П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2014 року м.
КиївСудова палата у господарських
справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Барбари В.П.,
суддів:Берднік І.С.,Колесника П.І., Гуля
В.С.,Потильчака О.І., Ємця А.А.,Шицького
І.Б., - Жайворонок Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні заяву приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
(далі - ПАТ «СК «УСГ») про перегляд
постанови Вищого господарського суду
України від 1 липня 2014 року в справі
№ 910/17223/13 за позовом ПАТ «СК
«УСГ» до приватного акціонерного
товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» (далі - ПАТ
«УОСК») про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ПАТ «СК «УСГ»
звернулося до суду з позовом до ПАТ
«УОСК» про відшкодування в порядку
регресу шкоди в сумі 27 470 грн 83 коп. Свої
вимоги мотивувало тим, що 15 лютого 2012
року між ПАТ «СК «УСГ» (страховик) і
ОСОБА_9 (страхувальник) було укладено
договір добровільного страхування
наземного транспорту № 28-2840-12-00054, яким
застраховано майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з володінням,
користуванням та розпорядженням
транспортним засобом - Nissan X-Trail,
державний номер НОМЕР_1.

10 січня 2013 року сталася
дорожньо-транспортна пригода (далі -
ДТП) за участю автомобіля Nissan X-Trail,
державний номер НОМЕР_1, під керуванням
ОСОБА_9 та автомобіля ЗАЗ, державний
номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_10

Постановою Подільського районного
суду м. Києва від 24 січня 2013 року ОСОБА_10
визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення та
притягнуто до адміністративної
відповідальності.

На підставі калькуляції,
рахунка-фактури та інших документів
ПАТ «СК «УСГ» складено страховий акт
від 8 лютого 2013 року № ДККА-23494 та
виплачено на користь ОСОБА_9 страхове
відшкодування в розмірі 27 470 грн 83 коп.,
про що свідчить платіжне доручення від
8 лютого 2013 року № 2128.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_10 перед третіми особами за шкоду,
завдану внаслідок експлуатації
транспортного засобу ЗАЗ, державний
номер НОМЕР_2, застрахована в ПАТ
«УОСК» за полісом № АЕ/1295647.

Виплативши страхове відшкодування
власнику пошкодженого автомобіля, ПАТ
«СК «УСГ» просило стягнути з ПАТ «УОСК»
шкоду, завдану з вини водія ОСОБА_10

Рішенням господарського суду м. Києва
від 11 листопада 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 19 березня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, позов задоволено частково:
стягнуто з ПАТ «УОСК» на користь ПАТ
«СК «УСГ» 26 960 грн 83 коп. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Вищого господарського суду
України від 1 липня 2014 року постанову
апеляційного суду скасовано та
залишено в силі рішення суду першої
інстанції.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 22 вересня 2014 року справу
№ 910/17223/13 за заявою ПАТ «СК «УСГ» про
перегляд постанови Вищого
господарського Суду України від 1 липня
2014 року допущено до провадження
Верховного Суду України.

У заяві про перегляд з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України), ПАТ «СК
«УСГ» просить скасувати постанову
Вищого господарського Суду України від
1 липня 2014 року і прийняти нову
постанову про задоволення позову,
посилаючись на неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції норм матеріального права.

В обґрунтування заяви ПАТ «СК «УСГ»
надано постанову Вищого
господарського суду України від 14
листопада 2012 року у справі № 5028/17/22/2012,
правовідносини в якій, на думку
заявника, подібні до правовідносин у
справі, яка переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, Судова
палата у господарських справах
Верховного Суду України вважає, що
заява підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позивачем не надано доказів
направлення претензії з вимогою
виплатити страхове відшкодування в
порядку регресу, що свідчить про
відсутність порушення його прав з боку
відповідача.

Скасовуючи це рішення та частково
задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив із того, що позивач після
виплати страхового відшкодування
отримав право вимоги потерпілої особи
та не зобов'язаний звертатися
безпосередньо до особи, відповідальної
за заподіяний збиток, або до особи, у
якої застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплатити
матеріальне відшкодування. Тобто,
позивач може реалізувати своє право
шляхом звернення до суду із позовом.

Скасовуючи постанову апеляційного
суду та залишаючи без змін рішення суду
першої інстанції, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що позивач,
як страховик, який виплатив страхове
відшкодування, набув права кредитора
(потерпілого в ДТП) у страховому
зобов'язанні. Отже, в порядку та у
строки, визначені п. 35.1 ст. 35 Закону
України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі - Закон № 1961-IV) та ст.
1194 ЦК України, позивач зобов'язаний був
направити відповідачеві заяву про
виплату страхового відшкодування.
Оскільки позивач із такою заявою не
звертався, то строк виплати страхового
відшкодування не настав.

Разом із тим у постанові Вищого
господарського суду України від 14
листопада 2012 року у справі № 5028/17/22/2012,
на яку посилається заявник як на
підставу для порівняння, суд
касаційної інстанції, вирішуючи спір у
подібних правовідносинах, за подібних
предмета і підстав позову, за
аналогічного матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин,
дійшов протилежного висновку: позивач
(страховик) отримав право вимоги
потерпілої особи (страхувальника)
після виплати останній страхового
відшкодування та не зобов'язаний
звертатися безпосередньо до особи,
відповідальної за заподіяний збиток,
або до особи, у якої застраховано її
цивільно-правову відповідальність, з
вимогою виплатити матеріальне
відшкодування; позивач може
реалізувати своє право шляхом подачі
позову про стягнення страхового
відшкодування до суду.

