м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Закритого акціонерного
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвестиції в
нерухомість та управління»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Товариство з обмеженою
відповідальністю «Юридична компанія
про визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння, -
Суддя Морозов С.М.
За участю представників сторін:
від позивача: не з'явились;
від відповідача: не з'явились;
від третьої особи: не з'явились.
Обставини справи:
Закрите акціонерне товариство «АТЕК»
(надалі також - позивач) звернулось до
господарського суду м. Києва з позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвестиції в
нерухомість та управління» (надалі
також - відповідач) про:
- визнання права власності на
гуртожиток (інв. №9894262, рік введення в
експлуатацію 03.1969р., залишкова вартість
199 624,14 грн., площа 3429,30 кв.м), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
- витребування майна - нежилої будівлі
(літ.А), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 3429,30 кв.м, з
чужого незаконного володіння
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвестиції в
нерухомість та управління» (з
урахуванням заяви б/н від 16.10.2013р.).
Позовні вимоги в справі обґрунтовані
тим, що Закрите акціонерне товариство
"АТЕК" на підставі державного акту від
15.01.1991р. про викуп майна орендного
підприємства - Київського ордена
Трудового Червоного Прапора
екскаваторного заводу є законним
власником нерухомого майна АДРЕСА_1,
яке значиться балансі як гуртожиток.
Проте, на теперішній час спірне майно
безпідставно зареєстроване за
відповідачем та перебуває в його
незаконному володінні.
У наявному в матеріалах справи відзиві
відповідача, який поданий ним при
першому розгляді справи Господарським
судом міста Києва, зазначено, що проти
задоволення позову він заперечує,
вказуючи на законне набуття ним права
власності на нежитлову будівлю за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу нежилих будівель від
17.08.2012р., який є дійсним.
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 04.12.2013р. в задоволенні
позовних вимог в справі №910/15401/13 було
відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014р.
Рішення Господарського суду міста
Києва від 04.12.2013р. було залишено без
змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.07.2014р. рішення
Господарського суду міста Києва від
04.12.2013р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
25.03.2014р. було скасовано, а справу
№910/15401/13 передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату
Кривенко О.М. від 06.08.2014р. матеріали
справи №910/15401/13 було призначено на
повторний автоматичний розподіл.

Проведеним 06.08.2014р. повторним
автоматичним розподілом матеріали
справи №910/15401/13 були передані на
розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою від 06.08.2014р. суддею Морозовим
С.М. прийнято до свого провадження
матеріали справи №910/15401/13, судове
засідання призначено на 16.09.2014р.

Окрім того, зазначеною ухвалою, для
встановлення відомостей щодо переходу
права власності на спірне майно (інв.
№9894262, рік введення в експлуатацію
03.1969р., залишкова вартість 199 624,14 грн.,
площа 3429,30 кв.м., знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1) починаючи з 1991р. по 04.12.2013р. та
встановлення відомостей перебування
вказаного майна в державній власності
за цей період, і встановлення правового
режиму спірного майна, було направлено
запити до КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» та Фонду державного
майна України.

16.09.2014р. в судове засідання
представники сторін не з'явились, про
час та місце судового засідання
повідомлені належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що на запит суду від
КП «Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
надійшла відповідь №38912(И-2014) від
15.08.2014р.

Від Фонду державного майна України
відповіді на запит суду, станом на
16.09.2014р., не надходило.

В судове засідання 16.09.2014р.
представники не з'явились.

Ухвалою від 16.09.2014р. розгляд справи було
відкладено до 07.10.2014р., окрім того,
ухвалено направити запит до Державної
реєстраційної служби України задля
встановлення інформації щодо переходу
права власності на спірне майно (інв.
№9894262, рік введення в експлуатацію
03.1969р., залишкова вартість 199 624,14 грн.,
площа 3429,30 кв.м., знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1) починаючи з 1991р. по 04.12.2013р.

