ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2014 р.
Справа № 911/4760/13

Розглянувши матеріали справи за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спліт», м.Біла
Церква

до Приватного акціонерного товариства
«Росава», м.Біла Церква

про стягнення 393296,79 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

представники:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Свинарьов О.В.

Обставини справи:

23.12.2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Спліт» звернулось
до Господарського суду Київської
області із позов до Приватного
акціонерного товариства «Росава» про
стягнення 393296,79 грн.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 12.02.2014 року
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спліт» задоволено
частково. Стягнуто з Приватного
акціонерного товариства «Росава» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спліт» 327747,08 грн.
інфляційних втрат, 47422,05 грн. 3% річних та
7503,38 грн. судового збору. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 19.05.2014 року
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Росава» на
рішення Господарського суду Київської
області від 12.02.2014 року залишено без
задоволення, а рішення Господарського
суду Київської області від 12.02.2014 року
без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 29.07.2014 року касаційну
скаргу Приватного акціонерного
товариства «Росава» задоволено
частково. Рішення Господарського суду
Київської області від 12.02.2014 року та
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 19.05.2014 року
скасовано в частині задоволених
позовних вимог про стягнення 327747,08
інфляційних втрат та 3% річних у сумі
47422,05 грн. з передачею справи на новий
розгляд в цій частині позову.

Відповідно до автоматизованої системи
документообігу суддю А.Ю.Кошика
визначено для розгляду справи №911/4760/13.

Ухвалою суду від 15.08.2014 року справу
№911/4760/13 прийнято до провадження судді
А.Ю.Кошика та призначено розгляд справи
на 02.09.2014 року.

Позивач, належним чином повідомлений
про час і місце розгляду спору, у судове
засідання 02.09.2014 року без поважних
причин не з'явився, про причини неявки
суд не повідомив, вимоги ухвали суду не
виконав. Представник відповідача 29.08.2014
року надіслав до господарського суду
письмові пояснення на виконання вимог
ухвали суду від 15.08.2014 року. Розгляд
справи відкладався на 16.09.2014 року.

Позивач, належним чином повідомлений
про час і місце розгляду спору, у судове
засідання 16.09.2014 року повторно не
з'явився та надіслав клопотання про
відкладення розгляду справи. Розгляд
справи відкладався на 09.10.2014 року.

Представник позивача у судовому
засіданні 09.10.2014 року подав письмові
пояснення на виконання вимог ухвали
суду та клопотання про продовження
строку розгляду спору у справі №911/4760/13
відповідно до ст.69 ГПК України, яке було
задоволено судом. Розгляд справи
відкладався на 28.10.2014 року.

Позивач, належним чином повідомлений
про час і місце розгляду спору, у судове
засідання 28.10.2014 року не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив.
Розгляд справи відкладався до 06.11.2014
року.

В судове засідання 06.11.2014 року позивач
повторно не з'явився. Відповідач в
судовому засіданні 06.11.2014 року проти
позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані ними
докази та пояснення, судом встановлено
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в ході попереднього
розгляду справи, рішенням
Господарського суду Київської області
від 29.06.2004 року у справі №119/7-04 за
позовом ТОВ «Спліт» до ЗАТ «Росава» про
стягнення 312284,45 грн. встановлено, що
25.11.2002 року між позивачем (продавець) та
відповідачем (покупець) було укладено
контракт № 1086, за умовами якого,
позивач зобов'язався продати, а
відповідач купити електродвигуни у
відповідності до специфікацій, які є
невід'ємною його частиною.

Вищевказаним рішенням встановлено
факт неналежного виконання
відповідачем свого зобов'язання з
оплати заборгованості за поставлений
товар в сумі 303199,79 грн., яке мало бути
виконане в строк до 31.12.2003 року, та
стягнуто з ЗАТ «Росава» на користь ТОВ
«Спліт» 303188,79 грн. основного боргу та
2666,40 грн. 3% річних за період з 31.12.2003 року
по 15.04.2004 року.

