ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року Справа № 910/2454/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого Н.
Волковицької Л. Рогач за участю
представників:позивачаОСОБА_4 -
довіреність від 05.06.2014 р.відповідачане
з'явилися (про час і місце судового
засідання повідомлено належно)третьої
особине з'явилися (про час і місце
судового засідання повідомлено
належно)розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5на
постановувід 02.09.2014 р. Київського
апеляційного господарського суду у
справі№ 910/2454/14 господарського суду м.
Києва за позовомФізичної особи -
підприємця ОСОБА_6до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_5третя особаФізична
особа - підприємець ОСОБА_7простягнення
229 846,74 грн. В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 р. ФОП ОСОБА_6 звернулась до
господарського суду м. Києва з позовом
до ФОП ОСОБА_5 про стягнення 229 846,74 грн.,
з яких: 223 200, 31 грн. - основна сума
заборгованості (орендна плата та
комунальні платежі); 4 522, 71 грн. - пеня; 1
084,13 грн. - інфляційні втрати; 1 039,59 грн. - 3
% річних, посилаючись на приписи статей
526, 530, 549-551, 611, 612, 625, 629, 759, 762 Цивільного
кодексу України, статті 193, 216-218, 220, 222,
230-232, 283, 285, 286, 343 Господарського кодексу
України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
01.04.2012 р. між позивачем, як орендодавцем,
ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7, як орендарями,
було укладено договір оренди
нежитлового приміщення № 1/010412, за
умовами якого ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7
орендоване приміщення позивача в
рівних частинах від загальної площі
приміщення по 78,25 кв.м., строком до 01.03.2015
р. включно.

При цьому, як зазначав позивач, пунктом
10.1 договору сторони передбачили
можливість розірвання договору за
ініціативою будь - якої зі сторін за
умови надіслання стороною -
ініціатором письмового попередження
про таке припинення договору за три
місяці.

08.10.2013 р. позивачем було отримано від
відповідача - ФОП ОСОБА_5 лист № 15, в
якому відповідач повідомляв про
дострокове розірвання договору з 01.11.2013
р., у відповідь на який позивачем
вказано про погодження дострокового
розірвання договору, але з 08.01.2014 р., у
відповідності до пункту 10.1. договору,
тобто через три місяці з дня
повідомлення.

14.10.2013 р. відповідач повторно надіслав
позивачу листа з пропозицією
дострокового розірвання договору з
01.11.2013 р., у відповідь на який позивачем
звернуто увагу на можливість
розірвання договору тільки з 08.01.2014 р., у
відповідності до умов договору.

Проте, як зазначав позивач, з жовтня 2013
р. відповідач припинив сплачувати
орендну плату та комунальні платежі,
визначені пунктом 5.4 договору, у зв'язку
з чим станом на 08.01.2014 р. заборгованість
відповідача становить 223 200,31 грн., з
яких орендна плата у розмірі 155 147,03 грн.
та комунальні платежі у розмірі 68 053, 28
грн., на яку позивачем нараховані пеня, 3
% річних та інфляційні втрати.

У відзиві на позовну заяву ФОП ОСОБА_5
просив відмовити у її задоволенні
вказуючи на те, що відповідно до пункту
13.2 укладеного договору оренди
нежитлового приміщення будь - як зміни
та доповнення до договору дійсні за
умови, що вони зроблені в письмовій
формі шляхом підписання сторонами
додаткової угоди.

Відповідач зазначав, що ФОП ОСОБА_6
звернулась до орендарів з пропозицією
підписати додаткову угоду до договору
оренди нежитлового приміщення щодо
збільшення орендної плати, яка була
підписана ФОП ОСОБА_5, але, як виявилось,
не підписана другим орендарем - ОСОБА_7,
оскільки, відповідно до висновку
експертного почеркознавчого
дослідження від 28.03.2014 р. підписи від
імені ОСОБА_7 на додатковій угоді № 1
від 01.10.2013 р. до договору оренди
приміщення від 01.04.2012 р. виконані не
ОСОБА_7, а іншою особою з наслідуванням
справжнього підпису ОСОБА_7, тобто,
додаткова угода до договору щодо
збільшення орендної плати не є
укладеною, оскільки не підписана всіма
сторонами договору, що свідчить про
безпідставність вимог в частині
стягнення заборгованості з орендної
плати, у визначеному позивачем розмірі.