Розпорядженням Голови Господарського
суду м. Києва Князькова В.В. від 07.10.2014р.
у зв'язку з перебуванням судді Морозова
С.М. у відпустці, справу №910/15401/13 було
передано на розгляд судді Коткову О.В.

Ухвалою від 07.10.2014р. суддею Котковим О.В.
матеріали справи №910/15401/13 було
прийнято до свого провадження та
призначено на 28.10.2014р.

Розпорядженням Голови Господарського
суду м. Києва Князькова В.В. від 28.10.2014р.
у зв'язку з виходом судді Морозова С.М. з
відпустки, справу №910/15401/13 було
передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою від 28.10.2014р. матеріали справи
№910/15401/13 було прийнято до провадження
суддею Морозовим С.М.

В судовому засіданні 28.10.2014р. розгляд
справи було відкладено до 11.11.2014р., у
зв'язку з неявкою представників сторін
в судове засідання, а також направлено
запит до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
задля встановлення інформації щодо
переходу права власності на спірне
майно (інв. №9894262, рік введення в
експлуатацію 03.1969р., залишкова вартість
199 624,14 грн., площа 3429,30 кв.м., знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1) починаючи з 1991р. по
04.12.2013р.

11.11.2014р. в судове засідання
представники сторін знову не з'явились,
про час та місце судового засідання
повідомлялись належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що в матеріалах
справи міститься клопотання керуючого
санацією позивача про неможливість
розгляду даної справи без участі
керуючого санацією ПРАТ «АТЕК»
Микитьона В.В., відкладення розгляду
справи та продовження строку розгляду
справи.

Розглянувши вказане клопотання
позивача, судом ухвалено відмовити в
його задоволенні, оскільки позивачем у
справі є товариство, а не окремо його
керуючий санацією особисто, в ГПК
України передбачена участь через
представника, що надає можливість
направити в судове засідання
уповноважену належним чином на те
особу з наданням їй відповідної
довіреності. Окрім того, керуючим
санацією ПРАТ «АТЕК» Микитьона В.В. не
надано до клопотання доказів в
обґрунтування мотивованих підстав
відкладення розгляду справи, беручи до
уваги повторне нез'явлення його в
судове засідання. Зважаючи на
викладене, клопотання про продовження
строку розгляду справи №910/15401/13
задоволенню також не підлягає.

Судом встановлено, що станом на час
розгляду справи №910/15401/13 відповідь на
запит суду від Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
не надійшла.

Судом також враховано, що відповідно до
п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників
сторін не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України №1-5/45 від 25.01.2006р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.

Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд.

Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 11 листопада 2014
року оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.09.1990р. між Міністерством важкого
машинобудування СРСР та організацією
орендарів Київського екскаваторного
заводу укладено договір оренди
державного майна заводу та додаткову
угоду про право його викупу. Згідно з
умовами додаткової угоди орендар набув
право викупу орендованого майна
заводу. Згідно п. 1.1 договору в оренду
передавалося все майно заводу, яке
знаходилося у нього на балансі на 1
жовтня 1990 року, в тому числі і
невиробничі основні фонди. Згідно
додаткової угоди право викупу
орендованого майна здійснювалось
шляхом передачі за плату
промислово-виробничих фондів (п.2) та
безоплатної передачі у власність
організації орендарів невиробничих
фондів (п.3).

15.01.1991р. трудовому колективу Київського
ордена Трудового Червоного Прапора
екскаваторного заводу було видано
державний акт про викуп майна
Орендного підприємства - Київського
ордена Трудового Червоного Прапора
екскаваторного заводу відповідно до
Основ законодавства Союза РСР і
союзних республік про оренду та
договору оренди від 24.09.1990р. У вказаному
акті зазначено, що в рахунок викупу
майна відповідно до додаткової угоди
до договору оренди від 24.09.1990р. в бюджет
вносяться грошові кошти в сумі 37 811 000
руб.

Викуплене майно з моменту внесення в
бюджет вказаної суми є колективною
власністю трудового колективу
Київського ордену трудового червоного
прапору екскаваторного заводу.

Згідно з протоколом №1 від 23.01.1991р.
конференцією трудового колективу
Київського екскаваторного заводу було
вирішено створити Акціонерне
товариство з виробництва екскаваторів
"АТЕК".

Відповідно до п. 1.1 статуту Закритого
акціонерного товариства "АТЕК"
товариство засноване згідно з рішенням
установчої конференції засновників
від 23.01.1991р. шляхом перетворення
Орендного підприємства Київський
екскаваторний завод. Товариство є його
правонаступником.

Верховним Судом України в постанові
від 14.09.2004р. у справі №6/431 за позовом в.о.
прокурора м. Києва в інтересах держави
в особі Фонду державного майна України
до Закритого акціонерного товариства
"АТЕК" про визнання недійсним п.3
додаткової угоди від 26.10.1990р. до
договору оренди від 24.09.1990р. та визнання
права власності було визначено, що в
державному акті вказівка на розмір
внесених в рахунок викупу коштів не
визначає обсягу майна, яке перейшло у
власність колективу. Обсяг викупленого
майна розкривається через посилання на
договір оренди від 24.09.1990р., а внесення
коштів поставлено в
причинно-наслідковий зв'язок з часом
виникнення права власності у
колективу. Безоплатна передача
невиробничих фондів у власність
організації орендарів є однією з
визначених договором від 24.09.1990р. умов
викупу орендованого майна. З
урахуванням того, що відповідач є
законним власником спірного майна,
відсутні підстави для визнання права
власності за державою.

За твердженням позивача, спірне майно,
а саме гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1,
відноситься до майна, яке було
викуплено трудовим колективом у
Орендного підприємства Київський
екскаваторний завод.

Як вбачається з довідки №8-0831/1 від
31.07.2013р. Закритого акціонерного
товариства "АТЕК", на теперішній час
вказаний гуртожиток знаходиться на
балансі позивача за інвентарним №9894262
з балансовою вартістю 199 624,14 грн.

Одночасно, згідно з відомостями з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності з
25.01.2013р. право власності на нежилу
будівлю (літ.А) по АДРЕСА_1, загальною
площею 3429,30 кв.м, зареєстровано за
відповідачем, Товариством з обмеженою
відповідальністю "Інвестиції в
нерухомість та управління".

Право власності Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвестиції в
нерухомість та управління" на
зазначену нежитлову будівлю оформлено
на підставі договору від 17.08.2012р.
купівлі-продажу нежилих будівель, який
посвідчено 17.08.2012р. приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу за №253 та
зареєстровано в Державному реєстрі
правочинів за №5157763.

Зі змісту вказаного договору
вбачається, що попереднім власником
нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 було
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Юридична компанія
"Закон і право" на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна, що
посвідчений 10.08.2012р. приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 10.08.2012р. нежитлова будівля, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, була
продана Товариству з обмеженою
відповідальністю "Юридична компанія
"Закон і право" ОСОБА_7, якому вказане
нерухоме майно належало на підставі
рішення Брянківського міського суду
Луганської області від 03.07.2012р.

За викладених вище обставин,
посилаючись на порушення права
власності Закритого акціонерного
товариства "АТЕК" внаслідок
перебування спірного майна в
незаконному володінні відповідача,
позивач звернувся до суду з вимогами
про визнання за Закритим акціонерним
товариством "АТЕК" права власності на
гуртожиток, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, з підстав, передбачених ст. 392
Цивільного кодексу України, а також про
витребування вказаного майна з
незаконного володіння Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиції в нерухомість та
управління" згідно зі ст. 387 Цивільного
кодексу України.

При розгляді даної справи вперше
Господарським судом міста Києва
рішенням від 04.12.2013р. (суддя Любченко
М.О.) з посиланням на рішення
Брянківського міського суду
Луганської області від 03.07.2012р. та
Договір купівлі-продажу нежилих
будівель від 17.08.2012р. в задоволенні
позовних вимог Закритого акціонерного
товариства «АТЕК» було відмовлено
повністю.