Зазначене судове рішення було
оскаржене відповідачем і за наслідками
цого перегляду в апеляційному порядку
Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 15.03.2011 року у
справі № 199/7-04 рішення залишено без
змін. Постановою Вищого господарського
суду України від 17.05.2011 року у справі
№119/7-04 постанову Київського
апеляційного господарського суду від
15.03.2011 року залишено без змін. 03.06.2011
року Господарським судом Київської
області видано наказ на примусове
виконання рішення у справі № 119/7-04.

Вказане судове рішення про стягнення з
відповідача основного бору за
контрактом № 1086 було виконано у
повному обсязі лише 08.09.2011 року, що
підтверджується банківською випискою
з рахунку позивача (вказаний факт
встановлено Київським апеляційним
господарським судом при винесенні
постанови від 25.10.2012 року у справі
№26/086-12). Тобто заборгованість за
контрактом № 1086 була сплачена лише
08.09.2011 року.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до
суду з позовом, за яким порушено
провадження у справі № 911/4760/13, що
розглядається, в якому просить
стягнути з відповідача на підставі ст.
625 Цивільного кодексу України
інфляційні та річні за весь період
фактичного прострочення виконання
зобов'язання за контрактом № 1086.
Зокрема, оскільки у справі № 119/7-04 3%
річних були нараховані до 15.04.2004 року, а
борг відповідачем погашено лише 08.09.2011
року, позивач просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 3% річних за
прострочення виконання зобов'язання за
період з 16.04.2004 року по 01.07.2009 року в сумі
47422,05 грн. та інфляційне збільшення суми
боргу за період з 01.01.2004 року по 01.07.2009
року в сумі 345874,74 грн.

В ході попереднього розгляду спору
відповідачем було подано заяву про
застосування строку давності до
заявлених вимог про стягнення
інфляційних та річних, однак така заява
не була врахована, оскільки суд дійшов
висновку про переривання строку
давності поданням позову щодо
стягнення основної заборгованості, в
тому числі і щодо похідних вимог,
зокрема, з дня подання позову у справі
№ 119/7-04 до дня вирішення спору у
відповідній справі.

Також, судом під час попереднього
розгляду справи № 911/4760/13 було
враховано в розумінні ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України обставини, викладені в
постанові Київського апеляційного
господарського суду від 25.10.2012 року у
справі №26/086-12, яку залишено у силі
постановою Вищого господарського суду
України від 16.01.2013 року. Зокрема, те, що
відповідно до частини другої ст. 264 ЦК
України, позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК
України).

У зв'язку з чим, суд врахував, що 15.04.2004
року в зв'язку із зверненням позивача
до суду з першої інстанції з позовом у
справі № 119/7-04 строк позовної давності
було перервано і лише 15.03.2011 року, коли
постановою Київського апеляційного
господарського суду рішення
Господарського суду Київської області
від 29.06.2004 року залишено без змін,
перебіг позовної давності почався
знову.

На підставі наведених обставин, суд під
час попереднього розгляду справи
дійшов висновку, що звернення позивача
до суду з позовом про стягнення з
відповідача на свою користь 345874,74 грн.
інфляційної складової боргу за період
з 01.01.2004 року по 01.07.2009 року та 47422,05грн. 3%
річних за період з 16.04.2004 року по 01.07.2009
року відбулося в межах строків
позовної давності.

У зв'язку з чим, рішенням суду від 12.02.2014
року у справі у справі № 911/4760/13 було
стягнуто з відповідача на користь
позивача 327747,08 грн. інфляційних витрат
за період з 01.01.2004 року по 01.07.2009 року та
47422,05 грн. 3% річних за період з 16.04.2004
року по 01.07.2009 року. В решті позову
відмовлено у зв'язку з перерахунком
судом заявленихз вимог.

За наслідками прегляду зазначеного
рішення суду у справі № 911/4760/13 Вищой
господарський суд України постановою
від 29.07.2014 року скасував рішення в
частині задоволених позовних вимог (та
постанову апеляції, якою рішення було
залишено без змін) та дійшов висновку
про необхідність направлення
матеріалів у відповідній частині на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема, Вищой господарський суд
України звернув увагу, що апеляційний
суд при розгляді справи №26/086-12 не
встановлював преюдиціального факту
переривання перебігу позовної
давності до заявлених у справі № 911/4760/13
вимог, а лише надав правову оцінку
існуючим фактам з вказівкою про
переривання позовної давності у
справі, що ним переглядалась.

