ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року Справа № 914/1770/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової
Т.В.(доповідач)суддівГоголь Т.Г., Швеця
В.О.розглянувши матеріали касаційної
скаргиФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4на постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
24.09.14у справі№914/1770/14 Господарського
суду Львівської областіза
позовомПрокурора Городоцького району
Львівської області в інтересах держави
в особі Городоцької міської
радидоФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Державна інспекція
сільського господарства у Львівській
областіпрозвільнення самовільно
зайнятої земельної
ділянкиРозпорядженням Секретаря
другої судової палати Вищого
господарського суду України від 11.11.14, у
зв'язку з виходом із відпустки судді
Швеця В.О., для розгляду даної справи,
сформовано колегію суддів у її
постійному складі: головуючий -
Добролюбова Т.В. , судді - Гоголь Т.Г.,
Швець В.О.
В судовому засіданні взяв участь
представник прокуратури: Боднарчук В.М.
- прок. ГПУ, посв. №023013. Представники
позивача, відповідача та третьої особи
у судове засідання не з'явилися, проте
належно повідомлені про час і місце
розгляду касаційної скарги.

Прокурором Городоцького району
Львівської області в інтересах держави
в особі Городоцької міської ради у
квітні 2014 року заявлений позов до
Приватного підприємця ОСОБА_4 про
зобов'язання звільнити самовільно
зайняту земельну ділянку площею 0,0110 га,
розташовану за адресою АДРЕСА_1, шляхом
знесення самовільно збудованої
дерев'яної огорожі. Обґрунтовуючи свої
вимоги прокурор вказував на те, що під
час проведеної перевірки 16.12.13
інспектором Державної інспекції
сільського господарства у Львівській
області виявлено, що відповідач
самовільно зайняла спірну земельну
ділянку із земель загального
користування та незаконно встановила
огорожу, про що складено відповідний
акт. За результатами проведеної
перевірки відповідачеві винесено
припис від 23.12.13, визначено шкоду у
розмірі 177,71 грн та притягнуто
останнього до адміністративної
відповідальності. Водночас, під час
повторних перевірок встановлено, що
відповідачем земельна ділянка не
звільнена, про що також складено
приписи від 29.01.14 та від 06.03.14. При цьому,
прокурор посилався на положення
статей 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу
України, статей 1, 5, 6 Закону України "Про
державний контроль за використанням і
охороною земель".

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 04.08.14, ухваленим
суддею Яворським Б.І., позовні вимоги
задоволено повністю. Суд першої
інстанції, надавши оцінку усім
зібраним у справі доказам, установив
факт самовільного зайняття
відповідачем спірної земельної
ділянки. Судове рішення обґрунтовано
приписами статей 11 Цивільного кодексу
України, статей 1, 152 Земельного кодексу
України, постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.11
"Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин".

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів: Марка Р.І.
-головуючого, Желіка М.Б., Костів Т.С.,
здійснивши повторний розгляд справи,
установивши ті ж обставини, постановою
від 24.09.14, перевірене рішення у справі
залишив без змін, а апеляційну скаргу
Приватного підприємця ОСОБА_4 залишив
без задоволення.

