ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р.
Справа № 907/487/14

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

Головуючого-судді:
Данко Л.С.,

Суддів:
Давид Л.Л.,

Кордюк Г.Т.

При секретарі судового засідання:
Кіт М.В.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали за апеляційною
скаргою Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи (Приватного
підприємця) ОСОБА_2 б/н від 08.07.2014 р. (вх.
№ 01-05/3277/14 від 14.07.2014 р.),

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 24 червня 2014
року

у справі № 907/487/14 (суддя Кадар Й.Й.),

порушеній за позовом

Позивача: Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи (Приватного
підприємця) ОСОБА_3 (90151, АДРЕСА_2,
ідентифікаційний № НОМЕР_1),

До відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2 (
88000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний №
НОМЕР_2),

Про стягнення 17500,00 грн. - послуг з
перевезення вантажу автомобільним
транспортом в міжнародному сполученні,
528,29 грн. - інфляційних втрат, стягнення
судового збору в сумі 1827,00 грн. та
витрат на правову допомогу адвоката в
сумі 1500,00 грн. (згідно позовної заяви).

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: не прибув,

від позивача: ОСОБА_3 - підприємець.

Права та обов'язки сторін визначені ст.
ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань
про відвід суддів - не надходило.

Відповідно до протоколу розподілу
справ КП «Документообіг господарських
судів» від 14.07.2014 р., дану справу
розподілено до розгляду судді -
доповідачу Данко Л.С.

Розпорядженням Голови Львівського
апеляційного господарського суду від
15.07.2014 р. у склад колегії для розгляду
справи № 907/487/14 господарського суду
Закарпатської області введено суддів -
Л.Л.Давид та Г.Г.Якімець.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 16.07.2014 року
прийнято апеляційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2,
б/н від 08.07.2014 р. (вх. № 01-05/3277/14 від 14.07.2014
р.) до провадження та розгляд скарги
призначено на 06.08.2014 року, про що
сторони були належним чином
повідомлені рекомендованою поштою
(докази - оригінали повідомлень про
вручення знаходяться в матеріалах
справи).

З підстав зазначених у розпорядженні В.
о. голови Львівського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 р. у
склад колегії для розгляду даної
справи № 907/487/14 господарського суду
Закарпатської області, замість судді
Якімець Г.Г. (перебування у відпустці)
введено суддю Гриців В.М.

В судове засідання, яке відбулось 06.08.2014
р. представник апелянта/відповідача, не
прибув, про причини не прибуття не
повідомив, не зважаючи на те, що був
належним чином повідомлений про день,
час та місце розгляду справи - 19.07.2014 р.
рекомендованою кореспонденцією за №
345 (а. с. 40).

З підстав зазначених в ухвалі суду від
06.08.2014 р. розгляд справи відкладено на
01.10.2014 р., про що сторони були належним
чином повідомлені у порядку
визначеному Інструкцією з діловодства
в господарських судах України,
затвердженої Наказом Вищого
господарського суду України від 10.12.02 р.
№ 75 (із змінами та доповненнями).

Ухвалою суду від 01.10.2014 р. за
клопотанням позивача продовжено строк
розгляду спору та розгляд справи
відкладено на 15.10.2014 р., про що сторони
були належним чином повідомлені у
порядку визначеному Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, зокрема, відповідач під
розписку - 06.10.2014 р. рекомендованою
поштою № 621 (а.с. 87).

З підстав зазначених в ухвалі суду від
15.10.2014 р. за клопотанням відповідача
надіслане електронною поштою 15.10.14 р. за
вх. № 01-14/479/14 (а.с. 68) розгляд справи
відкладено на 20.10.2014 р., про що сторони
були належним чином повідомлені у
порядку визначеному Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України.

Розпорядженням В. о. голови Львівського
апеляційного господарського суду від
20.10.2014 р. у склад колегії для розгляду
даної справи № 907/487/14 господарського
суду Закарпатської області, замість
судді Гриців В.М. (перебування у
відпустці) введено суддю Кордюк Г.Т.