Скасовуючи рішенням Господарського
суду міста Києва від 04.12.2013р. Вищий
господарський суд України в постанові
від 24.07.2014р. зазначив, таке:

«Суди попередніх інстанцій виходили з
того, що позивачем не доведено того
факту, що спірна будівля була включена
до переліку майна, викупленого у 1991
році трудовим колективом орендного
підприємства Київський екскаваторний
завод та наявності в нього права
власності на спірну будівлю. Крім того,
судами зроблено висновок, що спірна
будівля не є гуртожитком, оскільки
позивачем цієї обставини не доведено.
Натомість, судами зазначено, що
рішенням Брянківського міського суду
Луганської області від 03.07.2012 за ОСОБА_7
визнано право власності на нежилу
будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею
3429,30 кв.м. Зважаючи на чинність
вказаного судового рішення, а також
ланцюг подальших правочинів, за якими
спірне майно неодноразово
відчужувалось, в тому числі на користь
відповідача, суди обох інстанцій
дійшли висновку про правомірність
набуття останнім права власності на
майно. При цьому, пославшись на
технічний паспорт нерухомого майна,
виготовлений 25.07.2012 та матеріали
інвентаризаційної справи №135319, суди
дійшли висновків, що вказаний об'єкт
має статус нежитлової будівлі.

Тобто в судовому порядку спір про
визнання права власності та
витребування майна з чужого володіння
має бути вирішений з урахуванням
встановлення та оцінки конкретних
обставин набуття права власності на
спірне майно, а не на підставі
відомостей державних реєстрів, які
лише офіційно посвідчують, але самі по
собі достеменно не підтверджують
правомірності набуття посвідченого
права, тому не можуть покладатись в
основу судового рішення в якості
єдиного обґрунтування відповідного
висновку.

Так, зазначивши, що позивач не
підтвердив факт включення спірного
нежитлового будинку до переліку майна,
переданого безоплатно та викупленого у
1991 році трудовим колективом орендного
підприємства Київський екскаваторний
завод, суди залишили поза увагою те, що
майно підприємства, яке не було
передано організації орендарів,
залишилось у державній власності та
після набрання чинності Законом
України "Про приватизацію майна
державних підприємств" могло бути
передано (відчужене) згідно з
встановленим порядком. При цьому
згідно з постановою Верховного Суду
України від 14.09.2004р. у справі № 6/431
позивач став власником всього майна
підприємства, орендованого згідно з
договором від 24.09.1990р.

Тоді як для правильного вирішення
спору у даній справі необхідно було
належним чином дослідити дійсний
правовий режим спірного майна, а саме,
достеменно з'ясувати чи залишилось
воно в державній власності внаслідок
не включення до переліку майна
викупленого та переданого позивачу, і
яким чином кому та ким в подальшому
відчужено, чи все-таки перейшло до
позивача.

Крім того, судам слід було належним
чином перевірити доводи позивача про
те, що спірна будівля є гуртожитком,
оскільки визначальними для такого
висновку є первинні документи, а не
лише відсутність відповідної
реєстрації.

Встановлення цієї обставини є
важливим, оскільки з 1 січня 2009 року
набрав чинності мораторій на
відчуження (крім передачі у комунальну
власність відповідних міських,
селищних, сільських рад) гуртожитків,
які перебувають у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні підприємств,
організацій, установ незалежно від
форм власності, або увійшли до
статутних фондів акціонерних чи
колективних підприємств, створених у
процесі приватизації чи
корпоратизації, протягом трьох років з
дня опублікування цього Закону,
встановлений Законом України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" з метою захисту
житлових прав мешканців гуртожитків,
недопущення їх виселення із займаних
жилих приміщень, недопущення
відчуження гуртожитків, які будувалися
за державні кошти. Цей мораторій діє на
відчуження у будь-який спосіб
зазначених гуртожитків як цілісних
майнових комплексів або їх окремих
будівель, споруд, жилих та нежилих
приміщень та іншого майна на користь
фізичних чи юридичних осіб.

Відсутність серед матеріалів справи
будь-яких відомостей щодо переходу
права власності на спірне майно,
починаючи з 1991 року до моменту
прийняття судового рішення у цивільній
справі, ставить під сумнів як
правомірність відмови в позові, так і
висновки судів про правомірність
набуття права власності відповідачем.

Не з'ясувавши вказані обставини суди
дійшли передчасних висновків про
правомірність набуття права власності
відповідачем, відтак і про відсутність
підстав для витребування цього майна в
порядку ст. ст. 330, 388 Цивільного кодексу
України на користь позивача, доводи
якого про набуття права власності на
спірне майно, передане за державним
актом від 15.01.1991, судами достеменно не
спростовано.».

Проаналізувавши матеріали справи,
позицію Вищого господарського суду
України та пояснення сторін, що
містяться в справі, суд дійшов висновку
про наступне.

Згідно зі ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Загальний перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів визначений
в ст.16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Способи захисту права власності
врегульовано главою 29 Цивільного
кодексу України.

Так, відповідно до ст. 392 Цивільного
кодексу України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи зі змісту даної правової
норми право на звернення до суду з
позовом про захист речових прав на
майно встановлюється за позивачем,
коли у інших осіб виникають сумніви у
належності йому цього майна, та
створюється неможливість реалізації
позивачем свого права власності у
зв'язку з наявністю таких сумнівів чи
втратою належних правовстановлюючих
документів на майно. Тобто, у позивача є
право власності на певне майно і має
місце факт оспорювання належного
позивачу права.

За приписами ст. 387 Цивільного кодексу
України власник має право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Предметом віндикаційного позову є
вимога позивача до відповідача про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, яка повинна
мати відповідні підстави, що тягнуть за
собою визначені законом правові
наслідки. По суті, це вимога власника,
який не володіє майном, повернути майно
в натурі. Підставою віндикаційного
позову за змістом ст. 387 Цивільного
кодексу України є обставини, які
підтверджують правомірність вимог
позивача про повернення йому майна з
чужого незаконного володіння (це факти,
що підтверджують право власності на
витребуване майно, вибуття його з
володіння позивача, перебування його в
натурі у відповідача).

Тобто, в першу чергу, на підтвердження
наявності у позивача суб'єктивного
права, на захист якого подано позов,
останній повинен надати суду
відповідні докази, що підтверджують
його право на вказане майно. Отже,
умовами задоволення розглядуваного
позову, перш за все, є надання позивачем
належних доказів на підтвердження
факту приналежності йому спірного
майна на праві власності.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3
Господарського процесуального кодексу
України правосуддя у господарських
судах здійснюється на засадах рівності
всіх учасників судового процесу перед
законом і судом. Судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона за допомогою належних та
допустимих доказів повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням
ст.ст. 32-36 Господарського
процесуального кодексу України, слід
вважати документи, які можуть
підтвердити або спростувати обставини,
що мають значення для правильного
вирішення справи.

Окрім того, необхідно також зазначити,
що відповідно до ст. 111-12 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

В період, коли, за твердженням позивача,
ним було отримано у власність спірне
нерухоме майно, відносини з приводу
набуття права власності регулювались
Цивільним кодексом УРСР 1963р. та Законом
України "Про власність".

Статтею 86 Цивільного кодексу УРСР в
редакції від 04.02.1994р. було передбачено,
що право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном. Право власності
в Україні охороняється законом.
Держава забезпечує стабільність
правовідносин власності. Власність в
Україні виступає в таких формах:
приватна, колективна, державна. Усі
форми власності є рівноправними.
Відносини власності регулюються
Законом України "Про власність", цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.

Наразі, на момент розгляду даної справи
відносини щодо права власності
регулюються положеннями Конституції
України, Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
іншими Законами України.

За приписами ч.ч. 1-4 ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 144 Господарського
кодексу України майнові права
суб'єктів господарювання виникають
внаслідок створення та придбання майна
з підстав, не заборонених законом.

Правом власності згідно з ч. 1 ст. 316
Цивільного кодексу України є право
особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 328 вказаного Кодексу
України право власності набувається
на підставах, не заборонених законом та
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

При попередньому розгляді справи суди
посилались на законність набуття
відповідачем права власності на
нежитлову будівлю, загальною площею 3
429,30 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно до Договору
купівлі-продажу нежитлової будівлі від
17.08.2012р., посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстровано №253.

Так, судами встановлено дійсність
рішення від 03.07.2012р. Брянківського
міського суду Луганської області,
відповідно до якого право власності на
нежитлову будівлю, загальною площею
3429,3 кв.м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (літ. А), було визнано за ОСОБА_7.

10.08.2012р. ОСОБА_7 було відчужено вказану
нежитлову будівлю на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юридична компанія
"Закон і право" за договором
купівлі-продажу б/н від 10.08.2012р., що
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований за
№2726.

А 17.08.2012р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Юридична компанія
"Закон і право" та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиції в нерухомість та
управління" укладено договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі,
загальною площею 3429,30 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який
посвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 та зареєстровано за №253.

Однак, такі висновки суду не
підтверджуються матеріалами справи,
оскільки Брянківським міським судом
Луганської області право власності за
ОСОБА_7 на майно площею 3 429,30 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не
визнавалось.

Зазначений факт підтверджується
листом Брянківського міського суду
Луганської області №17558/13 від 09.12.2013р.
(т. 2, а.с. 119).

З 1 січня 2009 року набрав чинності
мораторій на відчуження (крім передачі
у комунальну власність відповідних
міських, селищних, сільських рад)
гуртожитків, які перебувають у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні підприємств,
організацій, установ незалежно від
форм власності, або увійшли до
статутних фондів акціонерних чи
колективних підприємств, створених у
процесі приватизації чи
корпоратизації, протягом трьох років з
дня опублікування цього Закону,
встановлений Законом України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" з метою захисту
житлових прав мешканців гуртожитків,
недопущення їх виселення із займаних
жилих приміщень, недопущення
відчуження гуртожитків, які будувалися
за державні кошти. Цей мораторій діє на
відчуження у будь-який спосіб
зазначених гуртожитків як цілісних
майнових комплексів або їх окремих
будівель, споруд, жилих та нежилих
приміщень та іншого майна на користь
фізичних чи юридичних осіб.

Таким чином, ланцюг подальших
правочинів, а саме, Договір
купівлі-продажу б/н 10.08.2012р. про
відчуження ОСОБА_7 вказаної нежитлової
будівлі на користь ТОВ "Юридична
компанія "Закон і право", а в подальшому
і Договір купівлі-продажу нежитлової
будівлі 17.08.2012р. про продаж Товариством
з обмеженою відповідальністю "Юридична
компанія "Закон і право" нежитлової
будівлі, загальною площею 3429,30 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Інвестиції в
нерухомість та управління", не
посвідчує правомірність набуття
відповідачем права власності на спірне
приміщення, як це встановлено при
попередньому розгляді справи.

Окрім того, Вищим господарським судом
України постановою в справі №31/514-6/431 за
позовом Прокуратури міста Києва, який
звернувся в інтересах держави в особі
Фонду Державного майна України до
Закритого акціонерного товариства
«АТЕК» про визнання недійсним пункту 3
додаткової угоди від 26.10.1990р. до
договору від 24.09.1990р. та визнання права
власності, яким залишено без змін
рішення Господарського суду міста
Києва від 22.12.2004р. в даній справі,
встановлено, що роздержавлення майна
Київського екскаваторного заводу було
здійснено без порушень чинного, на той
час, законодавства і перебування у
власності ЗАТ «АТЕК» майна, в тому
числі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, є
правомірним.