Приватний підприємець ОСОБА_4
звернулась до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить судові рішення у справі
скасувати та прийняти нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник
вказує на порушення судами приписів
статей 34, 105 Господарського
процесуального кодексу України, пункту
4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про
судове рішення" від 23.03.12 №6. Скаржник
вважає, що наявні у справі акти, приписи
та протоколи про адміністративне
правопорушення безпідставно прийняті
судами до уваги, оскільки нею не
підписувались, і вони складені з
порушенням вимог статей 254, 256, 283
Кодексу України про адміністративні
правопорушення, Наказу Державного
комітету України із земельних ресурсів
від 28.04.09 №205 "Про затвердження
Інструкції з оформлення державними
інспекторами з контролю за
використанням і охороною земель
Держземінспекції та її територіальних
органів матеріалів про
адміністративні правопорушення".
Скаржник вказує на безпідставну
відмову судів у призначенні
почеркознавчої експертизи. Наголошує
скаржник і на недоведеності того, що
саме він займає спірну земельну
ділянку.
Від
Прокуратури Городоцького району
Львівської області, Городоцької
міської ради, Державної інспекції
сільського господарства у Львівській
області відзивів на касаційну скаргу
судом не отримано.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді
Добролюбової Т.В., та пояснення
присутнього у судовому засіданні
представника прокуратури,
переглянувши матеріали справи та
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
приписів чинного законодавства
відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судами норм
матеріального і процесуального права.
Судами попередніх інстанцій
установлено, і це підтверджується
матеріалами справи, що Приватний
підприємець ОСОБА_4 є орендарем
приміщення, розташованого за адресою
АДРЕСА_1. на підставі договору оренди
від 01.03.12. Судами установлено і те, що
12.11.13 Комісією представників
Городоцької міської ради складено акт,
в якому зазначено, що біля будівлі на
АДРЕСА_1 проводяться роботи з
будівництва дерев'яної огорожі без
відповідних дозвільних документів та
виявлено факт самовільного зайняття
земельної ділянки. Водночас, 16.12.13
складено акт обстеження земельної
ділянки та акт перевірки дотримання
вимог земельного законодавства, у яких
зазначено, що при здійсненні
підприємницької діяльності ОСОБА_4
було самовільно зайнято земельну
ділянку площею 0,011 га із земель
загального користування міської ради
шляхом встановлення дерев'яної
огорожі. У зв'язку з цим, державна
інспекція сільського господарства у
Львівській області 23.12.13 винесла припис
про необхідність звільнення
відповідачем самовільно зайнятої
земельної ділянки в місячний строк.
Судами також установлено, що 23.12.13 за
результатами проведеної перевірки
складено протокол про адміністративне
правопорушення та винесено постанову
про накладення адміністративного
стягнення, в яких ОСОБА_4 визнано винною
та накладено штраф, котрий сплачений
відповідачем 30.12.13. Установлено судами
і те, що 29.01.14 складено акт перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства, у якому зафіксовано
факт самовільного зайняття
відповідачем земельної ділянки площею
0,011 га та невиконання останньою вимог
припису від 23.12.13, тому державною
інспекцією сільського господарства у
Львівській області вдруге винесено
припис про необхідність звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
в місячний термін. Водночас, 29.01.14
складено протокол про адміністративне
правопорушення та винесено постанову
про накладення адміністративного
стягнення на ОСОБА_4, штраф був
сплачений відповідачем 03.02.14. Судами
установлено і те, що 06.03.14 втретє
складено акт перевірки дотримання
вимог земельного законодавства, в
якому відображено факт невиконання
припису від 29.01.14, а 11.07.14 Комісією
представників Городоцької міської
ради складено акт про завершення
відповідачем робіт з установлення
дерев'яної огорожі, чим здійснено
самовільне зайняття спірної земельної
ділянки, у акті також зазначено, що на
захопленій земельній ділянці
постелено дерев'яний настил,
встановлено дерев'яні конструкції і
літні столики. Як убачається з
матеріалів справи, предметом судового
розгляду є вимога Прокурора
Городоцького району Львівської
області заявлена в інтересах держави в
особі Городоцької міської ради до
Приватного підприємця ОСОБА_4 про
зобов'язання звільнити самовільно
зайняту земельну ділянку площею 0,0110 га,
розташовану за адресою АДРЕСА_1, шляхом
знесення самовільно збудованої
дерев'яної огорожі. Згідно зі статтею 13
Конституції України, земля, її надра,
атмосфера, повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади. Судами попередніх інстанцій
установлено, що спірна земельна
ділянка відноситься до земель
загального користування комунальної
власності Городоцької міської ради.
Статтею 123 Земельного кодексу України
унормовано, що надання земельних
ділянок комунальної власності у
користування здійснюється на підставі
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.
Згідно з приписами статті 124 вказаного
Кодексу передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у комунальній
власності, здійснюється на підставі
рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки шляхом укладення договору
оренди земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки. Передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у комунальній
власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
цього Кодексу. Отже, способом
волевиявлення ради, яка здійснює право
власності від імені відповідної
територіальної громади, щодо
регулювання земельних відносин є
прийняття відповідного рішення. За
приписами статті 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав. За приписами
статті 152 Земельного кодексу України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав юридичних осіб на земельні
ділянки може здійснюється шляхом