Враховуючи принцип незмінності судді
встановлений п. 3 ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" (введення нового складу суду)
розгляд даної справи з 04.08.2014 р. почався
спочатку. При цьому заново
розпочинається й перебіг передбачених
ст. 69 ГПК України строків вирішення
спору (п. 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
23.03.2012р. № 6 "Про судове рішення").

З підстав зазначених в ухвалі суду від
20.10.2014 р. розгляд справи відкладено на
12.11.2014 р., про що сторони були належним
чином повідомлені у порядку
визначеному Інструкцією з діловодства
в господарських судах України.

Апелянт/відповідач, жодного разу, не
прибув у судове засідання, вимог ухвал
суду не виконав, не зважаючи на те, що
був належним чином повідомлений про
день, час та місце розгляду даної
справи. Як вбачається з апеляційної
скарги апелянт/відповідач просить
винести постанову, якою скасувати
рішення господарського суду
Закарпатської області у справі № 907/487/14
від 24 червня 2014 року та направити
справу на новий розгляд (а. с. 41-42).

Представник позивача, в судове
засідання прибув, через канцелярію
суду подав відзив на апеляційну скаргу
б/н від 01.08.2014 р. (вх. № 01-04/4371/14 від 04.08.2014
р.), пояснення по суті апеляційної
скарги від 14.10.2014 р. вх. № 01-04/5967/14 та від
12.11.2014 р. вх. № 01-04/6694/14 від 12.11.2014р.,
докази часткового погашення 03.10.2014 р.
відповідачем боргу в сумі 1500 грн. 00 коп.
шляхом переказу по пошті (а.с. 71-72),
договір про оренду автомобіля,
подорожні листи № 008419 вантажного
автомобіля в міжнародному сполученні
від 27.11.2013 р. серії 10ААА, № 008419 серії
10ААА від 27.11.12 р. (а.с. 74-76), свідоцтво про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 серії НОМЕР_5,
виписку з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців ОСОБА_2 (а.с. 78-79), свідоцтво
платника єдиного податку серії НОМЕР_6
ОСОБА_2 (а.с. 80) та свідоцтво платника
єдиного податку серії НОМЕР_7 ОСОБА_3
(а.с. 81), просить їх долучити до
матеріалів даної справи, просить в
задоволенні апеляційної скарги ФОП
ОСОБА_2 відмовити, рішення місцевого
суду залишити без змін.

З огляду на наведене колегія суддів
зазначає наступне:

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України,
про прийняття апеляційної скарги до
провадження господарський суд
виносить ухвалу, в якій повідомляється
про час і місце розгляду скарги.
Питання про прийняття апеляційної
скарги до провадження або відмову у
прийнятті до провадження апеляційний
господарський суд вирішує не пізніше
трьох днів з дня надходження
апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України
визначено, що апеляційна скарга на
рішення місцевого господарського суду
розглядається у двомісячний строк з
дня постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження.

Як вбачається з матеріалів справи,
розгляд даної справи, неодноразово
відкладався, з підстав неприбуття у
судове засідання представника
відповідача та з метою подання ним
відповідних документів, які б
підтверджували викладене в
апеляційній скарзі.

Однак відповідач у судове засідання
жодного разу не прибув, документів, які
від нього вимагалися - не подав, не
зважаючи на те, що був належним чином
повідомлений про день, час та місце
розгляду справи, та про відкладення
розгляду справи, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення, які знаходиться в
матеріалах справи.

Нормами чинного законодавства України
не обмежено коло осіб, які можуть
представляти особу в судовому процесі.
Тому неможливість представника
апелянта/відповідача та представника
позивача бути присутнім у судовому
засіданні не перешкоджає реалізації
права учасника можливості
скористатися правами ст. 28 ГПК України
та ст. 244 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 передбачено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки,
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК
України, відкладення розгляду справи є
правом та прерогативою суду, основною
умовою для якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні
(правова позиція викладена у постанові
Вищого господарського суду України від
15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Також судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце розгляду
особи, які беруть участь у справі, але
не з'явилися у засіданні.

Наказом Вищого господарського суду
України від 10.12.02 р. № 75 (із змінами та
доповненнями) затверджена Інструкція з
діловодства в господарських судах
України (далі за текстом - Інструкція).

Відповідно до пункту 3.5.11 Інструкції,
перший, належним чином підписаний,
примірник процесуального документа
(ухвали, рішення, постанови)
залишається у справі; на звороті у
лівому нижньому куті цього примірника
проставляється відповідний штамп суду
з відміткою про відправку документа, що
містить: вихідний реєстраційний номер,
загальну кількість відправлених
примірників документа, дату відправки,
підпис працівника, яким вона здійснена.

Дана відмітка, за умови, що її оформлено
відповідно до наведених вимог названої
Інструкції, є підтвердженням належного
надсилання копії процесуального
документа сторонам або іншим учасникам
судового процесу (Інформаційний лист
Вищого господарського суду України від
13.08.08р. № 01-8/482).

З матеріалів справи вбачається, що
судом апеляційної інстанції на адресу
сторін у справі направлялися ухвали
суду у встановленому порядку, що
підтверджується штампом суду з
відміткою про відправку документа (а. с.
59/зворот, 67/зворот, 87/зворот, а.с. 40, 87, а.с.
68-69).

З огляду на наведене колегія суддів не
вбачає підстав для чергового
відкладення розгляду апеляційної
скарги по справі № 907/487/14, ухвалила
долучити до матеріалів справи копії
документів подані позивачем, які були
предметом дослідження у суді першої
інстанції та розглянути справу без
участі представника
апелянта/відповідача за наявними у
справі матеріалами (ст. 75 ГПК України).

Відповідно до ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи та наявні в ній докази,
перевіривши правильність застосування
матеріального та процесуального
законодавства, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення місцевого суду слід
залишити без змін, апеляційну скаргу -
без задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 24.06.2014 року у
справі № 907/487/14 (суддя Кадар Й.Й.) позов
задоволено частково (пункт 1-й
резолютивної частини рішення),
стягнуто з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 суму 17500,00 грн. -
заборгованості по оплаті послуг з
перевезення вантажу, 1500,00 грн.
відшкодування витрат по оплаті послуг
адвоката та 1827,00 грн. відшкодування
витрат по оплаті судового збору (пункт
2-й резолютивної частини рішення). В
частині позовних вимог про стягнення з
відповідача 528,29 грн. інфляційних
нарахувань провадження у справі -
припинено (пункт 3-й резолютивної
частини рішення) (а. с. 32-35).

Не погоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду
апелянт/відповідач (Фізична особа -
підприємець ОСОБА_2) звернувся до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, просить винести постанову,
якою скасувати рішення господарського
суду Закарпатської області у справі №
907/487/14 від 24 червня 2014 року та направити
справу на новий розгляд (п. 2 прохальної
частини апеляційної скарги) (а. с. 41-42).

Апеляційну скаргу мотивує тим, що
місцевим господарським судом при
прийнятті рішення, порушено норми
процесуального права, так як судом
першої інстанції при прийнятті
рішення, неповно з'ясовано всіх
обставин, що мають значення для справи.

Так Апелянт/відповідач стверджує, що
жодної Заявки-договору з позивачем не
укладав та не підписував, що підпис
СПД-ФО ОСОБА_2 на Заявці-договорі від
28.12.2013 р. чи від 02.12.2013 р. підроблений, не
відповідає особистому підпису ОСОБА_2,
печатка - не зрозуміло для апелянта в
який спосіб поставлена на бланку
Заявки-договору.

Також в апеляційній скарзі зазначає, що
під час розгляду справи в місцевому
господарському суді,
апелянт/відповідач не міг забезпечити
змагальний характер судового процесу
відповідно до ст. 4-3 ГПК України, так як
апелянт/відповідач перебувала в
Ужгородській міській дитячій
клінічній лікарні з дитиною, в
підтвердження чого подає виписку № 2212
з медичної картки стаціонарного
хворого та свідоцтво про народження
ОСОБА_5.

