
кВ.м.

На підставі вищевказаного
розпорядження було видано Свідоцтво
про право власності на нежитлові
приміщення від 28.08.2000 р., в якому опис
майна, аналогічний тому, що вказаний у
Розпорядженні.

Як вбачається із експлікації
внутрішніх площ до плану будівлі
складське приміщення підвалу, площею
147,0 кв.м. включало три коридори, шість
холодильних камер та холодильний
відділ. Вказане також підтверджується
Поверховим планом, будівлі під літерою
«Б-1» у будинку № 14 на вул.
Татарбунарській складеним 10.06.1998 р. При
цьому, будівля «Б-1» у Поверховому плані
значиться як підвал.

У Акті біжучих змін в поверхових планах
будинку № 14 на вул. Татарбунарській під
літерою «Б-1» вказано об'єкт - складські
приміщення (холодильні камери) з
приміткою підвал, площею 147,0 кв.м.

Вищенаведене дає можливість зробити
висновок, що вказана у Протоколі №1081-н
про хід публічних торгів від 12.08.2008 р.
холодильна камера «Б-1», площею 147.0 кв.м.
та зазначене у Договорі
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 25.09.2008 р. «Б-1» складське приміщення
(підвал) «Б-1», цегла, площею 147,0 кв.м. є
одним і тим же об'єктом нерухомості.

Як встановлено в судовому засіданні
розрахунок за придбане майно
відповідач здійснив у повному обсязі,
що підтверджується актом взаємних
розрахунків від 03.10.2008 р., підписаним
між РМУТМБ «Прайс» та Філією «УТ ЗОК»
Концерну «Військторгсервіс». На спірне
нерухоме майно за відповідачем було
зареєстровано право приватної
власності, про що свідчить Витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 20842443 від 07.11.2008 р.

Заступник прокурора Центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
вважає набуття відповідачем права
власності на нежитлові приміщення на
вул. Татарбунарській, 14 у м. Львові
неправомірним, просить визнати
недійсним Договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень від 25.09.2008 р.
реєстраційний № 4165 та зобов'язати
відповідача повернути спірні об'єкти
нерухомості до державної власності в
особі Міністерства оборони України у
повне господарське відання Концерну
«Військторгсервіс».

Як підстави заявлених вимог прокурор
вказує те, що оспорюваний Договір від
імені філії Управління Західного
оперативного командування Концерну
"Військторгсервіс" підписано особою,
яка не мала на момент вчинення
правочину достатньої цивільної
дієздатності, а також те, що даний
Договір було укладено без відповідного
погодження Фонду державного майна
України.

Досліджуючи обставини щодо надання
начальнику Філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування
Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_5
повноважень на розпорядження
нерухомим майном, що знаходиться за
адресою: м. Львів, вул. Татарбунарська. 14
суд встановив наступне:

Як слідує із матеріалів згадуваної
вище Інвентаризаційної справи
домоволодіння № 14 на вул. вул.
Татарбунарська у м. Львові нежитлові
приміщення, які являються предметом
Договору купівлі-продажу нежитлових
приміщень від 25.09.2008 р. належали до
об'єктів державної власності та були
зареєстровані на праві повного
господарського відання за Львівським
комбінатом громадського харчування
номер 60 Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління військової торгівлі
ПрикВО», правонаступником якого, як вже
зазначалося є Державне підприємство
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування».

04.10.2004 р. Міністерством оборони України
в особі Міністра оборони України
Кузьмука О.І. було видано Довіреність №
220/2071, якою уповноважено начальника
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України ОСОБА_4 на
представництво майнових та інших
немайнових інтересів Міністерства
оборони України. Для виконання
представницьких функцій ОСОБА_4 надано
право надання від імені Міністерства
оборони України підприємствам,
установам військової торгівлі
висновку (дозволу) на укладення
договорів, які не заборонені чинним
законодавством, з питань розпорядження
майном, що закріплене за ними на праві
господарського відання.

Керуючись повноваженнями, наданими
вищевказаною Довіреністю начальник
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України ОСОБА_4
листом від 12.11.2004 р. № 140/6/1466/31 «Про
надання дозволу на відчуження основних
засобів» надав Державному
підприємству Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
згоду на відчуження ряду об'єктів
нерухомого майна, в тому числі
приміщення складу площею 204,7 кв.м.,
холодильної камери площею 147.0 кв.м.,
прохідної площею 7,7 кв.м., за адресою: м.
Львів, вул. Татарбунарська. 14.

