РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2014 р.
Справа № 918/1025/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Бригинець Л.М.

суддів
Тимошенко О.М.

суддів
Коломис В.В.

при секретарі судового засідання
Полюхович О.В.

розглянувши апеляційну скаргу
фізичної особи - підприємець ОСОБА_1 на
рішення господарського суду
Рівненської області від 27.08.2014 р. у
справі № 918/1025/14 (суддя Марач В.В. )

за позовом Рівненський прокурор з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері в інтересах держави
в особі Регіональне управління Фонду
державного майна України по
Рівненській області

до відповідача-1 Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача-2 Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України"

про визнання правочину недійсним,
зобов'язання вчинити дії

за участю представників:

позивача - не з"явився

відповідача 1 - не з"явився

відповідача 2 - Ковтун О.Г.(довіреність
від 25.07.2014р.)

Фонд державного майна України -
Кириченко О.В. (довіреність №88 від
03.11.2014р.)

прокуратури - Шпинта С.М. (посвідчення
№014352 від 08.01.2013 р.)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 27.08.2014р. у
справі №918/1025/14 позов Рівненського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Рівненській області до відповідача-1
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
відповідача-2 Державного підприємства
"Управління промислових підприємств
Державної адміністрації залізничного
транспорту України" задоволено
частково. Визнано недійсним договір
оренди будинку, споруди (іншого об'єкта
нерухомості) від 11.12.2002 року, укладений
між Клесівським гранітним кар'єром
Львівської залізниці та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1.
Зобов"язано фізичну особу-підприємця
ОСОБА_1 повернути майно приміщення
магазину площею 140,6 м.кв., що
знаходиться на балансі відокремленого
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України"
розташоване за адресою АДРЕСА_1 за
актом приймання-передачі
балансоутримувачу - відокремленому
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України".
Відмовлено в задоволенні позову про
визнання недійсним договору оренди
№48/к/12 від 22.05.2012 індивідуально
визначеного (нерухомого або іншого)
майна, що належить до державної
власності, укладеного між Державним
підприємством "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України" та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідач-1 звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Рівненської області від 27.08.2014р. у
справі №918/1025/14 в частині визнання
недійсним договору оренди майна від
11.12.2002р. та прийняти нове рішення. (Яке
рішення має прийняти суд апеляційної
інстанції скаржник не зазначає).

В апеляційній скарзі скаржник
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Відповідач - 2 у письмовому відзиві на
апеляційну скаргу проти доводів
відповідача - 1 заперечує з підстав,
наведених у відзиві.

Згідно статті 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
надавши оцінку матеріалам справи,
проаналізувавши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

У липні 2014р. Рівненський прокурор з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері в інтересах держави
в особі Регіонального управління
Фонду державного майна України по
Рівненській області звернувся в
господарський суд Рівненської області
з позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (підприємець, відповідач-1) та
Державного підприємства "Управління
промислових підприємств Державної
адміністрації залізничного транспорту
України" (підприємство, відповідач-2) в
якому просив визнати недійсним договір
оренди №48/к/12 від 22.05.2012 індивідуально
визначеного майна - приміщення
магазину площею 140,6 м.кв., що
знаходиться на балансі відокремленого
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України" і
розташоване за адресою АДРЕСА_1;
визнати недійсним договір оренди від
11.12.2002 року будинку, споруди (іншого
об'єкта нерухомості) - приміщення
магазину, що знаходиться на балансі
відокремленого підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України" і
розташоване за адресою АДРЕСА_1;
зобов"язати фізичну особу-підприємця
ОСОБА_1 повернути майно приміщення
магазину площею 140,6 м.кв., що
знаходиться на балансі відокремленого
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України"
розташоване за адресою АДРЕСА_1 за
актом приймання-передачі
балансоутримувачу - відокремленому
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
зазначені договори оренди приміщення
магазину від імені орендодавця
укладені особою, яка не мала
повноважень на підписання таких
договорів.