Крім того, вважає, що для здійснення
будь яких договірних зобов'язань,
сторонами на підтвердження статусу про
юридичну особу, підчас укладення
договорів надаються правовстановлюючі
документи, однак на думку
апелянта/відповідача, сторонами не
було надано таких документів, про що
свідчить відсутнє правове зобов'язання
між сторонами на достовірність
укладення заявки-договору від 02.12.2013 р.,
чи від 28.12.2013 р. що є не зрозумілим для
апелянта/відповідача.

Колегією суддів встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
апелянт/відповідач: ОСОБА_2 є суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою (Приватним підприємцем),
реєстраційний номер облікової картки
платника податків та інших
обов'язкових платежів: НОМЕР_2; місце
проживання фізичної особи - підприємця:
88000, АДРЕСА_1 дата державної реєстрації,
дата та номер запису в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців про
включення Єдиного державного реєстру:
26.12.2003 р., номер запису: 0009429; дані
про основний вид економічної
діяльності: 49.42 надання послуг
перевезення речей (переїзду), що
підтверджується довідкою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців серії АД №
600884 (а. с. 26) та випискою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців серії АГ №
460746 (а. с. 46).

Позивач: ОСОБА_3 є фізичною особою -
підприємцем, реєстраційний номер
облікової картки платника податків та
інших обов'язкових платежів: НОМЕР_1;
місце проживання фізичної особи -
підприємця: 90151, АДРЕСА_2; дата запису в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців
19.02.2013 р., № 0005085; дані про основний
вид економічної діяльності: 49.41
Вантажний автомобільний транспорт, що
підтверджується випискою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців серії АБ №
941102 (а. с. 20).

Як встановлено місцевим господарським
судом, власне, 02.12.2013 р., а не 28.12.2013 р., між
СПД-ФО ОСОБА_3 (Позивач - у справі,
Перевізник - за заявкою-договором) та
СПД-ФО ОСОБА_2 (Апелянт/відповідач - у
справі, Експедитор - за
заявкою-договором) було досягнуто
згоди, шляхом укладення
Заявки-договору на
транспортно-експедиційні послуги (а. с.
11).

Колегія суддів зазначає, як вбачається
з преамбули Заявки-договору, дата її
укладення зазначена - 28.12.2013 р., однак в
тексті вищевказаної заявки-договору
зазначено: час, дата, адреса
завантаження: 02.12.2013 р., що свідчить про
помилковість зазначеної дати
оформлення - 28.12.2013р., про що і було
зазначено у рішенні місцевого суду.
Вказана ситуація також спростовується
заявою позивача про виправлення
описки.

Також колегією судів встановлено, що
вищезазначена Заявка-договір укладена
у письмовій формі з зазначенням
реквізитів сторін, підписано
представниками двох сторін, їх підписи
засвідчено печатками сторін, що
відповідає вимогам статей 207, 208 ЦК
України.

За своєю правовою природою, основними
та неосновними (другорядними) ознаками
зазначена Заявка-договір є договором
транспортного експедирування, в нашому
випадку, автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні Чехія (м.
Прага) - Україна (м. Київ).

У статті 1 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" від 01.07.2004р. № 1955-ІУ (із
змінами і доповненнями, чинними на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що:

транспортно-експедиторська діяльність
- підприємницька діяльність із надання
транспортно-експедиторських послуг з
організації та забезпечення
перевезень експортних, імпортних,
транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга -
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортних, імпортних,
транзитних або інших вантажів;

експедитор (транспортний експедитор) -
суб'єкт господарювання, який за
дорученням клієнта та за його рахунок
виконує або організовує виконання
транспортно-експедиторських послуг,
визначених договором транспортного
експедирування;

клієнт - споживач послуг експедитора
(юридична або фізична особа), який за
договором транспортного
експедирування самостійно або через
представника, що діє від його імені,
доручає експедитору виконати чи
організувати або забезпечити
виконання визначених договором
транспортного експедирування послуг
та оплачує їх, враховуючи плату
експедитору;

перевізник - юридична або фізична
особа, яка взяла на себе зобов'язання і
відповідальність за договором
перевезення вантажу за доставку до
місця призначення довіреного їй
вантажу, перевезення вантажів та їх
видачу (передачу) вантажоодержувачу
або іншій особі, зазначеній у
документі, що регулює відносини між
експедитором та перевізником;

учасники транспортно-експедиторської
діяльності - клієнти, перевізники,
експедитори, транспортні агенти, порти,
залізничні станції, митні брокери та
інші особи, що виконують роботи
(надають послуги) при перевезенні
вантажів.

