ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"21" жовтня 2014 р.
Справа № 918/1155/14

Господарський суд Рівненської області
в складі судді Пашкевич І.О.,

при секретарі судових засідань Морозу
С.Ю.,

розглянувши матеріали справи за
позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" в особі
відокремленого підрозділу "Львівська
дирекція залізничних перевезень"

до Державного підприємства
"Рокитнівське лісове господарство"

про стягнення штрафу в сумі 22 895,00 грн.

За участі представників:

від позивача: Фрідріх Л.Б. (довіреність
№НЮ-386 від 29.01.2014 року);

від відповідача: Мороз В.П. (угода від
03.07.2014 року)

За клопотанням відповідача, судом
здійснювалось фіксування судового
процесу з допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Статті 20, 22, 91 Господарського
процесуального кодексу України
сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20
ГПК України відсутні.

Обставини справи: В серпні 2014 року
Державне територіально-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця" (далі
Залізниця) в особі відокремленого
підрозділу "Львівська дирекція
залізничних перевезень" звернулось до
Господарського суду Рівненської
області з позовною заявою до
Державного підприємства "Рокитнівське
лісове господарство" (далі
Підприємство) про стягнення штрафу в
сумі 22 895,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідачем згідно
накладної №.02.2014 року зі станції
Рокитно-Волинське Львівської
залізниці було відправлено вагон
№67844860 із вантажем лісоматеріали
фанерні на станцію призначення
Клепарів Львівської залізниці
вантажоодержувачеві - товариству з
обмеженою відповідальністю "Язьм".

Однак, за результатами контрольного
зважування по прибутті на станцію
призначення, виявлено що маса вантажу у
вищезазначеному вагоні не відповідала
даним, вказаним у перевізних
документах, що зафіксовано в
комерційному акті №062152/5 від 07.02.2014
року. Вказані обставини стали
підставою для нарахування позивачем
господарської санкції у вигляді штрафу
в сумі 22 895,00 грн. та звернення
останнього з вказаним позовом до суду з
посиланням на статті 908 Цивільного
кодексу України, статті 306-315
Господарського кодексу України, а
також статті 23, 24, 118, 122 Статуту
залізниць України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 6 квітня 1998 року № 457.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 11.08.2014 року
порушено провадження у справі, розгляд
якої призначено на 26.08.2014 року.

20.08.2014 року відповідачем через відділ
канцелярії суду подано відзив на
позовну заяву, відповідно до якого
останній просив відмовити в
задоволенні позовних вимог, з огляду на
те, що вагон з вантажем по спірній
залізничній накладній був прийнятий
позивачем до перевезення без будь-яких
зауважень. При завантаженні вагона на
станції відправлення маса
лісоматеріалів визначалася
відправником умовно, а відтак, на
підставі пункту 22 Правил видачі
вантажів, перевірка маси вантажу на
станції призначення має проводитися
таким самим способом, як і на станції
відправлення.

Крім того, зазначає, що згідно з листом
начальника головного комерційного
управління від 16.03.2007 року №ЦМКО-1/242, у
разі встановлення невідповідності
маси вантажу, яка визначається умовно,
фактичній масі, вагон відправляється
за призначенням без оформлення
відповідних документів для стягнення
штрафу згідно ст. 122 Статуту залізниць
України, а про виявлену масу більшу ніж
зазначена в перевізних документах
складається акт загальної форми та
надається телеграма станції
призначення для стягнення провізної
плати за фактичну масу вантажу. На
підставі наведеного, відповідач
вважає, що у даному випадку з
останнього повинна була стягнена плата
виходячи з фактичної маси вантажу,
однак таких позовних вимог позивачем
не заявлялось.

Вказав також, що порушень
вантажовідправником вимог щодо
оформлення перевізних документів та
факту внесення недостовірних
відомостей у накладній щодо маси
вантажу не вбачається, при цьому
останній посилається на п. п. 4.1-4.3, 4.7
Збірнику тарифів на перевезення
вантажів залізничним транспортом у
межах України та пов'язані з ними
послуги та коефіцієнтів, що
застосовуються до Збірника тарифів на
перевезення вантажів залізничним
транспортом у межах України та
пов'язані з ними послуги, затвердженого
Наказом міністерства транспорту та
зв'язку України №317 від 26.03.2009 року.

У судовому засіданні 26.08.2014 року
відповідачем подано клопотання про
долучення до матеріалів справи доказів
у справі, зокрема: висновку експерта
№В-2130 від 20.08.2014 року, сертифікат
експерта ОСОБА_4 та заяву про
проведення експертизи.

05.09.2014 року відповідачем через відділ
канцелярії суду подані додаткові
пояснення, у яких Підприємство
зазначає, що оскільки контрольне
зважування вантажу та складання
комерційного акту було здійснено по
прибутті вагона на станцію
призначення, відповідач на підставі ст.
125 Статуту залізниць України, не несе
відповідальності щодо цього
перевезення та є неналежним
відповідачем у цій справі.