Місцевий господарський суд, приймаючи
рішення дійшов висновку, що Договір
оренди будинку, споруди (іншого об'єкта
нерухомості) від 11.12.2002 року, укладений
між Клесівським гранітним кар'єром
Львівської залізниці та підприємцем
ОСОБА_1 є недійсним, так як не
відповідає вимогам закону, який діяв на
момент його укладення.

На вказане колегія суддів зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи,
11.12.2002 року між Клесівським гранітним
кар'єром Львівської залізниці, як
Орендодавцем та підприємцем ОСОБА_1.,
як Орендарем був укладений договір
оренди, відповідно до якого
Орендодавець передає, а Орендар бере в
тимчасове володіння приміщення
магазину площею 140,6 м.кв., що
розташоване за адресою АДРЕСА_1. Термін
оренди - з 01.01.2003р. по 01.07.2003р. та може
бути скорочений лише за згодою сторін.

Відповідно до п.5.1 Договору оренди від
11.12.2002р. розмір орендної плати за весь
об'єкт, що орендується є безоплатним.

Від імені Клесівського гранітного
кар'єру договір оренди укладав
директор Юркевич Ігор Романович.

Згідно свідоцтва про право власності
від 10.12.2002р., виданим Рівненським
обласним БТІ на підставі рішення
виконкому Клесівської селищної ради
від 20.11.2002р. № 133, будівля магазину,
розташована в АДРЕСА_1, на момент
укладення договору оренди від 11.12.2002
року належала Міністерству транспорту
України (Львівська залізниця) /а.с.32/ на
праві державної власності

Балансоутримувачем будівлі магазину,
розташованої по АДРЕСА_1, на момент
укладення договору оренди від 11.12.2002р.
був відособлений структурний
підрозділ Львівської залізниці
Клесівський гранітний кар'єр .

Пункт 1.1 Положення про відособлений
структурний підрозділ Львівської
залізниці Клесівський гранітний кар'єр
від 04.07.2000року (надалі Положення)
передбачає: "Клесівський гранітний
кар'єр (надалі Гранкар"єр) Львівської
залізниці заснований на
загальнодержавній власності,
відноситься до сфери управління
Міністерства транспорту України і
входить до складу Львівської державної
залізниці на правах відособленого
структурного підрозділу". Відповідно
до п.1.2 Положення Гранкар"єр є
відособленим структурним підрозділом
Залізниці у складі Залізниці без права
юридичної особи. Пунктом 1.6 Положення
встановлено, що Гранкар"єр діє на
підставі довіреності начальника
залізниці.

Відповідно до п.3.2 Положення Майно
гранкар"єру є державною власністю і
закріплюється за ним на праві
оперативного управління.

Гранкар"єр має право здавати майно в
оренду, а також списувати його з
балансу відповідно до чинного
законодавства ( п.3.7 Положення).

Однак відповідно до п.5.4.2 та п.5.4.4.
Положення укладати договори та діяти
від імені Залізниці директор
Гранкар"єра вправі тільки на підставі
довіреності начальника Залізниці.

Вироком Сарненського районного суду
Рівненської області від 02.03.2007 у справі
№1-44 2007 р. було встановлено, що директор
Клесівського гранітного кар'єру
Львівської залізниці Юркевич І.Р. при
укладенні договору оренди будівлі від
11.12.2002 з підприємцем ОСОБА_1 діяв без
довіреності від Львівської залізниці,
а відтак перевищив службові
повноваження.

Статтею 35 ГПК України передбачено, що
вирок суду в кримінальному провадженні
або постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для господарського суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, з наведеного вбачається,
що договір оренди будівлі від 11.12.2002
року від імені Орендодавця укладено
особою без відповідних на те
повноважень.

В момент укладення договору оренди від
11.12.2002 року діяли нормативно-правові
акти, норми яких повинні бути
обов'язково прийняті сторонами як
істотні умови цих договорів. Такими
нормативно-правовими актами є:

Закон України "Про оренду державного та
комунального майна" від 10.04.1992 року;

Постанова Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 року №786 "Про Методику
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу" .

Відповідно до ст.5 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", Орендодавцями є: підприємства,
установи та організації - щодо
нерухомого майна, загальна площа якого
не перевищує 200 квадратних метрів на
одне підприємство, установу,
організацію, та іншого окремого
індивідуально визначеного майна.

ВСП "Клесівський гранітний кар'єр" в
момент укладення договору оренди не
мав статусу юридичної особи, не був
підприємством, установою чи
організацією, а являвся лише
відокремленим структурним підрозділом
підприємства, а значить не мав
відповідної цивільної дієздатності
(правосуб'єктності).

Отже, укладати договори оренди будівлі
мали право ДТГО "Львівська залізниця"
та Державне підприємство "Управління
промислових підприємств Державної
адміністрації залізничного транспорту
України". Відокремлені структурні
підрозділи самостійно здавати в оренду
нерухоме майно права не мали.

Крім того, в преамбулі Договору оренди
будинку, споруди (іншого об'єкта
нерухомості) від 11.12.2002 зазначено, що
орендодавець - директор Клесівського
гранітного кар'єру Львівської
залізниці Юркевич Ігор Романович діє
на підставі Статуту. Проте, це не
відповідає дійсності, так як він на
момент укладення договору діяв
виключно на підставі Положення про
відособлений структурний підрозділ
Львівської залізниці Клесівський
гранітний кар'єр від 04.07.2000 року.

Відповідно до ст. 63 Цивільного кодексу
Української РСР від 18.07.1963 року, який
діяв на момент укладення договору
оренди від 11.12.2002 року, угода, укладена
від імені другої особи особою, не
уповноваженою на укладення угоди або з
перевищенням повноважень, створює,
змінює і припиняє цивільні права і
обов'язки для особи, яку представляють,
лише в разі дальшого схвалення угоди
цією особою.

Наступне схвалення угоди особою, яку
представляють, робить угоду дійсною з
моменту її укладення.

Однак, ні Міністерство транспорту
України, ні ДТГО "Львівська залізниця",
ні Державне підприємство "Управління
промислових підприємств Державної
адміністрації залізничного транспорту
України" не здійснювало дій, які би
свідчили про схвалення ними
оспорюваного Договору оренди будинку,
споруди (іншого об'єкта нерухомості)
від 11.12.2002року.

Відповідно до статті 48 Цивільного
кодексу Української РСР від 18.07.1963 року,
який діяв на момент укладення договору
оренди від 11.12.2002 року, недійсною є та
угода, що не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів також погоджується із
висновком місцевого господарського
суду про те, що позовні вимоги в частині
визнання недійсним договору оренди
№48/к/12 від 22.05.2012 р. не підлягають
задоволенню та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 793 Цивільного
кодексу України (від 16.01.2003р.) договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини)
укладається у письмовій формі. Договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) строком на
три роки і більше підлягає
нотаріальному посвідченню.

Статтею 220 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Як вбачається із п. 10 Договору
оренди №48/к/12 від 22.05.2012 року, його
укладено сторонами строком на три роки,
а тому вказаний договір підлягав
нотаріальному посвідченню.

Проте, всупереч положенням ст. 793
Цивільного кодексу України Договір
оренди №48/к/12 від 22.05.2012 року
нотаріально не посвідчений, а тому
відповідно до ст. 220 ЦК України є
нікчемним.

Враховуючи, що недійсність нікчемного
правочину прямо передбачена ст. 215 ЦК
України, судом першої інстанції
правомірно відмовлено в задоволенні
позовних вимог в частині визнання
недійсним договору оренди №48/к/12 від
22.05.2012 року.