Листом №062/2/5-4286 від 25.04.2013р. Департамент
комунальної власності м. Києва у
відповідь на запит Закритого
акціонерного товариства «АТЕК» №8-0418/3
від 18.04.2013р. повідомляє, що свідоцтва
про право власності фізичним або
юридичним особам на будівлі та споруди
(гуртожитки) за адресами: АДРЕСА_1
площею 3 448,5 кв.м., АДРЕСА_2 площею 68,4 кв.м.
та АДРЕСА_3 площею 3 429,3 кв.м., не
видавались.

Таким чином, з урахуванням вказаних
вище обставин, а також тих обставин, які
встановлені постановою Вищого
господарського суду України в справі
№31/514-6/431, права власності Закритого
акціонерного товариства "АТЕК" на майно
(гуртожиток) за адресою: АДРЕСА_1,
підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 9 листа №01-8/98 від
31.01.2001р. Вищого арбітражного суду
України "Про деякі приписи
законодавства, яке регулює питання,
пов'язані із здійсненням права
власності та його захистом", вирішуючи
спори, пов'язані з визнанням права
власності чи усуненням перешкод у
користуванні майном, арбітражні суди
повинні мати на увазі, що
підтвердженням наявності такого права
можуть бути насамперед
правовстановлювальні документи.

Враховуючи встановлені вище факти,
спірне державне майно було передане
позивачу Київським екскаваторним
заводом у колективну власність,
доказом чого є лист Фонду державного
майна №10-7-2512 від 02.09.1992р., що в
подальшому встановило правовим
режимом цього майна.

Також, відповідно до листа Фонду
державного майна України №10-25-12781 від
24.09.2014р. за результатами інвентаризації
об'єктів державної власності в Реєстрі
об'єктів державної власності
гуртожиток (інв. №9894262, рік введення
експлуатацію 1969, залишкова вартість 199
624,14 грн., площа 3 429,30 кв.м.), що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, не
значиться.

Окрім того, відсутність правомірності
підстав набуття відповідачем права
власності на спірне майно згідно
Договору купівлі-продажу нежитлової
будівлі 17.08.2012р., що встановлено судом
вище, свідчить про незмінність того
факту, що спірна будівля є гуртожитком,
оскільки іншого статусу будівлі
встановлено не було.

Факт внесення даних до Реєстру прав
власності на об'єкти нерухомого майна
щодо будівлі площею 3 429,30 кв.м., яка
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, як
нежитлової, свідчить лише про офіційне
але не достеменне посвідчення статусу
будівлі.

За змістом ст. 127 Житлового кодексу
Української РСР для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання можуть
використовуватись гуртожитки. Під
гуртожитки надаються спеціально
споруджені або переобладнані для цієї
мети жилі будинки. Жилі будинки
реєструються як гуртожитки у
виконавчому комітеті районної,
міської, районної в місті Ради народних
депутатів.

Згідно з абрисом земельної ділянки, що
перебуває на праві постійного
користування ЗАТ «АТЕК» та на
території якої розміщені будівлі за
адресою: АДРЕСА_1, що належить ЗАТ
«АТЕК», функціональне їх призначення -
надання місця проживання (гуртожиток)
для працівників заводу.

Відповідно до п. 1.2. ст. 1 Інструкції про
порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 24 травня
2001 року №127, технічна інвентаризація
об'єктів нерухомого майна проводиться
суб'єктами господарювання, у складі
яких працює один або більше
відповідальних виконавців окремих
видів робіт (послуг), пов'язаних із
створенням об'єктів архітектури, які
пройшли професійну атестацію у
Мінрегіоні України та отримали
кваліфікаційний сертифікат відповідно
до статті 17 Закону України "Про
архітектурну діяльність" та постанови
Кабінету Міністрів України від 23
травня 2011 року N 554 "Деякі питання
професійної атестації відповідальних
виконавців окремих видів робіт
(послуг), пов'язаних із створенням
об'єктів архітектури".

Роботи з інвентаризації всіх об'єктів
повинні здійснюватися на замовлення та
за обов'язковою участю замовника
(замовників), у присутності якого (яких)
проводиться обстеження, що фіксується
в абрисі чи ескізі, з обов'язковим
підписанням ним (ними) цих документів.
(п. 3.1. ст. 3 Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затвердженої Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 24 травня
2001 року №127).