Окремим дорученням Міністра оборони
України № 1235/з від 12.02.2005 р. довіреності
на право укладення договорів (угод,
контрактів), надання від імені
Міністерства оборони України прав
здійснювати інші правочини, термін дії
яких не закінчився (в тому числі
довіреність, видану ОСОБА_4) відкликано.
Перші примірники довіреностей
доручено повернути в термін до 18.02.2005 р.
до Адміністративного департаменту.

Супровідним листом № 140/ЮР/154 від 17.02.2005
р. на виконання окремого доручення
Міністра оборони України повернуто
перший примірник довіреності
Міністерства оборони України від 04.10.2004
№ 220/2071.

31.01.2006 р. наказом Міністра оборони
України № 47 про реорганізацію
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України
припинено діяльність Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України, а саме: реорганізовано
його шляхом приєднання до Державного
господарського об'єднання
"Військторгсервіс", визначено останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України.

05.04.2007 р. наказом Міністра оборони
України № 135 про реорганізацію
Державного підприємства Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
припинено діяльність Державного
підприємства Міністерства оборони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування", а саме:
реорганізовано його шляхом приєднання
до Концерну "Військторгсервіс",
визначено останнє правонаступником
всіх майнових прав та обов'язків
Державного підприємства Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування".

Таким чином право господарського
відання, щодо нерухомого майна, яке
знаходиться за адресою: м. Львів, вул.
Татарбунарська. 14 від Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
перейшло до його правонаступника -
Концерну «Військторгсервіс».

Згідно Довіреності від 12.09.2007 р.,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованої за №
4165 Концерн «Військторгсервіс» в особі
Генерального директора ОСОБА_4 на
підставі попередньої усної
домовленості уповноважив начальника
Філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування «Концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_5 укладати
від імені Концерну «Військторгсервіс»
будь-які договори щодо відчуження
належного Концерну будь-якого
нерухомого майна (в тому числі
будівель, приміщень, споруд), а також
договори оренди (в тому числі цілісних
майнових комплексів) з дозволу органу
управління майном Концерну -
Міністерства оборони України.

Вищевказана довіреність як підстава
повноважень ОСОБА_5 значиться в
оспорюваному Договорі купівлі-продажу
від 25.09.2008 р.

Приймаючи рішення за результатами
розгляду даного господарського спору
колегія суддів виходила з наступного:

Загальні правові засади визнання
правочину недійсним визначені у ст. 215
ЦК України, частина 1 якої передбачає що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

У відповідності до вищезгаданих ч.ч. 1-3,
5, 6 ЦК України підставами недійсності
правочину є: суперечність змісту
правочину цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; відсутність в особи,
яка вчиняє правочин, необхідного
обсягу цивільної дієздатності;
невідповідність волевиявлення
учасника правочину його внутрішній
волі; вчинення правочину без наміру
реального створення правових
наслідків, що обумовлені ним;
суперечність правочину, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), правам та
інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено,
що у разі, коли недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Схожі за змістом положення містить і
ст. 207 ГК України, відповідно до якої
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
(Постанова), судам необхідно
враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та
203 Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим законам України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та Цивільного кодексу
України, міжнародним договорам, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(ст.ст. 1, 8). Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Приписами п.7 Постанови передбачено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Як встановлено судом, як на одну з
підстав недійсності Договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 25.09.2008 р. реєстраційний № 4165
прокурор та позивачі посилаються на те,
що даний Договір укладено особою, яка
на момент вчинення даного правочину не
мала необхідного обсягу цивільної
дієздатності на розпорядження
нерухомим майном, що є предметом
Договору. Однак, такі твердження
прокурора та позивачів не відповідають
дійсним обставинам справи та
спростовуються наявними в матеріалах
справи документами.