Дія цього Закону поширюється на
відносини, що виникають при
транспортному експедируванні вантажів
усіма видами транспорту, крім
трубопровідного (стаття 2 Закону).

Відповідно до статті 316 Господарського
кодексу України (далі за текстом - ГК
України) за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Аналогічні приписи містить ст. 929
Цивільного кодексу України (далі за
текстом - ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем згідно умов даної
Заявки-договору, було здійснено
перевезення вантажу - 02.12.2013 р.,
автомобілем Рено Магнум, номерний знак
НОМЕР_3 та напівпричеп НОМЕР_8, водій
ОСОБА_3, моб. тел. НОМЕР_4, за маршрутом:
Чехія, м. Прага (АДРЕСА_3) - АДРЕСА_4
(розмитнення), згідно Міжнародної
товарно-транспортної накладної (СМR),
вартість транспортно-експедиційних
послуг 17 500,00 грн. (а. с. 11).

Зазначене підтверджується подорожнім
листом № 008419 вантажного автомобіля в
міжнародному сполученні серії 10 ААА
(а.с. 74-76).

Як вбачається з Міжнародної
товарно-транспортної накладної (СМR) А
№ 483365 (а. с. 12), Перевізником (Позивачем -
по справі) в повному обсязі виконано
перевезення вантажу автомобільним
транспортом в міжнародному сполученні,
що підтверджується Міжнародною
товарно-транспортною накладною (СМR) А
№ 483365 (а. с. 12), яка не містить будь-яких
застережень чи зауважень отримувача
вантажу ТзОВ Науково- виробничого
підприємства «СЕДГМ» (графа 24 СМR).

З договору про оренду автомобіля від
01.04.2011 р., укладеного між ПП ОСОБА_3
(Орендар) та ПП ОСОБА_8 (Орендодавець)
вбачається, що позивач (підприємець
ОСОБА_3) орендував автомобіль для
виконання міжнародних перевезень (а.с.
73).

Слід зазначити, що Конвенція про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів закріплює,
зокрема, форму та порядок складання
міжнародної товарно-транспортної
накладної (CMR) (ст. 4 та ст. 5 Конвенції),
яка, так як не доведено протилежного, є
доказом договірних відносин і
посвідченням прийняття вантажу
перевізником (транспортером) ( п. 1 ст. 9
Конвенції).

Міжнародна транспортна накладна (CMR) є
єдиним документом для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника, оприбуткування їх
у вантажоодержувача, а також для
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку.
Вантажовідправник і вантажоодержувач
несуть відповідальність за всі
наслідки неправильності, неточності
або неповноти відомостей вказаних у
товарно-транспортних документах.

При передачі вантажу уповноваженій
особі вантажоодержувача за договором,
без застережень, перевезення
вважається закінченим.

Слід зазначити, що вимоги до
Міжнародної транспортної накладної
(CMR) викладені у ст. ст. 5, 6, 9, 11 Конвенції
про договір міжнародного дорожнього
перевезення вантажів (КДПГ) (Женева, 19
травня 1956р.) та ст. 47 Статуту
автомобільного транспорту Української
РСР.

Як зазначено у п. 1 статті 9 Конвенції,
накладна, оскільки не доказано
протилежного, служить доказом умов
договору і посвідченням прийняття
вантажу перевізником (транспортером).