05.09.2014 року позивачем через відділ
канцелярії суду подані додаткові
пояснення, зі спростуванням на думку
позивача, тверджень наведених
відповідачем у відзиві від 18.08.2014 року.

22.09.2014 року відповідачем через відділ
канцелярії суду подано клопотання від
15 вересня 2014 року, в якому останній
просив суд залучити до розгляду справи
в якості третьої особи на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, Державну
адміністрацію залізничного транспорту
України, а також витребувати у вказаної
особи належним чином засвідчену копію
листа Головного комерційного
управління Державної адміністрації
залізничного транспорту України
"Укрзалізниця" від 16 березня 2007 року №
ЦМКО-1/242.

Суд не знайшов підстав для задоволення
клопотання відповідача про залучення
до розгляду справи вищезазначеної
третьої особи з огляду на наступне.

Відповідно до статті 27 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, можуть вступити у справу на
стороні позивача або відповідача до
прийняття рішення господарським судом,
якщо рішення з господарського спору
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї з сторін. Якщо
господарський суд при прийнятті
позовної заяви, вчиненні дій по
підготовці справи до розгляду або під
час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у
заявах третіх осіб про вступ у справу
на стороні позивача або відповідача
зазначається, на яких підставах третіх
осіб належить залучити або допустити
до участі у справі.

Однак, відповідачем належним чином не
було обґрунтовано, яким чином рішення з
господарського спору у даній справі
може вплинути на права або обов'язки
Державної адміністрації залізничного
транспорту України. Разом з тим, суд не
вбачає підстав та доцільності
залучення згаданого державного органу
до участі у справі в якості третьої
особи, з власної ініціативи.

Щодо клопотання Підприємства про
витребування у Державної
адміністрації залізничного транспорту
України належним чином засвідченої
копії листа Головного комерційного
управління Державної адміністрації
залізничного транспорту України
"Укрзалізниця" від 16 березня 2007 року №
ЦМКО-1/242 слід зазначити, що у судовому
засіданні 15.10.2014 року представник
позивача подав для долучення до
матеріалів справи завірену копію
вказаного листа (а.с.110-111), відтак суд
відмовляє у задоволенні клопотання
відповідача у цій частині.

Також, 30.09.2014 року відповідачем через
відділ канцелярії суду подано
клопотання від 30 вересня 2014 року, в
якому останнє просило суд замінити
неналежного відповідача у даній справі
на належного - товариство з обмеженою
відповідальністю "Язьм".

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні даного клопотання з огляду
на таке.

Згідно з частиною 3 статті 21 ГПК України
відповідачами є підприємства та
організації, яким пред'явлено позовну
вимогу.

Відповідно до частини 3 статті 24 ГПК
України господарський суд, встановивши
до прийняття рішення, що позов подано
не до тієї особи, яка повинна
відповідати за позовом, може за згодою
позивача, не припиняючи провадження у
справі, допустити заміну первісного
відповідача належним відповідачем.

Заміна первісного відповідача
належним відповідачем допускається
лише за згодою позивача, яка має бути
викладена в його письмовій заяві чи
зафіксована в протоколі судового
засідання. Якщо ж такої згоди не надано,
то господарський суд у залежності від
конкретних обставин справи або
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і відмовляє в позові,
оскільки відповідач не є належним, або
залучає до участі у справі з власної
ініціативи іншого відповідача згідно з
частиною 1 статті 24 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в
пункті 1.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

У той же час в процесі розгляду даної
справи від позивача не надходило
будь-яких письмових заяв про згоду на
заміну первісного відповідача на
товариство з обмеженою
відповідальністю "Язьм". Разом з тим, у
судовому засіданні 15.10.2014 року
представник позивача заперечив проти
задоволення вищезазначеної заяви та
наполягав на розгляді позовної заяви
по суті в межах заявлених Залізницею до
Підприємства вимог.

У судовому засіданні 26.08.2014 року
оголошувалась перерва до 05.09.2014 року,
07.10.2014 року до 16:40 год. 07.10.2014 року, про що
сторони повідомлялись під розписку у
відповідних протоколах судового
засідання.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 07.10.2014 року
строк розгляду спору за клопотанням
відповідача продовжено на 15 днів.

15.10.2014 року відповідачем через відділ
канцелярії суду подано клопотання про
призначення судової науково-правової
експертизи, предметом якої останній
визначив наступні питання: 1. Яким чином
співвідносяться положення ст. ст. 24, 124
Статуту залізниць України та положення
ст. 125 Статуту?; 2. Хто повинен нести
відповідальність за неправильне
зазначення маси вантажу у перевізних
документах після прибуття вантажу на
станцію призначення та на якій
підставі ?. Вказане клопотання
мотивоване наявністю колізії норм
права, що регламентують питання
відповідальності за неправильне
зазначення маси вантажу в перевізних
документах після прибуття вантажу на
станцію призначення.