Відповідно до ст. 11112 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи,
враховуючи встановлені судом
обставини, які не піддаються сумніву
судом касаційної інстанції та вказівки
касаційної інстанції щодо обставин,
які необхідно дослідити, судом
встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
№26/086-12, судом розглядався позов про
стягнення з відповідача на користь
позивача інфляційних та річних на суму
основного боргу, підтверджену рішенням
суду у справі №119/7-04, за період з 02.07.2009
року по 07.09.2011 року і враховуючи, що
відповідний позов було подано в липні
2012 року, нарахування заявлені в межах
трирічного строку (з дати подання
позову у справі №26/086-12, трирічний строк
позовної давності охоплює липень 2009
року).

Таким чином, виходячи з обставин справи
№26/086-12, судом надано правову оцінку
щодо строку давності виключно до
заявлених у справі вимог. В той час,
надання правової оцінки обставинам у
справі, не ототожнюється зі
встановленням певних конкретних
обставин, які можуть мати значення при
вирішенні іншої справи в розумінні
ст.35 Господарського процесуального
кодексу України.

Зокрема, як роз'яснено в абзаці 4 п.2.6
постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 №18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» преюдиціальне
значення процесуальним законом
надається саме фактам, встановленим
судовими рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

Водночас, предметом позову в даній
справі (№911/4760/13) є стягнення
інфляційних втрат та 3% річних,
нарахованих за інші періоди, ніж у
справі №26/086-12, а саме: 345874,74 інфляційних
втрат - за період з 01.01.2004 року по 01.07.2009
року; 3% річних у сумі 47422,05 грн. - за
період 16.04.2004 року по 01.07.2009 року. Тому
питаня щодо переривання строку
давності та дослідження факту
заявлення вимог в межах строків
давності має вирішуватись в кожному
конкретному випадку в залежності від
фактичних обставин спору та моменту
звернення до суду.

З врахуванням змісту ч.2 ст.264 ЦК
України, обставина переривання
перебігу позовної давності та
пов'язана з цим відсутність підстав для
її застосування та відмови в позові,
мають встановлюватися господарським
судом при вирішенні кожного
(конкретного) спору, а значить не може
мати ознак фактів, що мають
преюдиціальне значення, за винятком
випадків тотожності предмета позову у
справах.

Також, згідно з вказівками касаційної
інстанції під час новоготрозгляду
справи необхідно дослідити обставини
справи з врахуванням того, що норма ч.2
ст.264 Цивільного кодексу України
встановлює, що перебіг позовної
давності переривається пред'явленням
позову до однієї особи, якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Позовна давність
переривається не в будь-якому випадку
пред'явлення позову, а лише в тому разі,
коли особа, маючи право вимоги на час
звернення з позовом, подає позов,
предметом якого є не вся вимога, а лише
її частина.

При цьому, у ч.2 ст.264 Цивільного кодексу
України йдеться про дійсну вимогу,
право на яку має особа на момент
пред'явлення позову, а не про вимоги
особи, право на які може виникнути у
майбутньому. У зв'язку з цим, не
виключається відсутність правових
підстав для переривання позовної
давності, оскільки, пред'являючи 15.04.2004
року позов у справі №119/7-04, позивач у
повному обсязі (в частині стягнення 3%
річних) заявив вимогу, право на яку мав
на той час, і жодна частина вимоги не
залишилася поза предметом цього
позову.

Так, на момент подання позову у справі
№119/7-04 (15.04.2004 року), предметом якого,
зокрема, було стягнення з ЗАТ «Росава»
на користь ТОВ «Спліт» 3% річних у сумі
2666,40 грн., нарахованих за період з 31.12.2003
року по 15.04.2004 року, позивач ще не мав та
не міг мати права на вимоги про
стягнення інфляційних втрат та 3%
річних у сумі 47422,05 грн., нарахованих за
період 16.04.2004 року по 01.07.2009 року,
оскільки останні вимоги станом на
15.04.2004 року були неіснуючими, а тому й
об'єктивно не могли бути частиною
вимоги ТОВ «Спліт» у справі №119/7-04.
Наведене не виключає відсутність
передбачених ч.2 ст.264 Цивільного
кодексу України підстав для
переривання перебігу позовної
давності у даній справі.