Так, як встановив суд, нерухоме майно,
яке є предметом оскаржуваного
Договору, на момент його укладення було
власністю держави в особі Міністерства
оборони України та знаходилось на
праві господарського відання Концерну
"Військторгсервіс". Про вказану
обставину свідчить, зокрема Свідоцтво
про право власності на нежитлові
приміщення від 28.08.2000 р., відповідно до
якого нежитлові приміщення на вул.
Татарбунарській, 14, були зареєстровані
на на праві повного господарського
відання за Львівським комбінатом
громадського харчування номер 60
Державного підприємства Міністерства
оборони України «Управління
військової торгівлі ПрикВО».
Правонаступником вказаного
Львівського комбінату було Державне
підприємство Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»,
яке в свою чергу реорганізовано шляхом
приєднання до Концерну
"Військторгсервіс.

У відповідності до п. 7.3 Статуту
Концерну «Військторгсервіс»
здійснюючи право господарського
відання Концерн володіє, користується
і розпоряджається майном з обмеженням
правомочності розпорядження щодо
окремих видів майна за згодою Органу
управління майном у випадках,
передбачених чинним законодавством
України.

Наявними в матеріалах справи
документами підтверджується, що
відчуження нежитлових приміщень за
адресою: м. Львів, вул Татарбунарська, 14
позивач-2 здійснив за згодою/дозволом
Міністерства оборони України, як
власника майна.

Такою згодою/дозволом на думку суду є
Довіреність № 220/2071 від 04.10.2004 р., якою
Міністр оборони України уповноважив
начальника Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України ОСОБА_4, в тому числі на надання
від імені Міністерства оборони України
висновків (дозволу) на укладення
договорів, в тому числі з питань
розпорядження майном, що закріплене на
праві господарського відання.

Крім цього про згоду/дозвіл
Міністерства оборони України на
відчуження спірного майна свідчить
лист-розпорядження начальника
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України ОСОБА_4
від 12.11.2004 р. № 140/6/1466/31, наданий
державному підприємству Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
на відчуження нерухомого майна,
закріпленого за вказаним державним
підприємством, а саме: нежитлових
приміщень, а саме: приміщення складу
площею 204,7 кв.м., холодильної камери
площею 147.0 кв.м., прохідної площею 7,7
кв.м., за адресою: м. Львів, вул.
Татарбунарська. 14.

Власне, саме на підставі вказаного
дозволу і був вчинений оспорюваний
правочин - договір купівлі-продажу від
25.09.2008 р.

Як вбачається з матеріалів справи,
будь-яких застережень щодо строку дії
чи реалізації вказаного дозволу
встановлено не було. Не містить таких і
чинне законодавство України.

Доводи прокурора та позивачів про
нечинність Дозволу від 12.11.2004 р. №
140/6/1466/31 на момент вчинення
оспорюваного правочину у зв'язку із
відкликанням окремим дорученням
Міністра оборони України від 12.02.2005 р.
Довіреності № 220/2071 від 04.10.2004 р. суд до
уваги не приймає, оскільки в матеріалах
справи відсутні докази втрати чинності
дозволу внаслідок скасування
довіреності.

Чинне законодавство не передбачає
наслідків відкликання такої
довіреності у вигляді втрати чинності
дозволу (чи дозволів), виданого на
підставі такої довіреності до моменту
її скасування, а також інших
правочинів, вчинених представником
(аналогічної позиції у подібних
правовідносинах) дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
від 16.06.2014 р. № 914/2002/13).

Більше того, в матеріалах справи
міститься лист № 10/2-1698вих06 від 05.03.2006 р.,
у якому начальник відділу Генеральної
прокуратури України повідомив Концерн
"Військторгсервіс", що дозволи, видані
начальником Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України підприємствам (установам)
військової торгівлі на відчуження
майна, що закріплене за ними на праві
повного господарського відання до
моменту скасування Довіреності від
04.10.2004 р. вважаються чинними на час їх
дії і можуть використовуватись за
призначенням.

З огляду на викладене, суд прийшов до
висновку, що при наданні від імені
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України
Державному підприємству Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
дозволу від 12.11.2004 р. № 140/6/1466/31 на
відчуження закріпленого за вказаним
підприємством на праві господарського
відання майна начальник Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_4 діяв в межах
наданих йому повноважень на підставі
чинної на той час Довіреності № 220/2071
від 04.10.2004 р., виданої йому Міністром
оборони України.