Таким чином, з урахуванням вказаних
норм спірна будівля є гуртожитком.

Суд вважає також за необхідне
зазначити, що лист Брянківського
міського суду Луганської області
№17558/13 від 09.12.2013р. про те, що право
власності за ОСОБА_7 на майно площею 3
429,30 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, Брянківським міським судом
Луганської області не визнавалось,
ставить під сумнів існування
правомірних фактів передачі на набуття
в кінцевому результаті відповідачем
права власності на спірну будівлю.

Статтею 321 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що виключно власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Тобто, визнання права власності
здійснюється господарським судом за
наявності існуючого (яке виникло
згідно з приписами законодавства)
права власності на майно в межах спору
власника з іншою особою про право на це
майно.

При цьому, метою подання цього позову є
усунення невизначеності у
суб'єктивному праві, належному особі.
Судове рішення про задоволення таких
вимог має ґрунтуватись на
встановленому судом в ході розгляду
справи існуючому юридичному факті і не
може підміняти собою
правовстановлюючих документів. Момент
виникнення права не залежить від
набрання рішенням суду законної сили,
оскільки підставою для прийняття
останнього є наявність у позивача до
звернення до суду тих
матеріально-правових фактів, з якими
закон пов'язує виникнення права
власності.

Підставою для звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на підставі ст.392 Цивільного кодексу
України є оспорювання існуючого права,
а не намір набути вказане право за
рішенням суду. У даному випадку до
обставин, якими обґрунтовуються
позовні вимоги входять, зокрема, факти,
з яких вбачається, що відповідач
виконав дії, спрямовані на заперечення
наявного у позивача права, на захист
якого подано позов, або утвердження за
собою права, яке належить позивачу,
тобто такі дії, що свідчать про
порушення або оспорювання існуючого
права.

Відповідно до частити 1 статті 16
Цивільного кодексу України кожна особа
має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Згідно
п.1 частини 2 статті 16 Цивільного
кодексу України одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів є
визнання права.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: - чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються; -
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; - яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору. З огляду на вимоги
частини першої статті 4 ГПК
господарський суд у прийнятті судового
рішення керується (та відповідно
зазначає у ньому) не лише тими
законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи
подані докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд дійшов висновку, що
заявлені в справі №910/15401/13 позовні
вимоги Закритого акціонерного
товариства "АТЕК" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиції в нерухомість та
управління" про визнання права
власності на гуртожиток (інв.№9894262, рік
введення в експлуатацію 03.1969р.,
залишкова вартість 199 624,14 грн., площа
3429,30 кв.м), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та витребування майна -
нежилої будівлі (літ.А), що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
3429,30 кв.м, з чужого незаконного
володіння Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвестиції в
нерухомість та управління", є
обґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Судовий збір позивача у розмірі 7 948,98
грн., відповідно до положень статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на відповідача.

За таких обставин, ст.ст. 1, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста
Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Витребувати нежилу будівлю, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А),
загальною площею 429,30 кв.м, з чужого
незаконного володіння Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиції в нерухомість та
управління" (, адреса:
01103, м. Київ, вул. Кіквідзе 13).

3. Визнати право власності Закритого
акціонерного товариства "АТЕК" (, адреса: 03062, м. Київ, пр.
Перемоги, 83) на гуртожиток (інв. №9894262,
рік введення в експлуатацію 03.1969р.,
залишкова вартість 199 624,14 грн., загальна
площа 3 429,30 кв.м), що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвестиції в
нерухомість та управління" (, адреса: 01103, м. Київ, вул. Кіквідзе
13) на користь Закритого акціонерного
товариства "АТЕК" (,
адреса: 03062, м. Київ, пр. Перемоги, 83)
судовий збір у розмірі 7 948,98 грн. (сім
тисяч дев'ятсот сорок вісім гривень 98
копійок).

5. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.11.2014р.

Суддя
С.М.
Морозов