ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року Справа № 911/3427/13
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової
Т.В.суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця
В.О.розглянувши у судовому засіданні за
участю представників: прокурора:
Романова Р.О. - прокурор ГПУ, посв. №014714,
позивача-1, відповідачів: не з'явились,
повідомлені належно, позивача-2:
Зайончковська В.В. - дов. від 25.12.13,

касаційні скаргиЗаступника прокурора
Київської області та Приватного
акціонерного товариства
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від20.02.14у
справі№911/3427/13 Господарського суду
Київської областіза позовом Прокурора
з нагляду за додержанням законності в
транспортній сфері в Київській області
в інтересах держави в особі:
Міністерства інфраструктури України,
Приватного акціонерного товариства
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту"до 1.
Вишгородської міської ради 2.
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"МІТСУА"проскасування рішення та
визнання недійсним договору оренди

Розпорядженням Секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України від 12.11.14 для розгляду
касаційної скарги у цій справі
призначено колегію суддів у складі:
Добролюбової Т.В. - головуючого, Гоголь
Т.Г., Швеця В.О.

Прокурор з нагляду за додержанням
законності в транспортній сфері в
Київській області звернувся до
Господарського суду Київської області
в інтересах держави в особі
Міністерства інфраструктури України
та Приватного акціонерного товариства
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" з позовом (з
урахуванням змін) про скасування
пунктів 2, 3, 4 рішення Вишгородської
міської ради "Про припинення права
користування земельною ділянкою та
передачу земельної ділянки в оренду" №
12/27 від 27.06.12 та визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки №340
від 01.08.12, укладеного між відповідачами.
Прокурор посилався на те, що вказане
рішення в оскарженій частині є
незаконним, оскільки прийнято радою з
перевищенням повноважень та без
урахування того, що на спірній
земельній ділянці розташоване майно
залізниці, яке перебуває у державній
власності. Оскільки спірне рішення є
незаконним, то і укладений на його
підставі договір оренди земельної
ділянки №340 від 01.08.12 теж підлягає
визнанню недійсним. Позов
обґрунтований приписами статей 115, 203,
215, 228, 761 Цивільного кодексу України,
статей 85, 287 Господарського кодексу
України, статті 21 Закону України "Про
транспорт", статті 12 Закону України "Про
господарські товариства".

Рішенням Господарського суду
Київської області від 13.11.13 (суддя
Мальована Л.Я.), залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 20.02.14 (судді:
Зубець Л.П, Мартюк А.І., Іоннікова І.А.) в
позові відмовлено. Місцевий
господарський суд виходив з
недоведеності прокурором і позивачами
того, що спірна земельна ділянка
знаходиться в користуванні ПАТ
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" (позивача-2);
що майно, котре розташовано на ній,
належить останньому на праві
власності, оскільки таке не оформлено у
встановленому законом порядку.

Заступник прокурора Київської області
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій (з урахуванням змін, зроблених
прокурором в судовому засіданні)
просить рішення та постанову у справі
скасувати та прийняти нове рішення про
задоволення позову. Обґрунтовуючи
доводи касаційної скарги, прокурор
вказує на порушення судами приписів
статей 115, 228, 321 Цивільного кодексу
України, статті 85 Господарського
кодексу України, статей 16, 19, 67, 84, 142, 149
Земельного кодексу України, пункту 12
Перехідних положень Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), статті 12 Закону України
"Про господарські товариства", статей 4,
5, 6, 11, 15, 17, 19 Закону України "Про оренду
землі", статей 1, 9, 21, 23 Закону України
"Про транспорт", статей 47, 43
Господарського процесуального кодексу
України. Він зазначає, що за
оспорюваним договором в оренду
передавалася земельна ділянка, яка
відноситься до земель транспорту та
зв'язку; що на ній розташоване нерухоме
майно, що є державною власністю та
перебуває у користуванні залізниці.
Крім того, прокурор посилається на те,
що цільове призначення земельної
ділянки, яке зазначене у спірному
договорі, не відноситься до переліку
категорій земель, визначених статтею 19
Земельного кодексу України.