Судом встановлено, що 12.09.2007 р.
Генеральним директором Концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_4 від імені
Концерну було видано довіреність
начальнику Філії "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
Концерну "Військторгсервіс" ОСОБА_5 на
укладення від імені Концерну будь-яких
договорів щодо відчуження належного
Концерну будь-якого нерухомого майна.
Дана довіреність посвідчена
нотаріально та зареєстрована в реєстрі
за № 4165. На підставі даної довіреності
діяв ОСОБА_5 при укладенні
оскаржуваного Договору
купівлі-продажу від 25.09.2008 р.

Таким чином, Договір купівлі-продажу
від 25.09.2008 р. від імені Концерну
«Військторгсервіс» укладено
повноважною на це особою, а відтак
посилання прокурора та позивача на
суперечність Договору ч. 2 ст. 203 ЦК
України є безпідставними.

Не погоджується суд також і з
твердженнями прокурора та позивачів
про суперечність оскаржуваного
Договору вимогам Постанови Кабінету
Міністрів України №803 від 06.06.2007р. «Про
затвердження Порядку відчуження
об'єктів державної власності» та п.п. 68
п. 4 «Положення про Міністерство
оборони України», затвердженого
Указом Президента України № 406/2011 від
06.04.2011р.

У відповідності до п. 6 Постанови
Кабінету Міністрів України №803 від
06.06.2007р. відчуження майна здійснюється
безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу (далі -
згода) відповідного суб'єкта
управління майном, який є
представником власника і виконує його
функції у межах, визначених
законодавчими актами (далі - суб'єкт
управління).

Рішення про надання згоди на
відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна.

Як слідує із змісту вищенаведеної
правової норми погодження Фонду
державного майна України є необхідним
на стадії прийняття суб'єктом
управління - в даному випадку
Міністерством оборони України рішення
про надання згоди на відчуження
нерухомого майна.

Як вже зазначалося, згоду органу
управління на відчуження нежитлових
приміщень, які знаходяться за адресою:
м. Львів, вул. Татарбунарська. 14 було
надано ще у 2004 році (шляхом видачі
Довіреності № 220/2071 від 04.10.2004 р. та
листа-розпорядження начальника
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України ОСОБА_4
від 12.11.2004 р. № 140/6/1466/31), тобто до
встановлення законодавчої вимоги про
погодження такого дозволу із Фондом
державного майна України.

Стаття 58 Конституції України закріплює
один з найважливіших загальновизнаних
принципів сучасного права, згідно
якого закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі. Це означає, що
вони поширюють свою дію тільки на ті
відносини, які виникли після набуття
законами чи іншими
нормативно-правовими актами чинності.

Із врахуванням вищенаведеного
приписи Постанови Кабінету Міністрів
України №803 від 06.06.2007р. «Про
затвердження Порядку відчуження
об'єктів державної власності» та
«Положення про Міністерство оборони
України», затвердженого Указом
Президента України № 406/2011 від 06.04.2011р.
на спірні правовідносини не
поширюються.

Положення пп. и) ч. 2 ст. 7 Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності" від 21.09.2006 р., на який вказує
Вищий господарський суд України у
постанові від 26.06.2014 р., передбачає, що
Фонд державного майна України дає
дозвіл (погодження) на відчуження
державного майна у випадках,
встановлених законодавством.

Як випливає із аналізу вищенаведених
обставин, станом на момент видачі
дозволу на відчуження нежитлових
приміщень згідно Договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 25.09.2008 р. реєстраційний № 4165
необхідності отримання дозволу Фонду
державного майна України на таке
відчуження законодавство України не
передбачало.

Стаття ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду як джерело права. Так, у рішенні
"Федоренко проти України", де уряд
оспорював угоду, укладену особою
приватного права з державним органом з
посиланням на перевищення останнім
своєї компетенції, Європейський суд з
прав людини посилався на те, що орган
державної влади при укладенні угоди,
вважав себе компетентним на її
укладення, національне законодавство
не містило чітко вираженої заборони на
укладення угоди і укладення таких угод
було звичайною практикою, а відтак
особа приватного права мала всі
підстави розраховувати на те, що орган
державної влади діє в межах
компетенції.