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав. Згідно з пунктом "б"
частини 1 статті 211 вказаного Кодексу
громадяни та юридичні особи несуть
цивільну, адміністративну або
кримінальну відповідальність
відповідно до законодавства, зокрема
за самовільне зайняття земельних
ділянок. Відповідно до статті 212
Земельного кодексу України самовільно
зайняті земельні ділянки підлягають
поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного
користування ними. Приведення
земельних ділянок у придатний для
використання стан, включаючи знесення
будинків, будівель і споруд,
здійснюється за рахунок громадян або
юридичних осіб, які самовільно зайняли
земельні ділянки. Повернення
самовільно зайнятих земельних ділянок
провадиться за рішенням суду. Правові,
економічні та соціальні основи
організації здійснення державного
контролю за використанням і охороною
земель визначені Законом України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель". Згідно зі статтею 1
вказаного Закону самовільне зайняття
земельної ділянки - це будь-які дії, які
свідчать про фактичне використання
земельної ділянки за відсутності
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування про її передачу у
власність або надання у користування
(оренду) або за відсутності вчиненого
правочину щодо такої земельної
ділянки, за винятком дій, які
відповідно до закону є правомірними.
Отже, чинним законодавством
передбачено, що для виникнення права
користування чи права оренди на
земельну ділянку необхідна наявність
волевиявлення органу, який здійснює
право власності від імені відповідної
територіальної громади щодо
регулювання земельних відносин, що
виражається у прийнятті рішення на
відповідній сесії і в подальшому надає
можливість на складання
правовстановлюючих документів на
землю. Таким чином, обов'язковою умовою
фактичного використання земельної
ділянки є наявність у особи, що її
використовує, правовстановлюючих
документів на цю земельну ділянку, а
відсутність таких документів свідчить
про самовільне зайняття земельної
ділянки. За приписами статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд, у визначеному
законом порядку, встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Згідно
з приписами статті 34 цього ж Кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Статтею 43 цього ж Кодексу
унормовано, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі усіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили. Згідно
з частиною 2 статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.
Дослідивши усі обставини справи та
надавши оцінку зібраним у справі
доказам, а саме актам перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства, протоколам про
адміністративні правопорушення,
приписам про усунення порушення
земельного законодавства, актам
обстеження земельної ділянки,
постановам про притягнення до
адміністративної відповідальності,
квитанціям про сплату відповідачем
штрафів, заяві про необхідність
проведення перевірки щодо законності
встановлення огорожі відповідачем,
судами обох інстанцій установлено, що
відповідачем спірна земельна ділянка
використовується без
правовстановлюючих документів та за
відсутності відповідного рішення
органу місцевого самоврядування.
Твердження скаржника про те, що наявні
в матеріалах справи акти, протоколи,
приписи складені з порушенням вимог
законодавства, тому безпідставно
прийняті судами до уваги, не може бути
підставою для скасування судових
рішень, оскільки доказів, які б
свідчили про оскарження відповідачем
документів, складених за результатами
проведення перевірок щодо
недотримання вимог земельного
законодавства у справі відсутні, а
перегляд законності складення цих
документів не відноситься до
компетенції господарського суду. Окрім
цього, враховується і те, що висновок
судів про самовільне зайняття
відповідачем спірної земельної
ділянки ґрунтується не лише на
матеріалах справи про адміністративне
правопорушення. Щодо посилань
скаржника на безпідставну відмову
судів у призначенні почеркознавчої
експертизи, то за приписами статті 41
Господарського процесуального кодексу
України призначення судової
експертизи є правом господарського
суду, яке він використовує для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні спору і потребують
спеціальних знань, як убачається з
матеріалів справи, суд апеляційної
інстанції розглянув вказане
клопотання відповідача та навів
обґрунтовані мотиви за якими його
відхилив. Довід скаржника про
недоведеність використання саме ним
спірної земельної ділянки визнається
неспроможним, оскільки спростовується
установленими судами обставинами
справи, зокрема фактами відображеними
в документах, складених за
результатами проведення перевірок
дотримання саме відповідачем вимог
земельного законодавства. З огляду на
те, що судами установлений факт
користування відповідачем спірною
земельною ділянкою без
правовстановлюючих документів,
висновок судів про наявність підстав
для звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки шляхом знесення
самовільно збудованої дерев'яної
огорожі визнається правомірним. Інші
доводи, викладені в касаційній скарзі
також не можуть бути підставою для
скасування постанови у справі,
оскільки вони не спростовують
установлених апеляційним судом
обставин та ґрунтуються на переоцінці
доказів, яка за приписами статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України знаходиться поза межами
компетенції суду касаційної інстанції.
Отже, з урахуванням меж перегляду
справи в касаційній інстанції підстав
для скасування постанови у справі та
задоволення касаційної скарги не
вбачається. Витрати за розгляд
касаційної скарги покладаються на
скаржника.
Враховуючи
викладене та керуючись статтями 1115, 1117,
1119, 11111 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський
суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 24.09.14 у справі
№ 914/1770/14 залишити без змін.

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

Головуючий суддя:
Т. Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

В.Швець