Водночас, не погоджуючись із
прийнятими у справі судовими актами, до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою звернулося і
Приватне акціонерне товариство
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту", яке просить
рішення і постанову скасувати та
задовольнити позов. Підприємство
посилається на порушення судами
приписів статей 81, 329 Цивільного
кодексу України, статей 68, 84, 122
Земельного кодексу України, статті 84 та
пункту 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), статті 23 Закону України
"Про транспорт", статті 10 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
статті 6 Закону України "Про
розмежування земель державної та
комунальної власності" (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), статті 3 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень",
статей 42, 35, 84, 105 Господарського
процесуального кодексу України.
Скаржник наголошує на тому, що землі
під державними залізницями належать до
земель державної власності. При цьому,
він стверджує, що спірна земельна
ділянка відноситься до земель
залізничного транспорту і на ній
розташовані об'єкти інфраструктури
залізниці. Крім того, підприємство
вказує, що на момент передачі
зазначеного майна Міністерством
транспорту України Публічному
акціонерному товариству
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" державна
реєстрація прав на нерухоме майно
регулювалася Інструкцією про порядок
державної реєстрації права власності
на об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у власності юридичних та
фізичних осіб, затверджену наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України №121 від 09.06.98, котра не
передбачала обов'язкової державної
реєстрації права власності на
залізничні колії та приналежні до них
споруди.

Від відповідачів відзивів на касаційні
скарги судом не отримано.

Вищий господарський суд України
(судді: Кравчук Г.А., Мачульський Г.М.,
Ходаківська І.П.), постановою від 07.05.14,
перевірену постанову суду апеляційної
інстанції залишив без змін з тих же
підстав, а касаційні скарги Заступника
прокурора Київської області та
Приватного акціонерного товариства
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" - без
задоволення.

Розглянувши заяву Приватного
акціонерного товариства
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту", Верховний
Суд України постановою від 14.10.14,
постанову Вищого господарського суду
України від 07.05.14 скасував, а справу
направив на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Вищий господарський суд України
ухвалою від 31.10.14 прийняв касаційні
скарги та призначив їх до розгляду.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г.
та пояснення учасників процесу,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
вимог чинного законодавства, відзначає
наступне.