З огляду на зазначене, а також наведені
вище норми чинного законодавства,
колегія суддів прийшла до висновку про
відсутність передбачених законом
підстав для визнання оскаржуваного
Договору купівлі-продажу нежитлових
приміщень від 25.09.2008 р. недійсним.
Відтак безпідставною є і позовна
вимога про зобов'язання відповідача
повернути спірні об'єкти нерухомості
до державної власності в особі
Міністерства оборони України у повне
господарське відання Концерну
«Військторгсервіс».

Також слід зазначити, що обґрунтованою
є заява відповідача про застосування
строку позовної давності (вх. № 49030/14
від 19.11.2013 р.)

Згідно відтиску штемпеля поштового
відділення, що міститься на конверті, в
якому позовні матеріали поступили на
адресу Господарського суду Львівської
області позовну заяву прокурором
подано 13.08.2013 р. Оспорюваний Договір, як
зазначено вище в мотивувальній частині
рішення та встановлено судом, укладено
25.09.2008 року.

З наведеного вбачається, що позовну
заяву подано після спливу більше як 4
(чотирьох) років після укладення
оспорюваного Договору.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Ні чинним законодавством (ст.258 ЦК
України), ні домовленістю сторін
Договору купівлі-продажу нежитлових
приміщень від 25.09.2008 р. (ст.259 ЦК України)
не збільшено строк позовної давності
до заявлених Прокурором позовних
вимог.

У п. 5.8 Постанови №10 від 29.05.2010р. «Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» Пленум Вищого
господарського суду України вказав, що
у вирішенні питань, пов'язаних із
застосуванням позовної давності у
спорах, що виникають у зв'язку з
визнанням недійсними правочинів
(господарських договорів),
господарським судам слід враховувати
викладене в пункті 2.8 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання практики
вирішення господарськими судами
спорів про визнання недійсними
правочинів (господарських договорів)".

Відповідно ж до 2.8 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. №11 "Про деякі питання практики
вирішення господарськими судами
спорів про визнання недійсними
правочинів (господарських договорів)",
щодо вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність (стаття 257 ЦК
України).

Приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу
України передбачено, перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

З'ясовуючи обставини справи щодо
моменту, коли прокурор та позивач-2
дізналися про порушення їх прав,
укладенням Договору купівлі-продажу
нежитлових приміщень від 25.09.2008 р. суд
встановив наступне.

Згідно довідки Контрольно-ревізійного
управління у Львівській області від
03.04.2009р., складеної за наслідками
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» за період з 01.01.2007р.
по 31.01.2009р., в якій відображено і питання
відчуження (продажу) основних засобів
стороннім організаціям (ст.ст.28, 29
Довідки), копію довідки вручено
начальнику Філії ОСОБА_5 Наведене
підтверджується також листом
Державної фінансової інспекції у
Львівській області № 08-16/4434 від 10.06.2013р.

Відповідно до наказу Міністра оборони
України № 418 від 21.08.2009р., проведено
службове розслідування щодо
встановлення повноти виконання
службових обов'язків Генерального
директора Концерну «Військторгсервіс»
ОСОБА_4, в тому числі з приводу видання
дозволів на відчуження нерухомого
майна. Акт службового розслідування
затверджено 24.09.2009р. (а.с.125), висновки
складені, в тому числі і щодо
реалізації усього нерухомого майна,
16.09.2009р. (а.а.с.135138).

Листами від 20.11.2009 р. № 220/5389 та від
15.12.2009 р. № 220/5823 Міністерство оборони
України інформувало ГоловКРУ про
проведення службових розслідувань,
всебічний аналіз діяльності і
виконання обов'язків керівниками
структурних підрозділів, здійснений
аналіз причин виникнення порушень.
Крім того, Міністерством оборони
України проведено повну
інвентаризацію об'єктів нерухомого
майна Концерну «Військторгсервіс».
Лист щодо опрацювання результатів
перевірки (ревізії) за № 08-14/1142
Міністерством Оборони України було
подано ГоловКРУ10.07.2009 р.

Відповідно до інформації розміщеної
(поширеної) в численних публікаціях
засобів масової інформації за 2009-2010р.р.
(сайт Єдиного веб-порталу органів
виконавчої влади «Урядовий портал»;
вебресурс «Jey News»; офіційний сайт
Державної фінансової інспекції), ГУ КРУ
повідомило Міністерство оборони
України про діяльність та результати
ревізії окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Концерну «Військторгсервіс», а їх
матеріали передані до правоохоронних
органів.