Оглянувши подану позивачем Міжнародну
товарно-транспортну накладну (CMR) А №
483365 (а. с. 12) та її оригінал у судовому
засіданні, колегія суддів встановила,
що у відповідних графах відсутні
будь-які застереження /претензії/
відправника, перевізника та
вантажоодержувача щодо вантажу,
строків перевезення, типу автомобіля,
пропуску строків проходження
зазначених у цих накладних автомобілів
митного та іншого контролю, строків
передачі їх вантажоодержувачу тощо.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем надано відповідачу
транспортно-експедиційні послуги на
загальну суму 17500,00 грн., що
підтверджується підписом та відтиском
печатки 05 грудня 2013 року
вантажоодержувача на Міжнародній
товарно-транспортній накладній А № 483365
(CMR) у графі 24.

Як вбачається з умов Заявки-договору,
сторонами не передбачено строків та
порядку оплати за надані
транспортно-експедиційні послуги (а.с.
11).

З метою врегулювання спору, 17.04.2014 р.
Позивачем на адресу Відповідача було
надіслано Претензію (а. с. 13) з вимогою:
«перерахувати кошти в семиденний строк
з дня отримання цієї претензії», також
до претензії було долучено розрахунок
втрат від інфляції, копія довіреності,
копія CMR, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення (а. с. 14).

Вказану претензію-вимогу та долучені
до неї документи отримано відповідачем
18.04.2014р., що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Однак, Претензія позивача залишена
відповідач без реагування.

Відповідно з пунктом 4 частини 3 статті
129 Конституції України та статті 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Згідно ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема є договори та інші
правочини. Згідно ст. 174 ГК України,
однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання є
господарський договір та інші угоди,
передбачені законом, а також угоди не
передбачені законом, але такі, які йому
не суперечать.

Положеннями ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України
визначено, що відповідно до ст. 6 цього
Кодексу сторони є вільні в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 316 ГК України та ст. 929
ЦК України за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного
експедирування може бути встановлений
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, укладати від свого імені або
від імені клієнта договір перевезення
вантажу, забезпечувати відправку і
одержання вантажу, а також виконання
інших зобов'язань, пов'язаних із
перевезенням. Договором транспортного
експедирування може бути передбачено
надання додаткових послуг, необхідних
для доставки вантажу (перевірка
кількості та стану вантажу, його
завантаження та вивантаження, сплата
мита, зборів і витрат, покладених на
клієнта, зберігання вантажу до його
одержання у пункті призначення,
одержання необхідних для експорту та
імпорту документів, виконання митних
формальностей тощо).

Як уже було вищез значено, відповідно
до ст. 316 ГК України за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до Закону України від 01.07.2004
N 1955-IV "Про транспортно-експедиторську
діяльність"
транспортно-експедиторська послуга -
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування. При цьому експедитор
(транспортний експедитор) - суб'єкт
господарювання, який за дорученням
клієнта та за його рахунок виконує або
організовує виконання
транспортно-експедиторських послуг,
визначених договором транспортного
експедирування.

Експедитори для виконання доручень
клієнтів можуть укладати договори з
перевізниками, портами,
авіапідприємствами, судноплавними
компаніями тощо, які є резидентами або
нерезидентами України.

Експедитори надають клієнтам послуги
відповідно до вимог законодавства
України та держав, територією яких
транспортуються вантажі, згідно з
переліком послуг, визначеним у
правилах здійснення
транспортно-експедиторської
діяльності, а також інші послуги,
визначені за домовленістю сторін у
договорі транспортного
експедирування.

Відповідно до ст. 307 ГК України, за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Факт виконання позивачем своїх
зобов'язань за Заявкою-договором на
транспортно-експедиційні послуги від
02.12.2013р. підтверджується Міжнародною
товарно-транспортною накладною (CMR) А №
483365, копія якої містяться в матеріалах
справи.