Згідно ч.1 ст.41 Господарського
процесуального кодексу України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про судову експертизу" судова
експертиза - це дослідження експертом
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні,
зокрема, суду.

Судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування

Із сукупності наведених норм
матеріального і процесуального права
вбачається, що неприпустимо ставити
перед судовими експертами правові
питання, вирішення яких чинним
законодавством віднесено до
компетенції суду.

Аналогічна правова позиція викладена в
пункті 2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи" від 23.03.2012 № 4.

Враховуючи викладене, оскільки позивач
на вирішення експерту пропонує правові
питання, а наявних у матеріалах справи
доказів достатньо для вирішення справи
по суті, суд не вбачає підстав для
призначення експертизи, та відмовляє
відповідачу у задоволенні
вищезазначеного клопотання.

15.10.2014 р. у судовому засіданні
представником відповідача Морозом В.П.
було подано клопотання про відвід
судді господарського суду Рівненської
області Пашкевич І.О.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 15.10.2014 року
відмовлено у задоволенні клопотання
представника відповідача про відвід
судді Пашкевич І.О.

21.10.2014 року Підприємством через відділ
канцелярії суду подані додаткові
пояснення, відповідно до яких, останній
крім іншого зазначає, що Статут
залізниць України не є законом, його
положення не можуть визначати засади
відповідальності вантажовідправників,
одержувачів та залізниці, що
вбачається відповідачем з рішення
Конституційного суду України №7-рп/2001
від 30.05.2001 року за конституційним
зверненням ВАТ "Всеукраїнський
акціонерний банк" щодо офіційного
тлумачення положень пункту 22 частини 1
статті 92 Конституції України, частини
1,3 статті 2, ч.1 ст. 38 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, у
якому вказано, що засади
відповідальності юридичних осіб не
можуть визначатися підзаконними
нормативно-правовими актами, а повинні
визначатися виключно законами.

Крім того, Підприємство у додаткових
поясненнях вказує на
необґрунтованість вирішення даного
спору керуючись Статутом залізниць
України, так як останній не є
нормативно-правовим актом, оскільки не
зареєстрований у встановленому
законом порядку.

У судовому засіданні 15.10.2014 року
оголошувалась перерва до 21.10.2014 року.

У судовому засіданні 21.10.2014 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги з підстав зазначених в
позовній заяві та письмових
поясненнях. Представник відповідача
заперечив проти задоволення позовних
вимог з підстав зазначених у відзиві та
письмових поясненнях.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, які з'явились у судове
засідання, суд

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2014 року згідно залізничної
накладної № 36040749 (а.с. 9) Підприємство
відправило залізницею із станції
Рокитно-Волинське Львівської
залізниці вагон з фанерними
лісоматеріалами № 67844860,
вантажоодержувачем є товариство з
обмеженою відповідальністю "Язьм"
(станція призначення - Клепарів
Львівської Залізниці).

07 лютого 2014 року на станції призначення
у вищезазначеному вагоні, який
слідував у складі поїзда № 3421, за
результатами зважування на 150 тонній
тензометричній вагонній вазі станції
Клепарів, яка пройшла держповірку
08.05.2013 року, було виявлено
невідповідність маси вантажу масі,
зазначеній у перевізних документах.

Так, комісійним обстеженням вантажу в
даному вагоні було встановлено, що у
перевізних документах була зазначена
маса нетто - 58 000 кг, а у дійсності була
виявлена маса нетто - 61 900 кг, маса
брутто - 85 000 кг, тара 23 100 кг, що більше
проти документа на 3 900 кг.

Зважування здійснено на 150 тонній
тензометричній вагонній вазі.

Судом встановлено, що дані ваги є
придатними до використання,
перебувають у справному технічному
стані, у встановлений строк пройшли
державну перевірку. Даний факт
підтверджується наявними у матеріалах
справи копією технічного паспорту
вказаного засобу вимірювальної
техніки (а.с. 54-58).

Згідно залізничної накладної від 5
лютого 2014 року № 36040749 вартість
перевезення по спірному вагону складає
4 579 грн. 00 коп. (графа 34).

Для засвідчення факту перевантаження
спірного вагону згідно статті 129
Статуту залізниць України (далі Статут)
та Правил складання актів,
працівниками станції Клепарів
Львівської залізниці було складено
комерційний акт від 07 лютого 2014 року АА
№ 062152/5 (а.с. 8). Зі змісту вказаного
комерційного акту вбачається, що при
контрольному зважуванні станцією
Клепарів Залізниці маса вантажу
приймалася за документом.

Відповідно до статей 118 та 122 Статуту за
неправильно зазначені в накладній
масу, кількість місць вантажу, його
назву, код та адресу одержувача з
відправника стягується штраф у розмірі
п'ятикратної вартості провізної плати
за всю відстань перевезення.