Таким чином, необхідно дослідити
правові підстави переривання позовної
давності та достеменно встановити
обставини щодо того, яка саме частина
вимоги, право на яку мав позивач, була, а
яка не була предметом позову у справі
№119/7-04 при зверненні позивача до суду
першої інстанції 15.04.2004 року.

У зв'язку з чим, судом в становлено, що
позов у справі №911/4760/13 подано, як
свідчить відбиток штампу поштового
відділення відправника - 18.12.2013 року
(зареєстровано канцелярією суду 23.12.2013
року) щодо вимог про стягнення 345874,74
інфляційних втрат - за період з 01.01.2004
року по 01.07.2009 року та 3% річних у сумі
47422,05 грн. - за період 16.04.2004 року по 01.07.2009
року. Тобто до вимог, право на які
виникло у позивача на початку 2004 року,
позов подано лише в кінці 2013 року.

Таким чином, станом на момент подання
позову у справі №911/4760/13 трирічний
строк позовності охоплює період
відповідно з 18.12.2010 року, від так, до
вимог, на які позивач мав право до 18.12.2010
року строк позовної давності
вважається таким, що сплинув.

Від так, враховуючи, що предметом
розгляду у справі є вимоги, про
стягнення річних та інфляційних, право
на які позивач мав з початку 2004 року по
01.07.2009 року, такі вимоги не охоплюються
строком позовної давності в разі
пред'явлення позову 18.12.2013 року,
оскільки заявлені за перод до 18.12.20110
року, тобто більш ніж за три роки до
звернення до суду.

Щодо посилань позивача на факт
переривання строку давності
пред'явленням позову у справі №119/7-04 та
його відновлення (початок нового
строку давності з 15.03.2011 року), суд
зазначає, що моментом переривання
строку позовної давності є факт
звернення з позовом до суду, при цьому з
огляду на норму ст. 264 Цивільного
кодексу України, не визначено періоду
переривання та моменту закінчення
такого переривання прийняттям
відповідного судового рішення.

Враховуючи, що судовий розгляд справи
№119/7-04 щодо стягнення основного боргу
тривав з 2004 року по 2011 рік, право
позивача на нарахування похідних від
такої суми основного боргу вимог
(річних, інфляційних) не обмежувалось
трирічним строком, і позивач мав право
на вимогу про стягнення річних та
інфляційних на відповідну суму
основного боргу протягом всього
періоду судового розгляду у справі
№119/7-04, в тому числі щодо останього дня
переривання строку, до якої діє
трирічний строк давності (до 15.03.2014
року).

Однак, оскільки право позивача на
вимогу про стягнення річних та
інфляційних існувало в період з 2004 року
по 2011 рік, позивач повинен був заявляти
відповідні вимоги з дотриманням
трирічного строку давності щодо кожної
з них, тобто у відповідні часові
проміжки. Під час розгляду справи
№119/7-04 в період з 2004 року по 2011 рік,
позивач мав змогу звертатись до суду з
вимогами про стягнення річних та
інфляційних на спірну суму боргу за
трирічні періоди, що передували
нарахуванню.

Подання ж позову 18.12.2013 року, щодо вимог
за період з початку 2004 року по 01.07.2009
року, тобто більш ніж через чотири роки
після виникнення у позивача
відповідного права (щодо останнього
дня нарахування), свідчить про пропуск
позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України
передбачено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу
України заява про захист цивільного
права або інтересу має бути прийнята
судом до розгляду незалежно від спливу
позовної давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що позивачем пропущено
встановлений ст. 257 Цивільного кодексу
України строк позовної давності для
стягнення заявлених у справі річних та
інфляційних, про застосування якого
заявив відповідач, і позивачем не
обґрунтовано поважності причин
пропущення позовної давності,
зазначене є підставою для відмови в
позові у відповідності до ч. 4 ст. 267
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

З огляду на встановлені судом
обставини та норми чинного
законодавства, позовні вимоги
задоволенню не підлягають у зв'язку з
застосуванням строку позовної авності.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя
А.Ю. Кошик

дата підписання 14.11.2014 р.