Відповідно до ст. 193 ГК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Аналогічно відповідно до
ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Враховуючи вищенаведені норми
Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України, суд
дійшов висновку про те, що позовна
вимога Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 про стягнення з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 17500,00 грн. основного
боргу є обґрунтованою, підтверджена
матеріалами справи, не спростована
відповідачем та підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач крім суми основного боргу
просить стягнути на свою користь
втрати від інфляції у розмірі 528,29 грн.
за період з 01.01.2014 р. по 31.03.2014 р., однак,
уповноваженим представником позивача
адвокатом ОСОБА_9 подано супровідний
лист б/н від 24.06.2014 р. (вх. № 02-5114/8277/14 від
24.06.2014 р.) в якому зазначає, що «позивач
просить стягнути з відповідача: 17500,00
грн. заборгованості; судові витрати
1827,00 грн. по сплаті судового збору та
1500,00 грн. у відшкодування витрат на
правову допомогу адвоката» (а. с. 30).

Відповідно до вищенаведеного, місцевим
судом провадження у справі в частині
стягнення з відповідача 528,29 грн.
інфляційних втрат було припинено на
підставі п. 4 ст. 80 ГПК України, з чим
погоджується колегія суддів.

Отже, дослідивши матеріали справи та
оцінивши представлені докази, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого суду, що позов належить
задовольнити частково та стягнути з
відповідача на користь позивача 17 500,00
грн. основного боргу.

З матеріалів справи також вбачається,
що позивач просив суд стягнути з
відповідача на користь позивача суми
судового збору, витрат на правову
допомогу, які місцевим судом
задоволено в повному обсязі, з чим
погоджується колегія суддів та
зазначає наступне.

Статтею 59 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
правову допомогу та кожен є вільним у
виборі захисника своїх прав.

Судові витрати за участь адвоката у
розгляді справи підлягають оплаті лише
в тому разі, якщо вони сплачені
адвокату стороною, якій такі послуги
надавались, та їх сплата
підтверджується відповідними
фінансовими документами.

Для забезпечення права на захист та
надання правової допомоги при
вирішенні справ у судах та інших
державних органах в Україні діє
адвокатура.

Стаття 44 ГПК України передбачає
відшкодування зазначених витрат лише
адвокату.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.05.2014 р. між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 та адвокатом
ОСОБА_9, укладено Угоду про юридичних
послуг та правової допомоги (а. с.
17/зворот) та сплачено кошти в сумі 1500,00
грн., що підтверджується прибутковим
касовим ордером від 12.05.2014 р. (а. с. 19).

Зазначена Угода укладена в письмовій
формі, підписана уповноваженими
представниками двох сторін за
договором, їх підписи засвідчено
печатками сторін, що відповідає
вимогам статей 207, 208 ЦК України.

Також колегія суддів зазначає, що
станом на час розгляду справи в суді
дана Угода, є дійсною, чинною, не
скасованою, таких доказів сторонами не
подано.

Поняття особи, яка є адвокатом,
наводиться в ст. 2 Закону України «Про
адвокатуру», яка зазначає, що адвокатом
може бути громадянин України, який має
вищу юридичну освіту, стаж роботи за
спеціальністю юриста або помічника
адвоката не менше двох років, склав
кваліфікаційні іспити, одержав
свідоцтво про право на зайняття
діяльністю та прийняв Присягу адвоката
України.

Стаття 4 Закону України «Про
адвокатуру», зазначає, що адвокат має
право займатись адвокатською
діяльністю індивідуально, відкрити
своє адвокатське бюро, об'єднуватися з
іншими адвокатами в колегії,
адвокатські фірми, контори та інші
адвокатські об'єднання, які діють
відповідно до цього Закону та статутів
адвокатських об'єднань. Адвокатські
об'єднання діють на засадах
добровільності, самоврядування,
колегіальності та гласності.
Реєстрація адвокатських об'єднань
провадиться у Міністерстві юстиції
України в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.
Адвокатські об'єднання письмово
повідомляють місцеві органи влади про
свою реєстрацію, а адвокати - про
одержання свідоцтва на право займатися
адвокатською діяльністю.

До матеріалів справи додано Свідоцтво
про право на зайняття адвокатською
діяльністю № 819 від 09.09.2011 р. (а. с. 18), яке
видано відповідно до Закону України
„Про адвокатуру".