У зв'язку з вчиненням даного порушення
позивач на підставі вказаних норм
нарахував Підприємству штраф у розмірі
22 895 грн. 00 коп. (4 579,00 грн. х 5 = 22 895,00 грн.).

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 ГК
України перевезенням вантажів у цьому
Кодексі визнається господарська
діяльність, пов'язана з переміщенням
продукції виробничо-технічного
призначення та виробів народного
споживання залізницями,
автомобільними дорогами, водними та
повітряними шляхами, а також
транспортування продукції
трубопроводами. Загальні умови
перевезення вантажів, а також особливі
умови перевезення окремих видів
вантажів (вибухових речовин, зброї,
отруйних, легкозаймистих,
радіоактивних та інших небезпечних
речовин тощо) визначаються цим
Кодексом і виданими відповідно до
нього транспортними кодексами,
транспортними статутами та іншими
нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 908 ЦК України
загальні умови перевезення
визначаються цим Кодексом, іншими
законами, транспортними кодексами
(статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них. Умови перевезення вантажу,
пасажирів і багажу окремими видами
транспорту, а також відповідальність
сторін щодо цих перевезень
встановлюються договором, якщо інше не
встановлено цим Кодексом, іншими
законами, транспортними кодексами
(статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Стаття 3 Закону України "Про
залізничний транспорт" передбачає, що
законодавство про залізничний
транспорт загального користування
складається з Закону України "Про
транспорт", цього Закону, Статуту
залізниць України, який затверджується
Кабінетом Міністрів України, та інших
актів законодавства України.
Нормативні документи, що визначають
порядок і умови перевезень,
користування засобами залізничного
транспорту загального користування,
безпеки руху, охорони праці,
забезпечення громадського порядку,
перетину залізничних колій іншими
видами транспорту і комунікаціями,
пожежної безпеки, санітарні норми та
правила на залізничному транспорті
України є обов'язковими для всіх
юридичних і фізичних осіб на території
України.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату. Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі. Укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами). Законом можуть бути
передбачені особливості укладення та
виконання договору перевезення
вантажу.

За змістом частини 2 статті 307 ГК
України договір перевезення вантажу
укладається в письмовій формі.
Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента тощо)
відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до частини 5 вищезазначеної
статті умови перевезення вантажів
окремими видами транспорту, а також
відповідальність суб'єктів
господарювання за цими перевезеннями
встановлюються транспортними
кодексами, транспортними статутами та
іншими нормативно-правовими актами.

У статті 2 Статуту зазначено, що
останній визначає обов'язки, права і
відповідальність залізниць, а також
підприємств, які користуються
залізничним транспортом.

На підставі цього Статуту затверджені
Мінтрансом Правила перевезень
вантажів, які є обов'язковими для всіх
юридичних осіб (стаття 5 Статуту).

Відповідно до підпункту 8 пункту 6
розділу 1 Статуту накладна - це основний
перевізний документ встановленої
форми, оформлений відповідно до цього
Статуту та Правил і наданий залізниці
відправником разом з вантажем.
Накладна є обов'язковою двосторонньою
письмовою формою угоди на перевезення
вантажу, яка укладається між
відправником та залізницею на користь
третьої сторони - одержувача.

Згідно пункту 1.2 Правил оформлення
перевізних документів накладна
заповнюється відправником із
застосуванням автоматизованих систем
залізничного транспорту України або
програмних засобів, здатних
забезпечити роботу з електронними
перевізними документами згідно з
установленим форматом, та у разі її
оформлення в паперовому вигляді
роздруковується на бланку,
виготовленому на білому папері формату
А4 у трьох примірниках, один із яких
після оформлення приймання вантажу до
перевезення станцією відправлення
видається відправникові вантажу та є
квитанцією для приймання вантажу до
перевезення, другий і третій
передаються з вантажем на станцію
призначення.

Усі відомості, передбачені формою
бланка перевізного документа, повинні
бути внесені відправником у відповідні
графи. Виправлення не допускаються; у
разі необхідності зміни відомостей,
унесених до перевізного документа,
відправник зобов'язаний заповнити
новий перевізний документ (пункт 1.3 цих
Правил).

Статтею 23 Статуту визначено, що
відправники повинні надати станції
навантаження на кожне відправлення
вантажу заповнену накладну (комплект
перевізних документів).

Відповідно до Правил оформлення
перевізних документів, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України 21 листопада 2000 року № 644, у
редакції наказу Міністерства
інфраструктури України від 8 червня 2011
року № 138, на кожне відправлення
вантажу, порожніх власних, орендованих
вагонів та контейнерів відправник
надає станції відправлення перевізний
документ (накладну) за формою,
наведеною у додатку 1 до цих Правил.
Накладна є обов'язковою двосторонньою
письмовою формою угоди на перевезення
вантажу, яка укладається між
відправником та залізницею на користь
третьої сторони одержувача. Для
підтвердження приймання вантажу до
перевезення один примірник накладної в
паперовому вигляді з присвоєним їй
номером і датою приймання вантажу
надається відправнику. Порядок
підтвердження приймання вантажу до
перевезення за електронною накладною
(із накладенням ЕЦП) визначається
договором між вантажовласником і
залізницею.

