Господарський суд Чернігівської
========================================================================
========================================================================
========================
РІШЕННЯ

"27" листопада 2014 р.
Справа № 927/1781/14

Позивач: ОСОБА_1,

АДРЕСА_1

Відповідач: Публічне акціонерне
товариство "Будівельна компанія
"Домобудівник",

, вул. Щорса 59-а, м.
Чернігів, 14011

Предмет спору: про стягнення 10516,16 грн.

Суддя Белов С.В.

Представники сторін:

Позивача: ОСОБА_1

Відповідача: не з"явився

ОСОБА_1 подала позов до Публічного
акціонерного товариства "Будівельна
компанія "Домобудівник" про стягнення
10516,16 грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Позивачем надано власне письмове
підтвердження того, що в провадженні
суду або іншого органу, який в межах
своєї компетенції вирішує спір, не має
справи між тими ж сторонами, про той же
предмет та з тих же підстав, а також не
має рішення цих органів з такого спору.

В судовому засіданні 27 листопада 2014
року позивач виклав позовні вимоги та
просив задовольнити позов в повному
обсязі.

Розглянувши подані документи і
матеріали, вислухавши пояснення
позивача, з'ясувавши фактичні
обставини справи, дослідивши докази,
які мають юридичне значення для
вирішення спору, господарський суд
встановив наступне.

Клопотання про залучення документів до
матеріалів справи, підлягає
задоволенню, відповідно до ст. 22 ГПК
України.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 05 листопада
2013 року порушено провадження у справі
№ 927/1361/13 про банкрутство Публічного
акціонерного товариства "Будівельної
Компанії "Домобудівник".

У відповідності до ч. 4 ст. 10 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", суд, у
провадженні якого перебуває справа про
банкрутство, вирішує усі майнові спори
з вимогами до боржника, у тому числі
спори про визнання недійсними
будь-яких правочинів (договорів),
укладених боржником; про сплату
податків, зборів (обов'язкових
платежів); стягнення заробітної плати;
поновлення на роботі посадових та
службових осіб боржника, а також
визнання недійсними рішень державних
органів, пов'язаних з майновими
вимогами до боржника.

ОСОБА_1 працювала в ПАТ "Будівельна
компанія "Домобудівник". 19 лютого 2014
року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за
згодою сторін згідно п.1 ч. 1 ст. 36
Кодексу законів про працю України
(наказ від 19.02.2014 року № 26-ВК).

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 29 липня 2014
року у справі № 927/1127/14 присуджено до
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Будівельна компанія
"Домобудівник" на користь ОСОБА_1 23973,63
грн. заборгованості з виплати
заробітної плати за період з 01.05.2013 року
по 19.02.2014 року.

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 01 серпня 2014
року у справі № 927/1126/14 присуджено до
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Будівельна компанія
"Домобудівник" на користь ОСОБА_1 10516,16
грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 18.04.2014 року по 17.07.2014 року
включно.

В позовній заяві позивач просить
стягнути з відповідача 10516,16 грн.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з 21.07.2014 року
по 10.10.2014 року включно.

Відповідно до ст. 117 Кодексу Законів про
працю України, в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 Кодексу
Законів про працю України, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. За наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум, власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу Законів
про працю України, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного суду у 3-місячний строк з дня,
коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права, а
у справах про звільнення - місячний
строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки.

У відповідності до п. 25 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» N 13 від
24.12.1999 року, непроведення розрахунку з
працівником у день звільнення або, якщо
в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. Пропуск без
поважних причин тримісячного строку
звернення до суду є самостійною
підставою для відмови в позові, однак
якщо суд установить, що останній є
необґрунтованим, він відмовляє в його
задоволенні саме з цих підстав. Глава XV
КЗпП не передбачає винятків щодо
застосування строків звернення до
суду. Тому і правило ст. 238 КЗпП про
право органу, який розглядає спір,
постановити рішення про виплату
працівникові належних йому сум (крім
передбачених ст. 235 КЗпП виплат
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи)
без обмеження будь-яким строком
застосовується за умови додержання
строків звернення за вирішенням спору.

Статтею 234 Кодексу Законів про працю
України передбачено, що у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених ст. 233 Кодексу Законів про
працю України, районний, районний у
місті, міський чи міськрайонний суд
може поновити ці строки.

Проте, позивач не надав суду ні заяви
про поновлення пропущеного строку, ні
доказів наявності поважних причин
пропущення позивачем строку звернення
до суду за вирішенням трудового спору.

У відповідності до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене вище,
заслуговують на увагу приписи щодо
пропущення позивачем строку звернення
до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 Кодексу
Законів про працю України, якою
встановлено трьохмісячний строк для
звернення до суду про вирішення
трудового спору.

З огляду на викладене вище,
звернення до суду позивачем
здійснено з пропуском тримісячного
терміну.

На підставі викладеного вище,
враховуючи пропуск позивачем
тримісячного терміну звернення до
суду, суд приходить висновку про
відмову у позовній вимозі позивача
щодо стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
117 Кодексу Законів про працю України,
ст.ст. 22, 33, 34, 49, 82- 85 ГПК України, ст. 10
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя
Белов С.В.

.