Крім того, відповідач стосовно витрат
на опалення та гаряче водопостачання,
які просить стягнути позивач, зазначав,
що надані позивачем рахунки не є
первинними документами на
підтвердження використання того чи
іншого обсягу послуг та відповідно їх
вартість, а позивач не є постачальником
цих послуг. При цьому, відповідно до
пункту 5.2 договору оренди нежитлового
приміщення від 01.04.2012 р., орендодавець
надає орендарям рахунок не пізніше
п'ятого числа місяця, за який
здійснюється оплата та сплачується
наданий рахунок на пізніше 10 числа
відповідного місяця, за який
здійснюється оплата, проте,
орендодавцем рахунки не надавались.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 31.03.2014 р. залучено до участі у справі
в якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору ФОП
ОСОБА_7

Рішенням господарського суду м. Києва
від 14.04.2014 р. (суддя Цюкало Ю.В.) позовні
вимоги ФОП ОСОБА_6 задоволені повністю,
стягнуто з ФОП ОСОБА_5, з будь-якого
рахунку, виявленого державним
виконавцем під час виконання рішення
суду, на користь ФОП ОСОБА_6 або на
будь-який інший рахунок, виявлений
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, грошові кошти: основний
борг у розмірі 223 200, 31 грн.; пеню у сумі 4
522, 71 грн.; 3% річних у сумі 1 039, 59 грн.;
інфляційні втрати у сумі 1 084, 13 грн.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції
дійшов висновку щодо доведеності та
обґрунтованості позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції дійшов
висновку, що викладений в рішенні
господарського суду міста Києва від
01.04.2014 у справі № 910/2442/14 висновок
відносно того, що додаткова угода № 1
від 01.10.2013 р. до договору оренди
нежитлового приміщення від 01.04.2012 р. №
1/010412, не має юридичної сили, фактично
стосується лише встановлених в ній
прав та обов'язків ФОП ОСОБА_7, а відтак
не стосується предмета спору у справі
за позовом ФОП ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_5, при
цьому, цей висновок не є обов'язковим
для суду при розгляді даної справи.

За апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_5
Київський апеляційний господарський
суд (судді: Ткаченко Б.О., Зеленін В.О.,
Синиця О.Ф.), переглянувши рішення
господарського суду м. Києва від 14.04.2014
р. в апеляційному порядку, постановою
від 02.09.2014 р. залишив його без змін з тих
же підстав.

ФОП ОСОБА_5 подав до Вищого
господарського суду України касаційну
скаргу, в якій просить судові рішення у
даній справі скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову повністю, вказуючи
на те, що 01.09.2014 р. відповідачем було
подано заяву про зупинення провадження
у справі до набрання законної сили
рішенням господарського суду м. Києва у
справі № 910/16707/14 за позовом ФОП ОСОБА_5
до ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання
недійсною додаткової угоди № 1 до
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.04.2012 р., оскільки в
межах справи № 910/16707/14 буде здійснена
оцінка обставин, що передували
виникненню у ФОП ОСОБА_5 боргу з
орендної плати, яку ФОП ОСОБА_6 просить
стягнути в межах даної справи, яка не
може бути розглянута до розгляду
справи № 910/16707/14. Проте, в порушення
статті 79 Господарського
процесуального кодексу України, судом
апеляційної інстанції вказана заява
відповідача про зупинення провадження
у справі проігнорована.

Заявник касаційної скарги також
зазначає, що позивачем, на виконання
ухвали суду від 14.02.2014 р., не надано
довідки з банківських установ, в яких у
позивача відкриті банківські рахунки,
щодо надходження або ненадходження від
відповідача грошових коштів за
договором оренди нежитлового
приміщення № 1/010412 від 01.04.2012 р. за
період з дати укладення договору по
день винесення цієї ухвали, або
пізнішою датою із зазначенням дати
внесення платежу, суми та призначення
платежу, що, як вважає скаржник,
унеможливлює прийняття рішення з
визнанням наявності заборгованості та
її конкретного розміру.

Скаржник зазначає, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження своїх позовних вимог,
що свідчить про наявність підстав для
відмови у їх задоволенні.

У відзиві на касаційну скаргу ФОП
ОСОБА_6 просила залишити її без
задоволення, а судові рішення залишити
без змін, вказуючи на правомірність
висновків судів першої та апеляційної
інстанції та безпідставність доводів
скаржника з підстав, викладених у
відзиві.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутнього у судовому
засіданні представника позивача,
перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами під час розгляду
справи, 01.04.2012 р. між ФОП ОСОБА_6
(орендодавець), ФОП ОСОБА_5 (орендар - 1)
та ФОП ОСОБА_7 (орендар-2) було укладено
договір оренди нежитлового приміщення
№ 1/010412, розділом 1 якого передбачено, що
предметом договору є оренда
нежитлового приміщення, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
156,50 кв.м, з яких орендар-1 орендує 78,25 кв.
м (50% загальної площі приміщення),
орендар-2 - 78,25 кв. м (50% загальної площі
приміщення) згідно плану розміщення.