Згідно з пунктом 5 Правил прийому
вантажів до перевезення, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 21 листопада 2000 року № 644,
загальна маса вантажу визначається
зважуванням (на вагонних, вантажних,
елеваторних та інших вагах) або іншим
способом. Тип ваг указується в
накладній. Маса вантажу визначається
відправником. Про спосіб визначення
маси вантажу відправник зобов'язаний
зазначити в накладній.
Ваговимірювальні технічні засоби
відправників (одержувачів) мають бути
повірені органами Держспоживстандарту
та взяті на облік залізницею
відповідно до Інструкції про порядок
застосування ваговимірювальної
техніки на залізничному транспорті,
затвердженої наказом Мінтрансу від 5
квітня 2004 року № 279.

За змістом статті 37 Статуту та пункту 5
Правил приймання вантажів до
перевезення, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 21
листопада 2000 року № 644, під час здавання
вантажів для перевезення відправником
має бути зазначена у накладній їх маса;
вантажі, що перевозяться насипом і
наливом, а також інші вантажі,
зважування яких на вантажних вагах
неможливе, зважуються на вагових вагах;
маса вантажів визначається
відправником; спосіб визначення маси
зазначається у накладній.

Згідно з пунктом 28 Правил приймання
вантажів до перевезення вантажі,
завантажені відправником у вагони
відкритого типу (платформи,
напіввагони тощо), приймаються
залізницею до перевезення шляхом
візуального огляду вагонів, вантажу, їх
маркування (у т.ч. захисного) та
кріплення у вагонах без перевірки маси
та кількості вантажу.

Пунктом 2.3 Правил оформлення
перевізних документів передбачено, що
правильність внесених в накладну
відомостей своїм підписом засвідчує
представник відправника. В електронній
накладній накладається електронний
цифровий підпис відправника.

Як було встановлено судом, у
залізничній накладній від 5 лютого 2014
року № 36040749 вантажовідправник
зазначив масу вантажу 58000 кг.
Правильність внесених до накладної
відомостей підтвердив своїм підписом
представник вантажовідправника.

Частиною 2 статті 24 Статуту передбачене
право залізниці перевіряти
правильність відомостей, зазначених у
накладній, а також кількість та масу
вантажу, що зазначаються у накладній.

Статтею 122 Статуту встановлено, що за
неправильно зазначені у накладній
масу, кількість місць вантажу, його
назву, код та адресу одержувача з
відправника, порта стягується штраф у
розмірі згідно із статтею 118 цього
Статуту. При цьому відправник несе
перед залізницею відповідальність за
наслідки, які виникли.

Відповідно до пункту 5.5 Правил
оформлення перевізних документів, якщо
під час перевезення вантажу або на
станції його призначення буде виявлено
неправильне зазначення у накладній
маси, кількості місць вантажу, його
назви, коду та адреси одержувача з
відправника, порту стягується штраф у
розмірі згідно зі статтею 118 Статуту.
При цьому відправник несе перед
залізницею відповідальність за
наслідки, які виникли. Цей факт
засвідчується актом загальної форми,
якщо за цим фактом не складався
комерційний акт.

У статті 118 Статуту зазначено, що за
пред'явлення вантажу, який заборонено
до перевезень або який потребує під час
перевезення особливих заходів безпеки,
та з неправильним зазначенням його
найменування або властивостей з
відправника, крім заподіяних залізниці
збитків і витрат, стягується штраф у
розмірі п'ятикратної провізної плати
за всю відстань перевезення.

У застосуванні статей 118 та 122 Статуту
слід враховувати, що штраф підлягає
стягненню за сам факт допущення
вантажовідправником зазначених
порушень, незалежно від того, чи
завдано залізниці у зв'язку з цим
збитки.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 6.2 роз'яснення Президії Вищого
господарського суду України від 29
травня 2002 року № 04-5/601 "Про деякі
питання практики вирішення спорів, що
виникають з перевезення вантажів
залізницею".

Відповідно статті 129 Статуту обставини,
що можуть бути підставою для
матеріальної відповідальності
залізниці, вантажовідправника,
вантажоодержувача, пасажирів під час
залізничного перевезення,
засвідчуються комерційними актами або
актами загальної форми, які складають
станції залізниць. Комерційний акт
складається для засвідчення, зокрема,
невідповідності найменування, маси і
кількості місць вантажу, багажу чи
вантажобагажу натурою з даними,
зазначеними у транспортних документах.
Залізниця зобов'язана скласти
комерційний акт, якщо вона сама виявила
зазначені вище обставини або якщо про
існування хоча б однієї з них заявив
одержувач або відправник вантажу,
багажу чи вантажобагажу.

Відповідно до частини 1 статті 614 ЦК
України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 218 ГК України встановлено, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК
України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про
залізничний транспорт" унормовано, що
обставини, які можуть служити
підставою для майнової
відповідальності перевізників,
відправників і одержувачів вантажу,
багажу, вантажобагажу, пасажирів
засвідчуються актами. Аналогічну норму
містить і стаття 129 Статуту, відповідно
до якої, обставини, що можуть бути
підставою для матеріальної
відповідальності вантажовідправника
під час залізничного перевезення,
засвідчуються комерційними актами або
актами загальної форми, які складають
станції залізниць. Комерційний акт
складається для засвідчення, зокрема,
невідповідності маси вантажу з даними,
зазначеними у транспортних документах.

Відповідно до частини 1 статті 24
Статуту вантажовідправники несуть
відповідальність за всі наслідки
неправильності, неточності або
неповноти відомостей, зазначених ними
у накладній. При цьому штраф підлягає
стягненню за сам факт допущення
вантажовідправником зазначених
порушень, незалежно від того, чи
завдано залізниці у зв'язку з цим
збитки.

Судом встановлено, що залізнична
накладна та комерційний акт містять
всі необхідні реквізити, складені у
відповідності до Правил складання
актів та є належними і допустимими
доказами на підтвердження того факту,
що під час оформлення перевізних
документів відповідачем невірно
зазначено в залізничній накладній масу
вантажу.

Оскільки факт невідповідності маси
вантажу даним, зазначеним відповідачем
у накладній по вагону № 67844860,
підтверджений належними доказами,
наявними у матеріалах справи, суд
дійшов висновку про обґрунтованість та
законність позовних вимог Залізниці
про стягнення з Підприємства штрафу в
розмірі 22 895 грн. 00 коп.

Посилання Підприємства у відзиві на те,
що при завантаженні вагона на станції
відправлення маса лісоматеріалів
визначалася відправником умовно, а
відтак перевірка маси вантажу на
станції призначення мала проводитися
таким самим способом, як і на станції
відправлення, не береться судом до
уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 24 Статуту
вантажовідправники несуть
відповідальність за всі наслідки
неправильності, неточності або
неповноти відомостей, зазначених ним у
накладній. Частиною 2 зазначеної статті
передбачене право залізниці
перевіряти правильність відомостей,
зазначених у накладній, а також
кількість та масу вантажу, що
зазначаються у накладній.

Статтею 37 Статуту встановлено, що під
час здавання вантажів для перевезення
відправником має бути зазначена у
накладній їх маса. Маса окремих
вантажів може визначатися
розрахунковим методом, за обміром або
умовно (нафтопродукти в цистернах,
тварини, лісоматеріали тощо). Маса
вантажів визначається відправником.
Спосіб визначення маси зазначається у
накладній.

Пункт 22 Правил видачі вантажів
передбачає, що перевірка маси вантажу
на станції призначення провадиться, як
правило, таким самим способом, яким цю
масу було визначено на станції
відправлення. Зважування вантажів на
вагонних вагах провадиться в порядку,
передбаченому Правилами приймання
вантажів до перевезення.

Таким чином проведення контрольного
зважування вантажу на станції
призначення Клепарів Львівської
залізниці у вагоні № 67844860, що прибув зі
станції Рокитно-Волинське Львівської
залізниці (відправлений по накладній №
36040749) здійснене у відповідності до
Статуту. Пункт 22 Правил видачі вантажів
не позбавляє залізницю права
перевіряти правильність відомостей,
зазначених у накладній, а також
кількість та масу вантажу, що
зазначаються у накладній, іншим
способом ніж зазначено у накладній, в
тому числі шляхом зважування на
вагонних вагах при наявності їх на
станції призначення.

Таким чином, перевірка станцією
призначення маси вантажів у вагонах
може здійснюватись нею у будь-який
спосіб, передбачений для визначення
маси відповідного вантажу.

Разом з тим саме зважування є більш
точним способом визначення маси
вантажу. Аналогічна правова позиція
викладена, зокрема, в пункті 3.18
роз'яснення Президії Вищого
господарського суду України від 29
травня 2002 року № 04-5/601 "Про деякі
питання практики вирішення спорів, що
виникають з перевезення вантажів
залізницею".

Можливість визначення маси певних
вантажів умовно не виключає можливість
її визначення шляхом зважування.
Вантажовідправник у такому разі має
можливість обирати той чи інший спосіб
визначення маси на власний розсуд.
Однак, враховуючи викладені висновки,
Залізниця, користуючись правом,
передбаченим статтею 24 Статуту, під час
перевірки на станціях не позбавлена
права обрати для цього зручний для себе
та більш точний спосіб.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 6 серпня 2014 року у справі №
911/866/14.

Слід також зазначити, що лист Головного
комерційного управління Державної
адміністрації залізничного транспорту
України від 16 липня 2014 року № ЦМ-8/735, на
який посилався представник
відповідача як на підставу своїх
заперечень, не є нормативним актом,
який регулює правовідносини у сфері
перевезення вантажів, в тому числі
порядок приймання, видачі та перевірку
маси вантажу, а відтак не є належним
доказом у справі, який може
підтверджувати або спростовувати
доводи сторін.

Безпідставними також є посилання
відповідача у відзиві на вимоги п. п.
4.1-4.3, 4.7 Збірнику тарифів на перевезення
вантажів залізничним транспортом у
межах України та пов'язані з ними
послуги та коефіцієнтів, що
застосовуються до Збірника тарифів на
перевезення вантажів залізничним
транспортом у межах України та
пов'язані з ними послуги, затвердженого
Наказом міністерства транспорту та
зв'язку України №317 від 26.03.2009 року, як
доказ відсутності порушень
вантажовідправником вимог щодо
оформлення перевізних документів та
факту внесення недостовірних
відомостей у накладній щодо маси
вантажу, оскільки зазначений
нормативний акт регулює питання
визначення плати за перевезення
вантажів, а не порядок визначення маси
вантажу, що зазначається в перевізних
документах.

Посилання Підприємства у письмових
поясненнях на те, що всю
відповідальність перед залізницею
щодо перевезення вантажу після
прибуття на станцію призначення згідно
статті 125 Статуту несе одержувач також
визнаються судом необґрунтованими,
оскільки у позовній заяві Залізниці
відсутні будь-які посилання на
зазначену норму. Водночас в
обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на статтю 122 Статуту, якою
регламентована відповідальність саме
відправника за неправильно зазначену в
накладній масу вантажу.

Не приймаються до уваги також
посилання Підприємства у додаткових
поясненнях від 21.10.2014 року на
неможливість вирішення даного спору
керуючись Статутом залізниць України,
так як останній не є нормативним актом,
оскільки не зареєстрований у
встановленому законом порядку, з
огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 117
Конституції України Кабінет Міністрів
України в межах своєї компетенції
видає постанови і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання.
Нормативно-правові акти Кабінету
Міністрів України, міністерств та
інших центральних органів виконавчої
влади підлягають реєстрації в порядку,
встановленому законом.

Статут залізниць України затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 6 квітня 1998 р. N 457, яка на момент
розгляду справи є чинною та
обов'язковою для виконання.

Згідно з п.2 Указу Президента України
"Про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади"
державну реєстрацію здійснюють,
зокрема нормативно-правових актів
міністерств, інших центральних органів
виконавчої влади, органів
господарського управління та контролю
- Міністерство юстиції України.
Державна реєстрація провадиться в
порядку, що визначається Кабінетом
Міністрів України. Міністерство
юстиції України та управління юстиції
складають державні реєстри
зареєстрованих ними
нормативно-правових актів.

У відповідності до п. 2, 3 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28 грудня 1992 р. N 731
(далі Положення) державній реєстрації
підлягають нормативно-правові акти, що
зачіпають права, свободи й законні
інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер. На державну
реєстрацію подаються
нормативно-правові акти, прийняті
уповноваженими на це суб'єктами
нормотворення у визначеній
законодавством формі та за
встановленою законодавством
процедурою, що містять норми права,
мають неперсоніфікований характер і
розраховані на неодноразове
застосування, незалежно від строку їх
дії (постійні чи обмежені певним часом)
та характеру відомостей, що в них
містяться, у тому числі з грифами "Для
службового користування", "Особливої
важливості", "Цілком таємно", "Таємно" та
іншими, а також прийняті в порядку
експерименту.

Згідно з пунктами 12, 15 Положення у разі
коли нормативно-правовий акт
відповідає вимогам, зазначеним у цьому
Положенні, орган державної реєстрації
приймає рішення про державну
реєстрацію нормативно-правового акта
за встановленою Мін'юстом формою,
заносить його до державного реєстру та
на оригіналі акта робить напис
встановленого зразка про дату
державної реєстрації і номер акта
згідно з державним реєстром.
Міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади направляють для
виконання нормативно-правові акти лише
після їх державної реєстрації та
офіційного опублікування.

Згідно інформації отриманої судом з
Інформаційно-правової системи "Ліга
Закон", постанова Кабінету Міністрів
України від 6 квітня 1998 р. N 457, якою
затверджений Статут залізниць України
зареєстрована в державному реєстрі
нормативно-правових актів за номером
5167/1998 та опублікована в офіційних
друкованих виданнях Урядовий кур'єр,
1998, 06, 25.06.98 N 119-120 та Офіційний вісник
України, 1998, N 14 (23.04.98), ст. 548. Відтак
посилання відповідача у додаткових
поясненнях від 21.10.2014 року на
неможливість вирішення даного спору
керуючись Статутом залізниць України є
безпідставними та такими, що не
відповідають фактичним обставинам.

Що стосується доводів відповідача,
наведених у додаткових поясненнях від
21.10.2014 року, з посиланням на рішення
Конституційного суду України №7-рп/2001
від 30.05.2001 року за конституційним
зверненням ВАТ "Всеукраїнський
акціонерний банк" щодо офіційного
тлумачення положень пункту 22 частини 1
статті 92 Конституції України, частини
1,3 статті 2, ч.1 ст. 38 Кодексу України про
адміністративні правопорушення (далі
Рішення), щодо неможливості
застосування Статуту залізниць до
спірних правовідносин, суд,
проаналізувавши зазначене судове
рішення зазначає наступне.

Відповідно до п.22 ч.1 статті 92
Конституції України виключно законами
України визначаються засади
цивільно-правової відповідальності;
діяння, які є злочинами,
адміністративними або дисциплінарними
правопорушеннями, та відповідальність
за них.

Конституційний суд у абзаці 7 пункту 2
Рішення встановив, що за своїм змістом
пункт 22 частини першої статті 92
Конституції України спрямований не на
встановлення переліку видів юридичної
відповідальності. Ним визначено, що
виключно законами України мають
врегульовуватись засади
цивільно-правової відповідальності
(загальні підстави, умови, форми
відповідальності тощо), підстави
кримінальної, адміністративної та
дисциплінарної відповідальності -
діяння, які є злочинами,
адміністративними або дисциплінарними
правопорушеннями (основні ознаки
правопорушень, що утворюють їх склад),
та відповідальність за них.

У пункті 1.1 Рішення суд роз'яснив, що
положення пункту 22 частини першої
статті 92 Конституції України треба
розуміти так, що ним безпосередньо не
встановлюються види юридичної
відповідальності. За цим положенням
виключно законами України
визначаються засади цивільно-правової
відповідальності, а також діяння, що є
злочинами, адміністративними або
дисциплінарними правопорушеннями як
підстави кримінальної,
адміністративної, дисциплінарної
відповідальності, та відповідальність
за такі діяння. Зазначені питання не
можуть бути предметом регулювання
підзаконними нормативно-правовими
актами.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що
загальні засади цивільно-правової
відповідальності встановлені, зокрема
Цивільним та Господарським кодексами
України. В аспекті спірних
правовідносин, ч.5 ст. 307 ГК України
передбачає відповідальність суб'єктів
господарювання за перевезення
вантажів, визначаються транспортними
статутами, іншими нормативно-правовими
актами, ст. 218 ГК визначає підстави
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин, ст. 230 ГК
передбачає відповідальність у вигляді
штрафних санкцій які учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності, а
ст. 908 ЦК України визначає загальні
умови перевезення, відсилаючи при
цьому до інших нормативно-правових
актів в тому числі і до транспортних
кодексів (статутів). Тому доводи
відповідача не заслуговують на увагу, а
Статут залізниць України, який
визначає обов'язки, права і
відповідальність залізниць, а також
підприємств, організацій, установ і
громадян, які користуються залізничним
транспортом підлягає до застосування у
спірних правовідносинах.

До матеріалів справи відповідачем
також долучено висновок експерта №В-2130
від 20.08.2014 року, у відповідності до
якого на залізничний напіввагон № 67844860
було завантажено свіжозрубані
лісоматеріали круглі породи вільха,
береза, сосна та пиломатеріали соснові
свіжого розпилу загальним об'ємом - 51,719
м.куб. Нетто вага даної партії згідно
розрахунків може становити 39 545,0 - 52 598,0
кг. (а.с. 40).

При цьому, для проведення експертизи
відповідачем було надано: специфікацію
№ 12 від 05.02.2014р. та накладну №35355909 від
05.02.2014р.

Однак, у наданих експерту документах
вже вказано об'єм та вид деревини, що
визначений відповідачем, при цьому
матеріали справи не містять первинних
документів, які підтверджують об`єм та
породу лісоматеріалу, завантаженого у
вагон №67844860, а тому суд критично
відноситься до вказаного висновку
експерта.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи все вищевикладене позов
підлягає задоволенню з покладенням на
відповідача судового збору на підставі
частини 1 статті 49 ГПК України.

Керуючись статтями 33, 34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з державного підприємства
"Рокитнівське лісове господарство" (34200,
вулиця Незалежності, будинок 42, селище
міського типу Рокитне, Рівненська
область, Рокитнівський район,
ідентифікаційний код 00992817) на користь
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця" (79000,
вулиця Гоголя, будинок 1, місто Львів,
ідентифікаційний код 01059900) в особі
відокремленого підрозділу "Львівська
дирекція залізничних перевезень" (79007,
вулиця Листопадового Чину, будинок 22,
місто Львів, ідентифікаційний код
25256137) 22 895 (двадцять дві тисячі вісімсот
дев'яносто п'ять) грн. 00 коп. штрафу та 1
827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено " 27" жовтня 2014
року.

Суддя
Пашкевич І.О.