Відповідно до статті 48 Цивільного
кодексу Української РСР від 18.07.1963 року,
який діяв на момент укладення договору
оренди від 11.12.2002 року по недійсній
угоді кожна з сторін зобов'язана
повернути другій стороні все одержане
за угодою, а при неможливості повернути
одержане в натурі - відшкодувати його
вартість у грошах, якщо інші наслідки
недійсності угоди не передбачені
законом. Така ж норма передбачена і
статтею 216 Цивільного кодексу України
від 16.01.2003 року.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
після укладення договору оренди
будинку, споруди (іншого об'єкта
нерухомості) від 11.12.2002 року
підприємець ОСОБА_1 користувалася
приміщенням магазину площею 140,6 м.кв.,
що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане зокрема підтверджується:

- рішенням Клесівської селищної ради
від 16.12.2003 року №225, яким надано дозвіл
підприємцю ОСОБА_1 на відкриття
кафе-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" в по АДРЕСА_1.

- листом Клесівської селищної
ради від 30.01.2014 року №02/16-62, яким селищна
рада повідомляє Рівненську
прокуратуру з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері про те, що в приміщенні магазину в
здійснює торгівельну діяльність
підприємець ОСОБА_1 з 2002 року по даний
час.

Про користування підприємцем ОСОБА_1
приміщенням магазину площею 140,6 м.кв.,
що розташоване за адресою по АДРЕСА_1 на
підставі договору оренди від 11.12.2002
року зазначено також у відзиві на позов
та не заперечується самим відповідачем
- 1 (а.с. 112-114). Крім того, у листі ФОП
ОСОБА_1 звернулась до Клесівського
кар"єроуправління (а.с. 115) з
пропозицією про призначення комісії
для передачі майна. Також факт
користування відповідачем - 1
вищезазначеним приміщенням магазину
підтверджується рішенням
господарського суду Рівненської
області від 15.03.2011 року у справі №12/213 за
позовом Державного підприємства
"Управління промислових підприємств
Державної адміністрації залізничного
транспорту України" до ФОП ОСОБА_1 про
стягнення орендної плати на підставі
договору оренди будинку, споруди
(іншого об'єкта нерухомості) від 11.12.2002
року та вироком Сарненського районного
суду Рівненської області від 02.03.2007 у
справі №1-44 2007.

Виходячи з того, що договір оренди
будинку, споруди (іншого об'єкта
нерухомості) від 11.12.2002 року та договір
оренди №48/к/12 від 22.05.2012р. індивідуально
визначеного (нерухомого або іншого)
майна, що належить до державної
власності є недійсними, правомірним є
висновок місцевого господарського
суду про те, що відповідно до ст.48 ЦК
Української РСР та ст.216 ЦК України
фізична особа-підприємець ОСОБА_1
зобов"язана повернути
балансоутримувачу - відокремленому
підрозділу Клесівському
кар"єроуправлінню Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України"
приміщення магазину площею 140,6 м.кв., що
розташоване за адресою по АДРЕСА_1.

Доводи скаржника про те, що договір
оренди від 11.12.2002р. є неукладеним у
зв"язку із тим, що сторони не досягли
згоди щодо всіх істотних умов, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
визначення договору неукладеним може
мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Як зазначено вище, факт
користування відповідачем - 1
(скаржником) приміщенням магазину на
підставі договору оренди від 11.12.2002р.
підтверджено у відзиві на позов ( а.с.
101) та в рішенні господарського суду
Рівненської області від 15.03.2011р. у
справі № 12/213, залишеним без змін
постановами Рівненського апеляційного
господарського суду від 07.06.2011р.та
Вищого господарського суду України від
01.11.2011р.

Згідно ст.ст. 32-34 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що приймаючи оскаржуване
рішення, суд першої інстанції повно та
всебічно дослідив обставини справи,
дав їм належну правову оцінку та виніс
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.
Доводи апелянта висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому у
суду апеляційної інстанції відсутні
підстави для його скасування чи зміни
та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємець ОСОБА_1 залишити без
задоволення

2. Рішення господарського суду
Рівненської області від 27.08.2014 р. у
справі № 918/1025/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Бригинець Л.М.

Суддя
Тимошенко О.М.

Суддя
Коломис В.В.