Відповідно до вищенаведеного, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого суду про стягнення з
відповідача на користь позивача
відшкодування витрат по оплаті послуг
адвоката в сумі 1500,00 грн.

Щодо тверджень апелянта/відповідача,
що під час розгляду справи в місцевому
господарському суді, не було
забезпечено змагальний характер
судового процесу відповідно до ст. 4-3
ГПК України, так як ФОП ОСОБА_2
перебувала в Ужгородській міській
дитячій клінічній лікарні з дитиною, в
підтвердження чого подає виписку № 2212
з медичної картки стаціонарного
хворого та свідоцтво про народження
ОСОБА_5, колегія суддів вважає такими,
що не заслуговують на увагу суду
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, 21.05.2014
р. місцевим господарським судом
порушено провадження у справі та
прийнято заяву до розгляду, а розгляд
справи призначено на 03.06.2014 р. , про що
постановлено ухвалу (а. с. 1-2), яка була
надіслана сторонам у справі
рекомендованою поштою з повідомленням
про вручення (а.с. 3,4).

Ухвалою господарського суду
Закарпатської області від 03.06.2014 р.
розгляд справи відкладено на 24.06.2014 р. у
зв'язку з неприбуттям в судове
засідання представника відповідача,
про що зазначено в ухвалі.

Крім того, нормами чинного
законодавства України не обмежено коло
осіб, які можуть представляти особу в
судовому процесі. Тому неможливість
представника відповідача бути
присутнім у судовому засіданні не
перешкоджає реалізації права учасника
можливості скористатися правами ст. 28
ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 передбачено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Слід також зазначити, що
Апелянт/відповідач жодного разу не
прибув у судове засідання Львівського
апеляційного господарського суду, не
зважаючи на неодноразове відкладання
розгляду справи, що підтверджується
ухвалами суду від 06.08.2014 р. (а.с. 58-59), від
01.10.2014 р. (а.с. 66-67), від 15.10.2014 р. (а.с. 85-86) та
від 20.10.2014 р. (а.с. 90-91).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки,
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК
України, відкладення розгляду справи є
правом та прерогативою суду, основною
умовою для якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні
(правова позиція викладена у постанові
Вищого господарського суду України від
15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Отже, твердження відповідача щодо
порушення місцевим судом норм
процесуального права є надуманими та
такими, що не заслуговують на увагу
суду, оскільки місцевим судом надано
сторонам можливості скористатись
своїми процесуальними правами.

Як вбачається з поданих позивачем
документів, відповідачем, 03.10.2014 р. в
часткове погашення заборгованості
здійснено поштовий переказ коштів на
суму 1500,00 грн., що підтверджується
листом Закарпатської дирекції
«Укрпошта» від 14.10.2014 р. № 01-05/1119 (а.с. 72).

Однак часткове погашення боргу
відповідачем 03.10.2014 р. на суму 1500,00 грн.
не може бути підставою для скасування
та/або часткового скасування судового
рішення, оскільки зазначені обставини
не були відомі та не могли бути відомі
місцевому господарському суду на час
постановлення судового рішення у
справі (24.06.2014 р.).

Інші твердження апелянта/відповідача,
які зазначені в апеляційній скарзі до
уваги не приймаються, оскільки не
доведені належними та допустимими
доказами.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, колегія суддів
прийшла до висновку, апеляційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2
залишити без задоволення, рішення
господарського суду Закарпатської
області від 24.06.2014 р. у справі № 907/487/14 -
без змін.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України,
судовий збір за перегляд рішення в
апеляційному порядку покласти на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Закарпатської області від 24.06.2014 року у
справі № 907/487/14 - залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за
перегляд судового рішення в
апеляційному порядку покласти на
апелянта/відповідача.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути
господарському суду Закарпатської
області.

Головуючий суддя
Данко Л.С.

Суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Кордюк Г.Т.

В судовому засіданні 12.11.2014 р.
оголошено вступну і резолютивну часини
постанови. Повний текст постанови
складено та підписано - 14.11.2014р.