Відповідно до пункту 2.1. договору
орендодавець передає, а орендарі
приймають приміщення в строкове платне
користування для розміщення
салону-перукарні.

Прийом - передача приміщення
здійснюється тристоронньою комісією.
Передача в оренду приміщення
орендодавцем в оренду орендарям
оформлюється актом прийому - передачі,
в якому зазначається технічний стан
приміщення. Акт підписується обома
сторонами і є невід'ємною частиною
договору.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що 01.04.2012 р. між
орендодавцем - ФОП ОСОБА_6 та кожним з
орендарів - ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7, на
виконання умов пункту 3.1. договору,
укладено відповідні акти
приймання-передачі орендованих за
договором частин нежилого приміщення,
скріплені підписами та печатками
сторін.

Крім того, судами встановлено, що
відповідно до пункту 4.1. договору його
термін дії починається з 01.04.2012 р. та
закінчується 01.03.2015 р., включаючи обидві
дати.

Відповідно до пункту 10.1 договору його
може бути достроково розірвано за
ініціативою будь-якої із сторін за
умови надсилання стороною-ініціатором
письмового попередження про таке
припинення за три місяці.

08.10.2013 р. листом вих. № 15 ФОП ОСОБА_5
повідомив орендодавця про намір
достроково розірвати договір з 01.11.2013
року, враховуючи зменшення доходу від
салону.

09.10.2013 р. листом б/н позивач повідомив
відповідача про погодження щодо
дострокового припинення договору з
08.01.2014 р., тобто через три місяці після
повідомлення про такий намір
орендодавця, у відповідності до умов
пункту 10.1 договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
14.10.2013 р. ФОП ОСОБА_5 направив позивачу
лист вих. № 16, в якому посилаючись на
збитковість його господарської
діяльності, зазначав про припинення
дії договору оренди без додержання
порядку дострокового припинення, що
передбачений умовами договору, з
повідомленням про звільнення
приміщення у строк до 31.10.2013 р. та
пропонував орендодавцеві з'явитися для
прийняття об'єкту оренди та підписання
відповідного акта приймання - передачі
приміщення.

31.10.2013 р. ФОП ОСОБА_6 повторно погодила
дату припинення договору через три
місяці з дати первісного звернення
орендаря про розірвання договору, а
саме з 08.01.2014 р., зазначивши про
відсутність договірних чи
законодавство закріплених підстав для
припинення договору з 01.11.2013 р., а також
повідомивши про необхідність
виконання орендарем своїх зобов'язань
за договором щодо повної та своєчасної
сплати орендної плати та комунальних
платежів, визначених договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом спору у даній справі є вимога
ФОП ОСОБА_6 про стягнення з ФОП ОСОБА_5 229
846,74 грн., з яких: 223 200, 31 грн. - основна
сума заборгованості, а саме: орендна
плата у розмірі 155 147,03 грн. та
комунальні платежі у розмірі 68 053,28 грн.;
4 522, 71 грн. - пеня; 1 084,13 грн. - інфляційні
втрати; 1 039,59 грн. - 3 % річних, з
посиланням невиконання відповідачем
умов договору щодо оплати орендної
плати та інших платежів, визначених
договором.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

За приписами статей 626 та 628 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 759 вказаного
Кодексу, за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк,
встановлений договором (частина 1
статті 763 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, пунктом 4.1.
договору сторонами визначено, що
термін дії договору починається з
01.04.2012 р. та закінчується 01.03.2015 р.,
включаючи обидві дати.

Відповідно до пункту 10.1 договору його
може бути достроково розірвано за
ініціативою будь-якої із сторін за
умови надсилання стороною-ініціатором
письмового попередження про таке
припинення за три місяці.

Таким чином, враховуючи приписи
законодавства та умови укладеного між
сторонами договору, суди першої та
апеляційної інстанції дійшли
обґрунтованого висновку стосовно того,
що оскільки укладений між сторонами
договір може бути достроково
розірваний за умови надіслання
стороною - ініціатором письмового
попередження про таке припинення за
три місяці, і внаслідок того, що сторони
не дійшли згоди про розірвання
договору раніше, вказаний договір
оренди нежитлового приміщення № 1/010412
від 01.04.2012 р. є припиненим з 08.01.2014 року.