Таким чином, має місце неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права - п. 35.1 ст. 35 Закону
№ 1961-IV.

Усуваючи вказані розбіжності, Судова
палата у господарських справах
Верховного Суду України виходить із
такого.

За змістом положень ч. 1 ст. 355
Господарського кодексу України об'єкти
страхування, види обов'язкового
страхування, а також загальні умови
здійснення страхування, вимоги до
договорів страхування та порядок
здійснення державного нагляду за
страховою діяльністю визначаються
Цивільним кодексом України (далі - ЦК
України), цим Кодексом, законом про
страхування, іншими законодавчими
актами.

Закон № 1961-IV регулює відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів і спрямований на забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та майну потерпілих при
експлуатації наземних транспортних
засобів на території України.

Системний аналіз положень цього Закону
дає підстави для висновку, що у момент
укладення договору обов'язкового
страхування страховик приймає на себе
зобов'язання відповідати перед
невизначеним і невідомим заздалегідь
колом осіб за майнову шкоду, завдану
цим особам страхувальником
відповідальності, тобто приймає на
себе фінансові ризики виплати
відшкодування завданої
страхувальником іншій особі майнової
шкоди.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою у випадках,
встановлених законом. До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Так, відповідно до ст. 993 ЦК України та
ст. 27 Закону України «Про страхування»
до страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Тобто у таких правовідносинах
відбувається передача (перехід) права
вимоги від страхувальника
(вигодонабувача) до страховика. Нового
зобов'язання із відшкодування збитків
при цьому не виникає, оскільки
відбувається заміна кредитора:
потерпілий (страхувальник) передає
страховику своє право вимоги до особи,
відповідальної за спричинення шкоди.
Отже, страховик виступає замість
потерпілого.

Особою, відповідальною за завдані
збитки, може бути як безпосередній
заподіювач шкоди, так і страхова
компанія, відповідальна за останнього.

Саме наведеними нормами матеріального
права регулюються правовідносини між
сторонами у справі, яка розглядається:
позивач - страхова компанія ПАТ «СК
«УСГ», виплативши страхове
відшкодування потерпілому ОСОБА_9 за
договором майнового страхування,
отримала від останнього право вимоги
до страхової компанії ПАТ «УОСК», яка
застрахувала відповідальність перед
третіми особами винного у заподіянні
шкоди водія ОСОБА_10

Таким чином ПАТ «СК «УСГ» реалізувало
своє право кредитора шляхом
пред'явлення вимоги до ПАТ «УОСК,
оскільки за договором страхування
відповідальності (Закон №1961-IV) останнє
надало згоду на прийняття обов'язку
сторони боржника у деліктному
зобов'язанні, якщо воно виникне.

Разом із тим за правилами п. 35.1 ст. 35
Закону № 1961-IV для отримання страхового
відшкодування потерпілий чи інша
особа, яка має право на отримання
відшкодування, протягом 30 днів з дня
подання повідомлення про ДТП подає
страховику заяву про страхове
відшкодування.

Наведена норма матеріального права
регулює порядок страхового
відшкодування у правовідносинах між
потерпілим (або особою, яка має право на
отримання відшкодування) і
страховиком, які відбуваються до
заміни кредитора.

Ураховуючи викладене, до нового
кредитора - ПАТ «СК «УСГ» - обов'язок
подачі заяви не перейшов і не міг
перейти, оскільки для останнього
відповідач у справі ПАТ «УОСК» - не є
страховиком у розумінні наведеної
норми, а є особою, відповідальною за
завдані збитки в порядку ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування».

Крім того, відповідно до рішення
Конституційного Суду України від 9
липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа
має право вільно обирати незаборонений
законом спосіб захисту прав і свобод, у
тому числі й судовий. Можливість
судового захисту не може бути
поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту. Держава може стимулювати
вирішення правових спорів у межах
досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач у справі,
що розглядається, отримав право вимоги
потерпілої особи після виплати
останній страхового відшкодування та
не зобов'язаний звертатися
безпосередньо до особи, відповідальної
за заподіяний збиток, або до особи, у
якої застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплати
матеріального відшкодування.
Відповідно до зазначених вище норм ПАТ
«СК «УГС» може реалізувати своє право
шляхом подачі позову до суду.

Таким чином, висновок суду касаційної
інстанції про відмову в задоволенні
позову на тій підставі, що страхова
компанія-позивач не звернулася до
страхової компанії-відповідача із
заявою в порядку п. 35.1 ст. 35 Закону №
1961-IV, є помилковим.

Неправильне застосування до спірних
правовідносин положень п. 35.1 ст. 35
Закону № 1961-IV призвело до
неправильного вирішення спору, що є
підставою для скасування рішення суду
касаційної інстанції.

З огляду на викладене постанова Вищого
господарського суду України від 1 липня
2014 року підлягає скасуванню з
направленням справи на новий
касаційний розгляд.

Керуючись ст.ст. 11123 , 11124 , 11125 ГПК
України, Судова палата у господарських
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Українська страхова група»
задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду
України від 1 липня 2014 року скасувати,
справу направити на новий касаційний
розгляд.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій п. 2 ч. 1 ст. 11116
Господарського процесуального кодексу
України.

Головуючий В.П. Барбара Судді: І.С.
Берднік В.С. Гуль А.А. Ємець Т.Є.
Жайворонок П.І. Колесник О.І.
Потильчак І.Б. Шицький