Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
тел. (0412) 48-16-20,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "20" листопада 2014 р.
Справа № 906/970/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Шкляєв К.В. - адвокат,
свідоцтво № 521 від 12.08.2010р.

від відповідачів: 1) Василівська І.Ю. -
довіреність від 10.09.14р.

2) не з'явився

3) не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕКО-МБ" (м. Житомир)

до 1)Товариства з обмеженою
відповідальністю "Житомирекопроект" (м.
Житомир)

2) Інтернет - видання "Репортер-Житомира"
(м. Житомир)

3) Інтернет - видання "20 хвилин" (м.
Житомир)

про спростування недостовірної
інформації

Позивачем пред'явлено позов до ТОВ
"Житомирекопроект" про:

- визнання інформації, яка викладена у
статті під назвою "У Житомирі
розгромили і спалили два офіси на
рильського. Працівники кажуть, що
конкуренти. Виправлено" та розміщеною
на сайті http://reporter.zt.ua недостовірною;

- визнання інформації, яка викладена у
статті під назвою "В центрі міста
конкуренти "розгромили" офіс
"Житомирекопроект" та розміщеної на
сайті http://zt.20minut.ua недостовірною;

- зобов'язання відповідача розмістити
на сайтах http://reporter.zt.ua та http://zt.20minut.ua
спростування інформації наведеної у
статтях "У Житомирі розгромили і
спалили два офіси на рильського.
Працівники кажуть, що конкуренти.
Виправлено" та "В центрі міста
конкуренти "розгромили" офіс
"Житомирекопроект".

Представник позивача позов підтримав у
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві. Зазначив, що матеріали
кримінальних проваджень, про які
зазначав відповідач -1 закриті на
підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, а отже
не доведений факт правопорушення.

Відповідач -1 проти позовних вимог
заперечив, згідно відзиву на позовну
заяву.

Відповідач -2 - Інтернет-видання
Репортер Житомира в особі редактора
Фещенка С.В. листом від 19.11.14р. просив
провести розгляд справи без участі
представника (а.с. 102).

Відповідач -3 повноважного
представника в судове засідання не
направив, про причини неявки не
повідомив, хоча про час і місце
засідання суду повідомлений своєчасно
та належним чином (а.с. 96).

Враховуючи викладене, суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача-3 своєчасно
та належним чином про час і місце
розгляду справи і забезпечення явки
останнього в судове засідання для
реалізації ним права на судовий захист
своїх прав та інтересів.

Проте, відповідач-3 своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги те,
що неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи, суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами згідно із ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні оглядались
матеріали кримінального провадження №
0000138, які надійшли на адресу суду
12.11.14р.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

30.05.14р. на сайті "Репортер Житомира" була
опублікована стаття під назвою "У
Житомирі розгромили і спалили два
офіса на Рильського. Працівники кажуть,
що конкуренти" наступного змісту: "У
Житомирі на Рильського, 9 розгромлено
та спалено два офіса ВД Софт і
Житомирекопроект. За словами юриста
компаній Інни Василівської, вони
підозрюють у скоєному своїх
конкурентів з ЕКО-МБ, директор якого
Олександр Медвідь, раніше очолював
одну із компаній "Спалили дві кімнати
офісу, забрали всі жорсткі диски з
компів та документи. Підозрюємо своїх
конкурентів з ЕКО-МБ", - сказала
телефоном Репортеру Інна.

В свою чергу, Олександр Медвідь,
директор ЕКО-МБ, журналістам Репортера
заперечив участь його компанії в
подіях у офісі. "Я не буду коментувати
слова людей, які хочуть конфліктів і
звинувачують нас. Я не знаю про що йде
мова. Це якась маячня", - сказав
Олександр Медвідь журналістам по
телефону.

Зараз на місці працює міліція, яка і
з'ясує, хто на справді вчинив цей
злочин".

Також, як вбачається з матеріалів
справи, працівниками позивача було
виявлено статтю під названою "В центрі
міста конкуренти "розгромили" офіс
"Житомирекопроект", яка була
опублікована 11.01.13р. на сайті газети 20
хвилин наступного змісту:

"В Житомирі по вулиці Рильського, 9 о 16.00
в офіс ТОВ "Житомирекопроект"
увірвалося троє чоловіків, які після
коротких пояснень почали ламати меблі
та техніку.

Як пояснив гендиректор ТОВ
"Житомирекопроект" Дмитро Гурчин, у 2012
році він лікувався за кордоном, а коли
повернувся вияснив, що підприємство
розділилося на три частини. Конфлікт
між трьома сторонами виник майже
одразу і триває донині, проте такі дії з
боку конкурентів однозначно є
порушенням закону.

Одразу ж співробітники офісу викликали
міліцію і наразі чекають ще на приїзд
експерта.

За словами Дмитра, він якраз сьогодні
зустрічався з керівником однієї з
компаній -Олександром Медвідем, а через
деякий час в "Житомирекопроект"
увірвалися троє осіб від нього,
ймовірно напідпитку. Вони сказали, що
Горчин сфотографував на мобільний щось
в них і почали погрожувати, що почнуть
ламати меблі й техніку.

- Я одразу ж сказав своїм працівникам,
щоб не втручалися в ситуацію, адже це
була однозначна провокація. Тоді
почалася "потасовка" між мною і ними.
Фактично не постраждав ніхто, окрім
техніки і меблів. - каже Гурчин.

Крім цього він заявляє, що все це справа
рук саме ТОВ "Еко-МБ", якою керує
Медвідь, і приводом для цього стали
зовсім не якісь фото на мобільному, як
вони заявили.

- Ми розробляємо програму по екології,
для скачування якої потрібен
програмний код. Нещодавно якраз уклали
угоду з благодійним фондом, з допомогою
якого і поширюватимемо програму серед
школярів Житомира, - продовжує Дмитро. -
Фактично, їм цей код теж був потрібен.
По суті ми з ними конкуруємо на одному
ринку, але їх розвитку сприяє особисто
начальник держуправління охорони НПС в
Житомирській області Андрій Вергелес.
Словом, ми їм заважаємо. Маємо навіть
документи, які засвідчують, що нас
елементарно хочуть усунути з ринку».

На думку позивача, ТОВ
"Житомирекопроект" умисно, через
Інтернет, розповсюджує недостовірну
інформацію (негативну інформацію) про
ТОВ «ЕКО-МБ» з метою дискредитації
позивача як суб'єкта господарювання та
конкурента на ринку надання послуг
щодо технічних випробувань та
досліджень.

З метою захисту своїх прав позивач
звернувся з позовом до суду.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 94 Цивільного кодексу
України, юридична особа має право на
недоторканність її ділової репутації,
на таємницю кореспонденції, на
інформацію та інші особисті немайнові
права, які можуть їй належати.

З постанови пленуму Верховного Суду
України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" вбачається, що
відповідно до статей 94, 277 ЦК України
фізична чи юридична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України,
інформацією є документовані або
публічно оголошені відомості про події
та явища, що мали або мають місце у
суспільстві, державі та навколишньому
середовищі.

У відповідності до ст. 1 Закону України
"Про інформацію", під інформацією
розуміється будь-які відомості та/або
дані, які можуть бути збережені на
матеріальних носіях або відображені в
електронному вигляді, під документом -
матеріальний носій, що містить
інформацію, основними функціями якого
є її збереження та передавання у часі
та просторі.

Як визначено статтею 5 Закону України
"Про інформацію", кожна особа має право
на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. Реалізація права
на інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про
інформацію" визначено, що право на
інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті
визначено, що ніхто не може обмежувати
права особи у виборі форм і джерел
одержання інформації, за винятком
випадків, передбачених законом. Суб'єкт
інформаційних відносин може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на інформацію.

Статтею 34 Конституції України, кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Здійснення цих
прав може бути обмежене законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України
встановлено, зокрема, що кожному
гарантується судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї та права
вимагати вилучення будь-якої
інформації.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК
України юридична особа здатна мати
такі ж права та обов'язки (цивільну
правоздатність), як і фізична особа,
крім тих, які за своєю природою можуть
належати лише людині.

Згідно з ст. 201 ЦК України особистими
немайновими благами, які охороняються
цивільним законодавством, є, в тому
числі, ділова репутація, ім'я
(найменування), а також інші блага, які
охороняються цивільним
законодавством.

Частиною 1 статті 94 ЦК України
передбачено право юридичної особи на
недоторканність її ділової репутації,
на таємницю кореспонденції, на
інформацію та інші особисті немайнові
права, які можуть їй належати. Особисті
немайнові права юридичної особи
захищаються відповідно до глави 3 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України
"Про інформацію", якщо особа вважає, що
оціночні судження або думки принижують
її гідність, честь чи ділову репутацію,
а також інші особисті немайнові права,
вона вправі скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку. Якщо суб'єктивну думку
висловлено в брутальній, принизливій
чи непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий спосіб
висловила думку або оцінку, може бути
покладено обов'язок відшкодувати
завдану моральну шкоду.

У п. 8 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 28.03.07р
№ 01-8/184 "Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про інформацію"
зазначено, що за змістом приписів ст. 91
ЦК України право на спростування
недостовірної інформації, передбачене
ст. 277 ЦК України, належить не лише
фізичним, але й юридичним особам у
передбачених законом випадках, у тому
числі як спосіб судового захисту проти
поширення інформації, що шкодить
діловій репутації господарюючого
суб'єкта (підприємця).

Таким чином, юридична особа, так само як
і фізична особа, має право на відповідь,
а також на спростування недостовірної
інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277
ЦК України та право на недоторканість
ділової репутації відповідно до ч. 1 ст.
299 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України
вважається, що негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною.

Згідно ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ст. 34 ГК України,
дискредитацією суб'єкта
господарювання є поширення у будь-якій
формі неправдивих, неточних або
неповних відомостей, пов'язаних із
особою чи діяльністю суб'єкта
господарювання, які завдали або могли
завдати шкоди діловій репутації
суб'єкта господарювання.

Разом з тим, відповідно до ст. 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
України та законів України, не посягати
на права і свободи, честь і гідність
інших людей.

Право на свободу думки і слова, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань, відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

Правові засади інформаційної
діяльності визначені Законом України
"Про інформацію", який встановлює
загальні правові основи одержання,
використання, поширення та зберігання
інформації, закріплює право особи на
інформацію в усіх сферах суспільного і
державного життя України, а також
систему інформації, її джерела,
визначає статус учасників
інформаційних відносин, регулює доступ
до інформації та забезпечує її охорону,
захищає особу та суспільство від
неправдивої інформації.

Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 277 ЦК України,
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Спростування недостовірної інформації
відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України
здійснюється у такий же спосіб, у який
вона була поширена.

З матеріалів справи вбачається, що
працівник відповідача - ТОВ
"Житомирекопроект" в телефонному
режимі надав інформацію редактору
інтернет видання Репортер Житомира, в
якому було розміщено статтю із
заголовком "У Житомирі розгромили і
спалили два офіса на Рильського.
Працівники кажуть, що конкуренти", яка,
як стверджує позивач, містить
недостовірну інформацію.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.09р. № 1
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи", при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: - поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб; -
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; - поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; - поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення у публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Крім того, відповідно до п. 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
зазначено, що обов'язок довести, що
поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

Проте, позивач не довів і не надав
доказів, які б підтверджували
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності, інформації, що порушує
особисті немайнові права, або завдає
шкоди відповідним особистим
немайновим благам, або перешкоджає
особі повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право
відповідачами щодо юридичної особи -
позивача ТОВ "Еко-МБ" і такі докази
відсутні в матеріалах справи. Навпаки,
матеріали справи свідчать, зокрема,
постанова про закриття кримінального
провадження від 29.03.13р., що дійсно
відбулось правопорушення з приводу
вчинення хуліганських дій, які
виразилися у погрозі відібрати бізнес
та розкидання речей. Однак, кримінальне
провадження закрито за відсутністю в
діянні складу кримінального
правопорушення (а.с. 99).

Посилання представника позивача на те,
що матеріали кримінальних проваджень
закриті на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК
України, а отже не доведений факт
правопорушення судом не приймається до
уваги, оскільки матеріалами
кримінального провадження № 0000138
(які були оглянуті в судовому
засіданні) стверджується факт вчинення
порушення.

Отже, позивач не довів сукупність таких
обставин: а) поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб; б)
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; в) поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Відповідно до ст.10 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожен має право на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів. Ця
стаття не перешкоджає державам
вимагати ліцензування діяльності
радіомовних, телевізійних або
кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно
пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може підлягати таким
формальностям, умовам, обмеженням або
санкціям, що встановлені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадської безпеки, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для охорони
здоров'я чи моралі, для захисту
репутації чи прав інших осіб, для
запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду.

Суд приходить до висновку, що при
відсутності хоча би однієї із
вищезазначених підстав позов є
необґрунтованим і підстав для його
задоволення немає.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до ст. 30 Закону України "Про
інформацію", ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночні судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання мов
стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Суд вважає, що інформація, на яку
посилається позивач, не містить
відомості, виражені у формі твердження,
що принижували б ділову репутацію
юридичної особи - позивача ТОВ "Еко-МБ"
з точки зору законів, моралі та звичаїв
і могли б бути об'єктом моральної
оцінки члена суспільства, а тому вона
не може зачіпати права, принижувати
честь, гідність та ділову репутацію
позивача.

Відповідно до вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Позивач не довів тих обставин, на які
посилався в позові. Суд не приймає
доводи позивача, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи, про
що суд зазначив вище.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази на
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищезазначене, суд визнає
заявлені позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню.

Судові витрати покладаються на
позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 25.11.14

Суддя
Маріщенко Л.О.

Друк: Біленька Ю.П.

1 - у справу,

2 - позивачу (рек. з повід.)

3,4 - від-чам 2,3 (рек. з повід.)