При цьому, відповідно до частини 1
статті 762 Цивільного кодексу України,
за користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами під час розгляду
справи, пунктом 5.1. договору
передбачено, що розмір орендної плати
за все приміщення становить 12 520,80 грн.
на місяць, без ПДВ, що еквівалентно 1565,00
доларам США за курсом 1 долар США = 7,99
гривні та підлягає коригуванню згідно
з пунктом 5.3.

Вказаним пунктом договору сторонами
обумовлено, що орендарі сплачують по 50 %
(відповідно до площі, що орендується)
вищезгаданої орендної плати, що
складає по 6 260,00 гривень на місяць без
ПДВ, кожен, що еквівалентно 782,50 доларам
США за курсом НБУ на день підписання
цього договору і підлягає коригуванню
згідно з пунктом 5.3.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що
орендодавець надає орендарям рахунок
не пізніше 5 числа місяця, за який
здійснюється оплата. Наданий
Орендодавцем рахунок сплачується
Орендарями в повному обсязі не пізніше
10 числа відповідного місяця, за який
здійснюється оплата.

Пунктом 7.1.1. договору сторонами
передбачено, що орендарі зобов'язані
своєчасно та в повному обсязі
сплачувати орендну плату.

Судами під час розгляду справи також
встановлено, що 01.10.2013 р. між сторонами
було укладено додаткову угоду № 1,
відповідно до якої пункт 5.1. договору
викладено у наступній редакції: розмір
орендної плати за все приміщення
становить 100 034,80 грн. на місяць, без ПДВ,
що еквівалентно 12 520 доларам США за
курсом 1 долар США = 7,99 гривні та
підлягає коригуванню згідно з пунктом
5.3.

Орендар-1 (ФОП ОСОБА_5.) сплачує 50%
(відповідно до площі, що орендується)
вищезгаданої орендної плати, що
складає 50 017,40 гривень на місяць без ПДВ,
що еквівалентно 6 260,00 доларам США за
курсом НБУ на день підписання цього
договору і підлягає коригуванню згідно
з пунктом 5.3.

Орендар-2 (ФОП ОСОБА_7.) сплачує 50%
(відповідно до площі, що орендується)
вищезгаданої орендної плати, що
складає 50 017,40 гривень на місяць без ПДВ,
що еквівалентно 6 260,00 доларам США за
курсом НБУ на день підписання цього
Договору і підлягає коригуванню згідно
з пунктом 5.3.

Як вбачається зі змісту позовної заяви
ФОП ОСОБА_6, звертаючись до суду,
просила стягнути з ФОП ОСОБА_5, зокрема,
заборгованості з орендної плати у
розмірі 155 147,03 грн., яка складається з
наступних сум: 43 776,18 грн.
заборгованість за жовтень 2013 р. (50 036,18
грн. сума орендної плати згідно
додаткової угоди № 1 до договору - 6 260
грн. - гарантійний внесок); 50 036,18 грн.
сума заборгованості з орендної плати
за листопад 2013 р.; 50 036,18 грн.
заборгованість за грудень 2013 р. та 11 298,49
грн. сума заборгованості з 01.01.2014 р. по
08.01.2014 р.

Згідно з частиною другою статті 43 та
статтею 33 Господарського кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Якщо подані сторонами та
іншими учасниками судового процесу
докази є недостатніми, господарський
суд може за їх клопотанням чи за
власною ініціативою витребувати в
порядку підготовки справи до розгляду
необхідні для цього письмові і речові
докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово (стаття 32 цього
Кодексу).

За приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення заборгованості судами
першої та апеляційної інстанції було
встановлено, що позивач виконав взяті
на себе зобов'язання за договором
належним чином, а відповідач не
сплачував орендну плату з жовтня 2013 р.,
внаслідок чого утворилась
заборгованість, що, як зазначено судами
підтверджується банківськими
виписками про сплату орендних платежів
відповідачем, копіями рахунків на
оплату та доказами їх направлення
відповідачу, з яких вбачається
неналежне виконання відповідачем умов
договору щодо сплати орендних
платежів.

Натомість, відповідачем не доведено
належними та допустимими доказами
виконання ним зобов'язань за договором
оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи
спростовуючи подані стороною докази,
господарські суди повинні у
мотивувальній частині рішення навести
правове обґрунтування і ті доведені
фактичні обставини, з огляду на які ці
доводи або докази не взято до уваги
судом. Викладення у рішенні лише
доводів та доказів сторони, на користь
якої приймається рішення, є порушенням
вимог статті 42 Господарського
процесуального кодексу України щодо
рівності всіх учасників судового
процесу перед законом і судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правомірним висновок судів
першої та апеляційної інстанції про
наявність підстав для стягнення
заборгованості зі сплати орендних
платежів за договором оренди
нежитлового приміщення від 01.04.2012 р. №
1/010412.

