ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року Справа № Б24/029-11
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Полякова Б.М., - головуючого (доповідач
у справі), Коваленка В.М., Короткевича
О.Є.,розглянувши касаційну скаргу гр.
ОСОБА_4на рішеннявід 15.05.2014
господарського суду Київської
областіта постановувід 15.09.2014
Київського апеляційного
господарського суду у справі№ Б24/029-11
господарського суду Київської
областіза позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Екобуд", м.
Київдотовариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Техбудлізинг", с. Мала Олександрівка
Київської областітреті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача 1. гр.
ОСОБА_5, м. Київ 2. гр. ОСОБА_4, м. Київ
про розірвання угодиу судовому
засіданні взяв участь представник

відповідачаПоліщук Р.М., довір.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Екобуд" (далі -
позивач) звернулося до господарського
суду Київської області з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Техбудлізинг" (далі - відповідач) про
розірвання угоди №2 від 25.04.2002
відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного
кодексу України, а саме внаслідок
істотного порушення відповідачем умов
договору щодо інвестування
будівництва.

Рішенням господарського суду
Київської області від 15.05.2014 у справі

№Б24/029-11 (суддя Бацуца В.М.) позов
задоволено повністю, розірвано угоду
№2 від 25.04.2002, укладену між ТОВ "Екобуд"
та ТОВ "ЛК"Техбудлізинг", здійснено
розподіл судових витрат. Рішення
мотивовано істотним порушенням
відповідачем умов договору, яке
полягає у недофінансуванні
будівництва за договором.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 15.09.2014 (судді:
Пантелієнко В.О. - головуючий, Остапенко
О.М., Шипко В.В.) вказане рішення
скасовано, прийнято нове рішення, яким
відмовлено в задоволені позовних вимог
у повному обсязі. Суд апеляційної
інстанції встановив факт належного
виконання відповідачем умов договору
щодо фінансування будівництва та,
відповідно, констатував відсутність
правових підстав для розірвання
договору.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, гр. ОСОБА_4 звернулась до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована
порушенням судами норм матеріального
та процесуального права, а саме, ч.6 ст.
11, ст.188, ч.1 ст.ст. 212, 651 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
ст.ст. 38, 101 ГПК України. Скаржник
посилається на істотне порушення
відповідачем умов договору, що є
підставою для його розірвання.

18.11.2014 від скаржника та гр. ОСОБА_5
надійшли клопотання про відкладення
розгляду справи, які мотивовані
неможливістю явки в судове засідання.
Враховуючи встановлений ст. 1118 ГПК
України строк для розгляду касаційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для задоволення клопотання.

Заслухавши пояснення учасника
судового засідання, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши наявні
матеріали справи, проаналізувавши
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, 25.04.2002 між позивачем
(забудовник) та відповідачем (інвестор)
було укладено угоду № 2 (далі - угода), за
умовами якої позивач зобов'язався за
рахунок відповідача виконати дії,
пов'язані із забезпеченням зведення
житлового будинку по вул. Кудрявський
узвіз, 3 у м. Києві, а відповідач -
інвестувати 88% кошторисної вартості
будівництва об'єкту. Вклад позивача
становив 12% кошторисної вартості
будівництва об'єкту.

Підпунктом 1.4 угоди передбачено, що
внесення інвестицій у будівництво
об'єкту надає інвестору право на
отримання у власність площ квартир,
офісних приміщень та машино-місць,
розподілених за умовами угоди.

Судом апеляційної інстанції правильно
визначено правову природу укладеної
між сторонами угоди як інвестиційного
договору, а не договору підряду, як
помилково вказав суд першої інстанції.

Згідно із додатком № 5Б до угоди
загальна вартість будівництва складає
38 431 800 грн., тобто частка фінансування
відповідача становить 33 819 984 грн.

У подальшому додатковою угодою №2 від
15.09.2004 сторони збільшили договірну
вартість угоди на 1 500 000 грн., тобто до 39
931 800 грн., після чого частка
фінансування відповідача склала 35 139 984
грн.

Також відповідно до додаткової угоди №
4 від 27.10.2006 відповідач повинен
здійснити оплату додаткових робіт по
переплануванню квартир в сумі 700 000 грн.

Згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

В якості єдиної обставини, яка свідчить
про істотне порушення відповідачем
умов угоди, суд першої інстанції
визначив недофінансування останнім
будівництва за угодою на суму 205 984 грн.

Проте судом апеляційної інстанції
встановлено, що протягом 2002-2006 років
відповідач у повному обсязі виконав
свої інвестиційні зобов'язання за
угодою, сплативши позивачу всю суму
інвестиційних коштів.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції про відсутність
визначених ст. 651 ЦК України правових
підстав для розірвання угоди.

Разом з тим помилковим є посилання
апеляційного господарського суду на
приписи частини першої статті 188 ГК
України, якою визначено порядок зміни
та розірвання господарських договорів,
оскільки згідно з рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2002
№ 15-пр/2002 недотримання позивачем вимог
даної норми закону щодо обов'язку
надсилання іншій стороні пропозицій
про розірвання договору в разі
виникнення такої необхідності є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує, та не
позбавляє позивача права звернутися за
захистом порушеного права шляхом
подання позову до відповідача про
розірвання договору.

Відповідної правова позиція викладена
у постанові Верховного Суду України
від 19.09.2011 у справі № 22/110, яка
відповідно до ст. 11128 ГПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Проте допущене порушення у даному
випадку не призвело до прийняття
неправильного рішення.

Щодо доводів касаційної скарги, то вони
зводяться до вимог про здійснення
переоцінки доказів та встановлених
обставин справи, що виходить за межі
повноважень суду касаційної інстанції
(ст.ст. 1115, 1117 ГПК України).

Відтак, доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції.

За таких обставин постанова
касаційного суду є обґрунтованою і
законною, тому підлягає залишенню без
змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.
651 Цивільного кодексу України, ст. ст.ст.
41, 80, 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу гр. ОСОБА_4
залишити без задоволення.

2. Постанову Київського
апеляційного господарського суду від
15.09.2014 у справі № Б24/029-11 залишити без
змін.

Головуючий
Б.М. Поляков

Судді
В.М. Коваленко

О.Є. Короткевич