Отже, як свідчать вищевказані
документи Міністерства оборони
України була достатня можливість
отримання своєчасної інформації про
укладення спірного Договору
купівлі-продажу.

Крім цього, слід вказати, що
Міністерство оборони України (особа,
уповноважена державою на здійснення
управління належним їй майном)
зобов'язане здійснювати контроль за
діяльністю Концерну
"Військторгсервіс". Згідно із Статутом
відповідача (п. 5.14), Орган управління
майном (Міністерство оборони України)
відповідно до покладених на нього
повноважень затверджує в
установленому порядку фінансові плани
Концерну та його учасників, здійснює
контроль за збереженням та ефективним
використанням закріпленого за
Концерном державного майна у
встановленому законодавством України
порядку.

З наведеного вбачається, що ще станом
на 2009 рік як позивачу-1 так і позивачу-2
позивачу було і могло бути відомо про
порушення їх права, яке описує Прокурор
у позовній заяві та доданих до неї
документах, а відтак, встановлений
Законом трирічний строк позовної
давності на оскарження Договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 25.09.2008 р. В даному випадку пропущено.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Жодного доводу щодо поважності причин
пропуску строку позовної давності ні
прокурором ні позивачами суду не
наведено, про можливість існування
таких причин не зазначено.

Щодо позиції прокурора та позивача-1
про те, що про факт відсутності в особи,
яка вчиняла даний правочин необхідного
обсягу дієздатності та про відсутність
відповідного дозволу суб'єкта
управління майном на відчуження майна
прокурору Центрального регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері стало відомо
лише в березні 2013 року - з моменту
отримання від Фонду державного майна
України листа від 20.03.2013 року № 10-24-3491, в
якому конкретно йшлося про оспорюваний
правочин та про те, що на його укладення
не було ні дозволу Міністерства
оборони України, ні погодження Фонду
державного майна України, суд зазначає
наступне.

Згідно роз'яснеь Пленуму Вищого
господарського суду України, наведених
у п. 4.1 Постанови №10 від 29.05.2013 року «Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» початок
перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261 ЦК
України. Якщо у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду звернувся прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.

У разі коли згідно із законом позивачем
у справі виступає прокурор (частина
друга статті 29 ГПК), позовна давність
обчислюється від дня, коли про
порушення або про особу, яка його
допустила, довідався або мав
довідатися відповідний прокурор.

В даному спорі прокурор не є позивачем,
а тому позовну давність слід
обчислювати від дня, коли про порушення
свого права або про особу, яка його
порушила, довідалися або мали
довідатися саме позивачі-1 та 2.

Окрім того, суд вважає за необхідне
вказати, що перевірка законності дій
керівництва Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України після скасування Міністром
оборони України Довіреності від 04.10.2004
р. органами прокуратури здійснювалась
ще до 15.03.2006р., що підтверджується
наявним в матеріалах справи листом
начальника відділу Генеральної
прокуратури України від 15.03.2006р. №10/2-1698
та листом військового прокурора
Західного регіону України № 6/2154 від
02.09.2009р.

З врахуванням вищенаведеного, в тому
числі наявної заяви відповідача про
застосування строку позовної давності;
беручи до уваги встановлення судом
пропуску позивачем строку позовної
давності на звернення до суду із
позовними вимогами, що є предметом
розгляду у дані справі; враховуючи
також відсутність будь-яких доводів чи
доказів, які б вказували на поважність
причин пропуску строку позовної
давності, керуючись зазначеними вище
вимогами законодавства суд зазначає та
встановлює сплив позовної давності
щодо заявлених позовних вимог.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України та ст. 33 ГПК
України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Судовий збір за розгляд даного спору,
згідно вимог ст. 49 ГПК України
покладається на позивача. Однак,
враховуючи те, що позов подано
Заступником прокурора Центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
судовий збір стягненню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 4-3, 33, 43, 49,
82-84 ГПК України , суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 24.11.2014 р.

Головуючий суддя
Ділай У.І.

Суддя
Мазовіта А.Б.

Суддя
Кітаєва С.Б.