Статтею 11128 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано, що рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Як убачається з матеріалів справи,
предметом даного судового розгляду є
вимоги прокурора з нагляду за
додержанням законності в транспортній
сфері в Київській області заявлені в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України та Приватного
акціонерного товариства
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" до
Вишгородської міської ради і
Товариства з обмеженою
відповідальністю "МІТСУА" про
скасування пунктів 2, 3, 4 рішення
Вишгородської міської ради "Про
припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду" № 12/27 від
27.06.12 та визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки №340 від 01.08.12,
укладеного між відповідачами.
Ухвалюючи судові рішення у справі,
господарські суди попередніх
інстанцій дійшли висновку про
відсутність підстав для задоволення
цих вимог. Втім, такі висновки судів
визнаються передчасними. Відповідно до
частини 1 статті 6 Закону України "Про
залізничний транспорт" землі, що
надаються в користування для потреб
залізничного транспорту, визначаються
відповідно до Земельного кодексу
України та Закону України "Про
транспорт". Частиною 2 статті 6 Закону
України "Про залізничний транспорт"
унормовано, що до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту. Згідно з приписами частини
1 статті 11 Закону України "Про
транспорт" землями транспорту
визнаються землі, надані в
користування підприємствам і
організаціям транспорту згідно із
Земельним кодексом України, для
виконання покладених на них завдань
щодо експлуатації, ремонту,
вдосконалення і розвитку об'єктів
транспорту. До земель залізничного
транспорту належать землі, надані в
користування підприємствам і
організаціям залізничного транспорту
відповідно до чинного законодавства
України. До складу цих земель входять
землі, які є смугою відведення
залізниць, а саме землі, надані під
залізничне полотно та його
облаштування, станції з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації, захисні і
укріплюючі насадження, службові,
культурно-побутові приміщення та інші
споруди, необхідні для забезпечення
роботи залізничного транспорту,
(частина 1 статті 23 Закону України "Про
транспорт"). Ця норма закону
кореспондується з приписами статті 68
Земельного кодексу України. Разом з
цим, згідно з частиною 1 статті 84
Земельного кодексу України (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності. До земель державної
власності, які не можуть передаватись у
комунальну власність, належать
земельні ділянки, на яких розташовані
державні, у тому числі казенні
підприємства, господарські товариства,
у статутних капіталах яких державі
належать частки (акції, паї), об'єкти
незавершеного будівництва та
законсервовані об'єкти. До земель
державної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать, окрім іншого, землі під
державними залізницями, об'єктами
державної власності повітряного і
трубопровідного транспорту (частини 3,4
статті 84 Земельного кодексу України у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин). Пунктом 12
Перехідних положень Земельного
кодексу України (у редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель, на яких
розташовані державні, в тому числі
казенні, підприємства, господарські
товариства, у статутних капіталах яких
державі належать частки (акції, паї),
об'єкти незавершеного будівництва та
законсервовані об'єкти) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради, а за межами населених пунктів -
відповідні органи виконавчої влади.
Згідно з частиною 2 статті 84 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
право державної власності на землю
набувається і реалізовується державою
в особі Кабінету Міністрів України,
Ради міністрів Автономної Республіки
Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій, державних
органів приватизації відповідно до
закону. Однак, відмовляючи у
задоволенні позову, господарські суди
попередніх інстанцій не надали оцінки
спірним правовідносинам в контексті
наведених норм. Обмежившись посиланням
на відсутність зареєстрованого за ПАТ
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" права
власності на нерухоме майно, що
розташоване на спірній земельній
ділянці, суди не надали оцінки доводам
прокурора і позивача-2, що таке майно
(локомотивне депо літ. Б;
адміністративно-побутові приміщення
літ. Д; майстерня з ремонту
автотракторної техніки літ. Е;
павільйон П-40 літ. Г; склад-зарядна;
блок-пост літ. А; прожекторна вишка;
паркан з профнастилу; будівля служби
колії літ. В; естакада розвантажувальна
довжиною 45 м; естакада
розвантажувальна довжиною 50 м;
естакада розвантажувальна довжиною 150
м; залізничні колії №15, №23, №19, №2, №3,
№6, №8, №12-14, №16-18, №24-25, №4, №9-11;
стрілочні переводи №903, №927, №911, №921,
№913, №937, №923, №925, №939, №917, №905 (колія
№20), 904 (колія №8), №907, №906) є державним
майном; що воно належить до об'єктів
інфраструктури залізниці і необхідне
для забезпечення роботи залізничного
транспорту; що це майно за актом
передачі нерухомого майна у власність
№746 від 30.10.01 було передано
Міністерством транспорту України ПАТ
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" та прийнято
на баланс останнім; що зазначене майно
знаходиться саме на спірній земельній
ділянці; що у Вишгородської міської
ради відсутня компетенція приймати
рішення стосовно спірної земельної
ділянки; що така земельна належить до
категорії земель залізничного
транспорту та є державною власністю. На
дослідженні цих обставин прокурор і
позивачі наголошували упродовж
розгляду усього спору. За приписами
статті 84 Господарського
процесуального кодексу України
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі. Рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору. Судові рішення у
справі наведеним вимогам не
відповідають. Оскільки передбачені
процесуальним законом межі перегляду
справи в касаційній інстанції не дають
їй права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази, судові рішення у
справі підлягають скасуванню з
направленням матеріалів справи на
новий розгляд до Господарського суду
Київської області.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського
апеляційного господарського суду від
20.02.14 у справі №911/3427/13 та рішення
Господарського суду Київської області
від 13.11.13 скасувати. Справу скерувати на
новий розгляд до Господарського суду
Київської області.

Касаційну скаргу Заступника
прокурора Київської області
задовольнити частково.

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
"Київ-Дніпровське міжгалузеве
підприємство промислового
залізничного транспорту" задовольнити
частково.

Головуючий, суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець