ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р.
Справа № 914/2212/14

Текст

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Бойко С.М.,

суддів
Бонк Т. Б.,

Якімець Г. Г.

при секретарі Томкевич Н.,

за участю представників:

від позивача з'явився

від відповідача з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду
Львівської області від 16.09.2014 року

у справі № 914/2212/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Егмонт Україна", м.
Київ;

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів;

про: стягнення 214 721 грн. 92 коп.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Львівської області від 16.09.2014 року у
справі №914/2212/14 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Егмонт
Україна" задоволено частково. Стягнуто
з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Егмонт Україна" суму
основного боргу у розмірі 182 516 грн. 48
коп., 13 078 грн. 11 коп. 3 % річних та 3 907
грн. 94 коп. в рахунок відшкодування
сплаченого судового збору. Відмовлено
у задоволенні позовних вимог у частині
стягнення 17 999 грн. основного боргу та 1
128 грн. 47 коп. 3 % річних.

При винесенні даного рішення,
господарський суд першої інстанції на
підставі наявних в матеріалі справи
доказів, а саме видаткових накладних,
дійшов висновку про часткове
задоволення позову, та стягнення з
відповідача суми заборгованості за
договорами № 25/11/09 від 01 грудня 2009 року,
б/н від 01 грудня 2010 року, б/н від 15.04.2010
року, а також 3 % річних на підставі ст. 625
ЦК України.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, не
погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 16.09.2014 року звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю "Егмонт Україна"
відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт зазначає, що рішення
суду першої інстанції винесене з
неповним з'ясуванням обставин, що мали
значення для справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та недоведеністю
обставин, що мали значення для справи.
Зокрема зазначає, що судом
безпідставно не прийнято до уваги
видаткову накладну № 010100413 від 10.04.2013
року на повернення книжкової продукції
на суму 8 170, 52 грн. Окрім того,
представник скаржника, зазначила в
апеляційній скарзі, що між позивачем та
відповідачем було погоджено суму
заборгованості, та визначено її актом
звірки.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач
просив рішення суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення, при цьому вказав, що
вони повністю заперечують твердження
апелянта, щодо здійснення повернення
книжкової продукції на суму 8 170, 52 грн.
по накладній № 010100413 від 10.04.2013 року,
вказав, що дана накладна представлена
відповідачем без підпису та печатки
позивача, тобто є неналежно оформленою.
Щодо акту звірки, позивач зазначив, що
в ньому не було зазначено накладних на
суму 112 479, 64 грн.

Представник апелянта в судовому
засіданні підтримав доводи
апеляційної скарги, просив рішення
господарського суду Львівської
області від 16.09.2014 року у справі №914/2212/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Егмонт Україна"
відмовити. При цьому наводив доводи
аналогічні викладеним в апеляційній
ній скарзі.

Представник позивача в судовому
засіданні просив рішення
господарського суду Львівської
області від 16.09.2014 року у справі №914/2212/14
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення, при цьому заперечив
доводи апелянта, з мотивів наведених у
відзиві.

Розглянувши наявні в справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Львівської області слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 без
задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01
грудня 2009 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Егмонт Україна" та
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
уклали договір купівлі-продажу
друкованої продукції № 25/11/09 від 01
грудня 2009 року (надалі по тексту
рішення - договір), відповідно до п. 1.1
якого позивач зобов'язується
передавати у власність відповідача, а
відповідач зобов'язується оплачувати і
приймати на протязі дії даного
договору друковану продукцію -
періодичні видання засобів масової
інформації.

Відповідно до п. 1.2 договору
номенклатура, кількість та ціна
продукції, що підлягає поставці, в
кожному конкретному випадку
визначається сторонами на основі
окремих накладних до даного договору.

У п. 2.1 договору передбачено, що
відповідач повинен сплатити
позивачеві за поставлену продукцію на
протязі 30 календарних днів з моменту
поставки продукції.

Згідно з п. п. 10.1, 10.2, 10.3 договору він
вступає в силу з моменту підписання і
діє протягом року. При відсутності
письмових заперечень сторін, договір
пролонгується автоматично ще на один
рік.

Крім цього, 01.12.2010 року сторони уклали
договір купівлі-продажу друкованої
продукції, відповідно до п. 1.1 якого
позивач зобов'язується передавати у
власність відповідача, а відповідач
зобов'язується оплачувати і приймати
на протязі дії даного договору
друковану продукцію - періодичні
видання засобів масової інформації.
Умови даного договору аналогічні з
попереднім договором, відмінними є
лише пп. 3.1 (товар доставляється покупцю
за адресою м. Львів, вул. Коновальця, 85в)
та пп. 6.1.4 (у випадку порушення пп. 1.3
договору покупець сплачує штраф у
розмірі 8, 00 грн. за одиницю продукції).
Відповідно до п.п. 9.1 договору від 01.12.2010
року цей договір вступає в силу з
моменту підписання і діє до 31.12.2012 року.
При відсутності письмових заперечень
сторін, договір пролонгується
автоматично ще на один рік.

15.04.2010 року між сторонами було укладено
ще один договір купівлі-продажу
продукції, відповідно до пп. 1.1 якого
постачальник зобов'язався передавати у
власність, а покупець приймати та
оплачувати товар на умовах, визначених
в даному договорі. Відповідно до п.п.6.1
договір укладено при повному
взаєморозумінні сторонами предмета
договору. З моменту укладення даного
договору всі домовленості, досягнуті
раніше в усній чи письмовій формі,
втрачають силу.

Договором визначено умови та строки
поставки товару. Зокрема, поставка
товару здійснюється силами та за
рахунок постачальника в магазин
покупця протягом 5 робочих днів з
моменту подання останнім заявки. Датою
поставки вважається передачі
постачальником товару покупцю.
Моментом отримання товару вважається
підпис, печатка покупця на видатковій
накладні постачальника, а також
доручення від покупця про отримання
товару (п. 3).

Згідно з пп. 4.1 договору покупець
проводить оплату протягом 90 днів з
моменту поставки товару на
розрахунковий рахунок постачальника.

Як встановлено судом, у період з травня
2010 року по листопад 2012 року покупцю
передано товар на суму 565 805 грн. 63 коп.,
підтвердженням чого є видаткові
накладні № РН-0002291 від 26 травня 2010 року,
№ РН-0002740 від 22 червня 2010 року, № РН-0003490
від 30 липня 2010 року, № РН-0004218 від 13
вересня 2010 року, № РН-0004219 від 13 вересня
2010 року, № РН-0004220 від 13 вересня 2010 року,
№ РН-0004120 від 02 вересня 2011 року, №
РН-0004121 від 02 вересня 2011 року, № РН-0004233
від 12 вересня 2011 року, № РН-0004601 від 28
вересня 2011 року, № РН-0004602 від 28 вересня
2011 року, № РН-0004622 від 29 вересня 2011 року,
№ РН-0004623 від 29 вересня 2011 року, №
РН-0004834 від 14 жовтня 201 1 року, № РН-0004835
від 14 жовтня 2011 року, № РН-0005743 від 15
листопада 2011 року, № РН-0005744 від 15
листопада 2011 року, № РН-0005745 від 15
листопада 2011 року, № РН-0006462 від 30
листопада 2011 року, № РН-0006463 від 30
листопада 2011 року, № РН-0006496 від 02
грудня 2011 року, № РН-0006530 від 08 грудня 2011
року, № РН-0006533 від 08 грудня 2011 року, №
РН-0006637 від 12 грудня 2011 року, № РН-0006638
від 12 грудня 2011 року, № РН-0006747 від 14
грудня 2011 року, № С-00000410 від 16 лютого 2012
року, № С-00000412 від 16 лютого 2012 року, №
С-00000413 від 16 лютого 2012 року, № С-00001017 від
06 березня 2012 року, № С-00001018 від 06
березня 2012 року, № С-00001598 від 23 березня
2012 року, № С-00001599 від 23березня 2012 року,
№ С-00001758 від 28 березня 2012 року, № С-00001759
від 28 березня 2012 року, № С-00002437 від 23
квітня 2012 року, № С-00002438 від 23 квітня 2012
року, № С-00002441 від 23 квітня 2012 року, №
С-00006190 від 10 вересня 2012 року, № С-00006191
від 10 вересня 2012 року, № С-00006192 від 10
вересня 2012 року, № С-00006244 від 12 вересня
2012 року.

Наявними у матеріалах справи
накладними на повернення № 9195 від
01.11.2012 року, № 9196 від 01.11.2012 року, № ВН-31011
від 29.12.2011 року, № ВН-0000086 від 01.03.2012 року,
№ 110512 від 16.05.2012 року, № 0284, № ВН-0004337 від
08.08.2011 року, № ВН-0004336 від 08.08.2011 року, №
ВН-0004338 від 08.08.2011 року, № ВН-0004339 від
08.08.2011 року, № ВН-0004335 від 08.08.2011 року, №
ВН-0004334 від 08.08.2011 року, № ВН-0004154 від
25.07.2011 року, № ВН-0004153 від 25.07.2011 року, №
ВН-0004152 від 25.07.2011 року, № ВН-0004151 від
25.07.2011 року, № ВН-0004150 від 25.07.2011 року, №
ВН-0004146 від 25.07.2011 року, № ВН-0004147 від
25.07.2011 року, № ВН-0004148 від 25.07.2011 року, №
ВН-0004149 від 25.07.2011 року, № ВН-0003165 від
10.05.2011 року, № ВН-0002803 від 31.03.2011 року, №
ВН-0000009 від 17.01.2011 року, № ВН-0000008 від
17.01.2011 року, № ВН-0000007 від 17.01.2011 року, №
ВН-0000006 від 17.01.2011 року, № ВН-0000005 від
17.01.2011 року, № ВН-0000004 від 17.01.2011 року, №
ВН-0000003 від 17.01.2011 року, № ВН-0000056 від
17.01.2011 року, № 001 від 13.10.2010 року
підтверджується повернення покупцем
товару на загальну суму 79 410 грн. 96 коп.

У поданому позивачем розрахунку
заборгованості вказується, що покупцем
було повернуто товар на суму 91 364 грн. 93
коп., але накладні на повернення товару
на суму 11 953 грн. 97 коп. у позивача
відсутні, проте їх прийняття товару на
вказану суму представником позивача
визнається та в суму заборгованості не
включається.

Відтак, оплаті підлягав товар на суму 474
440 грн. 70 коп.

Здійснивши часткову оплату (291 924 грн. 22
коп. за період з 2010 по 2012 роки, що
підтверджено довідкою від 04.06.2014 року)
за прийнятий товар, відповідачем
залишилась не оплаченою на суму 182 516
грн. 48 коп.

Вирішуючи спір у досудовому порядку,
дотримуючись ч. 2 ст. 6 Господарського
процесуального кодексу України
позивач звертався до відповідача з
письмовою претензією (вих. № 544 від
22.04.2014 року) з проханням врегулювати
спір у досудовому порядку і сплатити
заборгованість без урахування індексу
інфляції та трьох відсотків річних.
Однак претензія була повернена на
адресу позивача з відміткою пошти
"за закінченням терміну зберігання".
Копія претензії з доказами надіслання
та повернення долучені до позовної
заяви.

У наявних у матеріалах справи
видаткових накладних інформація про
замовлення не зазначена, вказано "без
замовлення", однак, із переліку товарів,
зазначених у накладних, вбачається, що
поставлялась як книжкова продукція,
так і періодичні видання. Наведене дає
підстави вважати, що поставка
здійснювалась на виконання усіх
договорів.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст. 655
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно із ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Договором купівлі-продажу періодичних
видань передбачався розрахунковий
період 30 днів (пп. 2.1), а договором
купівлі-продажу книжкової продукції - 90
днів (пп. 4.1).

Як встановлено судом вище з наявних у
матеріалах справи доказів, покупець
розраховувався за поставлений товар
невчасно та не у повному обсязі. Так з
урахуванням поставки на загальну суму
565 805 грн. 63 коп., часткових проплат
відповідача (291 924 грн. 22 коп.) і
часткового повернення товару (91 364 грн.
93 коп.), заборгованість станом на момент
звернення досуду з позовною заявою
становить 182 516 грн. 48 коп. Наявність
заборгованості у вказаному розмірі
підтверджується достатніми та
достовірними доказами, поданими
представником позивача у матеріали
справи, дослідженими та описаними вище.

Судом не встановлено і відповідачем
належними доказами не доведено
відсутності боргу та не подано доказів
його погашення.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу
на те, що згідно з актом звірки
взаєморозрахунків станом на 16.09.2014
року, поданим представником
відповідача, борг перед позивачем за
отриману продукцію становить 160 733 грн.
89 коп. Однак, у матеріалах справи
знаходяться видаткові накладні,
оформлені належним чином, які
підтверджують поставку позивачем та
прийняття відповідачем товару ще на
суму 112 479 грн. 64 коп., але які в акті
звірки представника відповідача не
зазначені (накладні № № 4233 від 12.09.2011
року, 1018 від 06.03.2012 року, 1758 від 28.03.2012
року, 1759 від 28.03.2012 року, 6192 від 10.09.2012
року, 6244 від 12.09.2012 року, накладні за
період з 26.05.2010 року по 13.09.2010 року,
платіжні доручення від 16.05.2012 року та
від 26.11.2012 року).

Крім цього, згідно з деякими
видатковими накладними було
поставлено товар на суму, іншу, ніж та,
що вказана представником відповідача у
акті звірки. Зокрема, відмінності у
сумах стосуються видаткових накладних
№ № 1601 від 04.04.2011 року, 5341 від 15.11.2010
року, 4623 від 29.09.2011 року, 413 від 16.02.2012
року.

Щодо заперечення представника
відповідача стосовно відсутності
печаток на деяких видаткових
накладних, по яких нараховувався борг,
судом встановлено наступне.

Стосовно відсутності печаток на
видаткових накладних № № 6190, 6191, 6192 від
10.09.2012 року представником позивача
подавалися письмові пояснення (вх. №
35861 від 21.08.2014 року). Наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину (п. 3.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними"). Наведена вище
позиція відображена також в постанові
Вищого господарського суду України від
10.12.2013 року у справі 3 26/102-12. Так доказами
подальшого схвалення поставки товару
згідно з вказаними видатковими
накладними відповідачем є здійснення
нею часткового повернення товару
згідно з накладною на повернення № 9195
від 01.11.2012 року. Більше того,
представником відповідача у акті
звірки наведені накладні визнаються
такими, по яких виник борг.

Представник відповідача заперечував
наявність заборгованості у вказаному
позивачем розмірі і стверджував, що
позивачем не долучено до матеріалів
справи видаткових накладних на
повернення за 2013 рік та від 10.01.2012 року.
Однак, як вірно встановлено судом
першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи, подані
представником відповідача накладні на
повернення від 10.01.2012 року на суму 11 209
грн. 50 коп. та від 16.05.2012 року на суму 3 900
грн. представником позивача дійсно не
подані, однак, повернення товару на
вказані суми враховані позивачем при
розрахунку заборгованості, що
відображено в письмових поясненнях вх.
№ 29486 від 08.07.2014 року, і товар на вказані
суми не включено в суму заборгованості.
Стосовно ж накладних на повернення
товару від 01.11.2012 року на суму 2 661 грн. 36
коп., від 01.03.012 року на суму 11 209 грн. 50
коп., то їх копії долучалися
представником позивача до матеріалів
справи і враховувалися при розрахунку
заборгованості. Видаткова накладна №
010100413 від 10.04.2013 року на повернення
товару на суму 8 170 грн. 52 коп., на яку
представник посилається в апеляційній
скарзі, представлена представником
відповідача без підпису та печатки
позивача, тобто є неналежно оформленою
і до уваги не береться. Крім цього, суд
звертає увагу відповідача на суму
повернутого товару, вказану позивачем.
Так, за твердженням позивача, вона
становить 91 364 грн. 93 коп., хоча
накладними на повернення
підтверджується сума 79 410 грн. 96 коп.
Враховуючи відсутність у суду права
виходити за межі заявлених позовних
вимог, не зважаючи на те, що позивач не
скористався своїм правом на заявлення
вимог у більшому розмірі, ніж вони
існують по наявних у нього документах,
суд вважає за необхідне задоволити
вимогу про стягнення основного боргу у
розмірі, що підтверджується належними
доказами, а саме 182 516 грн. 48 коп.

Крім суми основного боргу, позивач
заявляє до стягнення 14 206 грн. 58 коп. 3 %
річних, з приводу чого суд зазначає
наступне.

У статті 610 Цивільного кодексу України
зазначається, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Частиною 1 статті
612 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Судом вище встановлено, сторонами не
заперечується, що строки оплати за
відповідними накладними, які свідчать
про отримання товару, відповідачем
пропущені.

Відповідно до ст. 216 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
Господарським кодексом України, іншими
законами та договором.

У силу приписів статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові (абз. 4, 5 п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права").

Суд зазначає, що нарахування 3 %
відбувається з урахуванням здійснення
поставки як друкованої періодичної
продукції, за яку потрібно було
здійснювати розрахунки протягом 30 днів
з моменту поставки продукції (п. 2.1
договору від 01.12.2009 року, від 01.12.2010
року), так і книжкової продукції, за яку
потрібно було здійснювати розрахунки
протягом 90 днів з моменту поставки
продукції. Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
перевіривши розрахунки суду першої
інстанції, погоджується, що до
стягнення підлягає 13 078 грн. 11 коп. 3 %
річних.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд, вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте, з урахуванням всіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної
скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 відмовити.

2. Рішення господарського суду
Львівської області від 16.09.2014 року у
справі №914/2212/14 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на
адресу місцевого господарського

суду.

Повний текст постанови
виготовлений 24.11.2014 р.

Головуючий суддя
Бойко С. М.

Суддя
Бонк Т. Б.

Суддя
Якімець Г. Г.