При цьому, стосовно посилань
відповідача на те, що у судовому
рішенні господарського суду м. Києва
від 01.04.2014 р. у справі № 910/2442/14, з огляду
на висновок експертного
почеркознавчого дослідження № 1-28/03 від
28.03.2014 р., згідно якого підпис від
другого орендаря за договором - ОСОБА_7
на додатковій угоді № 1 від 01.10.2013 р. до
договору оренди нежитлового
приміщення № 1/010412 від 01.04.2012 р., у
зв'язку з чим вказана додаткова угода
не має юридичної сили, що стало
наслідком відмови у задоволенні позову
ФОП ОСОБА_6 про стягнення з ФОП ОСОБА_7
орендних та комунальних платежів за
оренду нежитлового приміщення, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Частиною 5 статті 85 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Проте, рішення господарського суду м.
Києва від 01.04.2014 р. у справі № 910/2442/14 не
набрало законної сили, оскільки
апеляційним судом прийнята до
провадження апеляційна скарга ФОП
ОСОБА_6 у цій справі.

Враховуючи викладене та встановлені
судами обставини справи стосовно
доведення позивачем прострочення
виконання відповідачем зобов'язання з
оплати орендної плати за користування
нежитловим приміщенням згідно умов
договору та неподання відповідачем
належних та допустимих доказів на
спростування вказаних обставин,
колегія суддів вважає судові рішення
щодо задоволення позовних вимог в
частині стягнення заборгованості з
орендної плати за користування
нежитловим приміщенням.

Разом з цим, як вбачається зі змісту
позовної заяви, ФОП ОСОБА_6 звертаючись
до суду просила стягнути з ФОП ОСОБА_5
заборгованість з комунальних платежів,
визначених пунктом 5.4, у розмірі 68 053,28
грн., з яких: експлуатаційні витрати за
період з 01.11.2013 р. по 08.01.2014 р. у розмірі
348, 85 грн.; витрати на електроенергію за
листопад 2013 р. у розмірі 647,82 грн.; гаряче
водопостачання та опалення за період з
грудня 2012 року по грудень 2013 року у
розмір 67 056,61 грн.

Здійснюючи судовий розгляд справи та
задовольняючи позовні вимоги в цій
частині, судом першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції
було зазначено про доведеність
позивачем наявності підстав для
стягнення загальної суми
заборгованості - 229 846,74 грн., з
урахуванням нарахованих пені,
інфляційних втрат та 3 % річних,
дійшовши висновку, що наявність
заборгованості, зокрема, із
комунальних платежів підтверджується,
зокрема, рахунками на оплату цих
послуг, направлених позивачем на
адресу відповідача.

Проте, колегія суддів вважає такий
висновок передчасним, оскільки
задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення заборгованості зі сплати
комунальних платежів, поза увагою
судів залишилось необхідність
з'ясування питання щодо дотримання
сторонами пункту 5.4 договору,
відповідно до якого вартість спожитої
електроенергії, газу, води, послуг
зв'язку, вивозу сміття та комунальних
послуг сплачується орендарями
щомісячно згідно показників
відповідних лічильників і тарифів та
рахунків, судами не з'ясовано питання
стосовно того, чи можуть надані
позивачем рахунки вважатися доказами,
на підставі яких можна обрахувати суму
боргу за спожиті послуги, як й не
з'ясоване питання стосовно періоду, за
який утворилась заявлена позивачем до
стягнення сума заборгованості за
комунальні послуги та здійснення
відповідачем оплати за фактично надані
послуги.

Беручи до уваги викладене, з огляду на
здійснення позивачем нарахування пені,
інфляційних та річних на загальну суму
заборгованості, яка складається як із
заборгованості з орендної плати, так і
заборгованості зі сплати комунальних
платежів, оскільки в силу статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, колегія суддів вважає, що
судові рішення у даній справі
підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до
господарського суду м. Києва.

При новому розгляді справи судам
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно перевірити доводи, на
яких ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, і в залежності від встановлених
обставин вирішити спір у відповідності
з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3
статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112
Господарського процесуального кодексу
України Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 02.09.2014 р. у
справі № 910/2454/14 та рішення
господарського суду м. Києва від 14.04.2014
р. скасувати, справу направити на новий
розгляд до господарського суду м.
Києва.

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач