КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2014 р. Справа№ 910/8573/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін, згідно
протоколу судового засідання від 05.11.2014
року

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

підприємства зі стовідсотковим
іноземним капіталом "Брама-Консалтинг"

на рішення господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 року

у справі №910/8573/14 (суддя Нечай О.В.)

за позовом підприємства зі
стовідсотковим іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг"

до: 1) публічного акціонерного
товариства "Кредитпромбанк";

2) публічного акціонерного
товариства "Дельта Банк".

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - товариство з обмеженою
відповідальністю "Ерфольг Україна"

про визнання недійсним договору
купівлі - продажу прав вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 року у справі №910/8573/14 в
позові відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 року у справі №910/8573/14
та прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.09.2014 року у
справі №910/8573/14 прийнято апеляційну
скаргу ГБК "Авіатор" до провадження та
призначено її до розгляду за участю
уповноважених представників сторін.

Представник позивача у судовому
засіданні 05.11.2014 року надав пояснення,
якими підтримав доводи викладені в
скарзі та просив апеляційну скаргу
задовольнити. Представники
відповідачів у судовому засіданні
05.11.2014 року надали пояснення, якими
заперечили проти доводів викладених в
скарзі та просили апеляційну скаргу
залишити без задоволення.

Представник третьої особи у судове
засідання 05.11.2014 року не з'явився, про
причини неявки колегію суддів
апеляційної інстанції не повідомив,
хоча про дату, час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що третя особа повідомлена про час та
місце судового розгляду належним
чином, а отже наявні підстави щодо
можливості розгляду справи за
відсутності її представника.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 03.06.2011 року між ПАТ
"Кредитпромбанк" (далі - банк) та ТОВ
"Ерфольг Україна" (далі - позичальник)
було укладено кредитний договір
№04.1/07/11-КЛТ, відповідно до умов якого
банк надає позичальнику кредити на
умовах забезпеченості, цільового
використання, строковості, повернення
та платності наданих грошових коштів
(п. 2.1. договору).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 вказаного
договору усі вимоги банку до
позичальника, що виникнуть у
майбутньому за цим договором та
додатковими угодами, укладеними в
рамках цього договору, забезпечується
заставою майна та майнових прав, що
належать позичальнику та третім
особам, за укладеними з останніми
договорами застави; основним
забезпеченням повернення кредитів,
сплати процентів, комісії та пені є
застава, іпотека майна позичальника та
майнових поручителів.

03.06.2011 року між ПАТ "Кредитпромбанк"
(далі - іпотекодержатель) та
Підприємством зі стовідсотковим
іноземним капіталом "Брама-Консалтинг"
(далі - іпотекодавець) було укладено
іпотечний договір №13/07104/11-КЛТ,
відповідно до умов якого у
забезпечення зобов'язань позичальника
перед банком за кредитним договором
№04.1/07/11-КЛТ від 03.06.2011 року
іпотекодавець надає іпотекодержателю
в іпотеку майно, яким є восьмикімнатна
квартира, що знаходиться за адресою:
Україна, м. Київ, вул. Павлівська, буд. 18,
кв. 100, загальною площею 803,50 кв.м.,
житловою площею 188,00 кв.м. та належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 3.2.5 вказаного
іпотечного договору іпотекодержатель
має право здійснити відступлення прав
за цим договором без отримання згоди
іпотекодавця за умови, що одночасно
здійснюється відступлення прав вимоги
за кредитним договором.

27.09.2013 року між ПАТ "Кредитпромбанк"
(далі - продавець) та ПАТ "Дельта Банк"
(далі - покупець) укладено договір
купівлі-продажу прав вимоги (далі -
договір), відповідно до умов якого
продавець погоджується продати
(відступити) права вимоги та передати
їх покупцю, а покупець погоджується
купити права вимоги, прийняти їх і
сплатити загальну купівельну ціну.

Згідно з п. 1 договору права вимоги
означає всі права вимоги (як існуючі,
так і майбутні, як наявні, так і умовні)
продавця у якості кредитора до
позичальників за кредитними
договорами, а також всі права вимоги
продавця до осіб, які надали
забезпечення, за договорами
забезпечення, включаючи будь-які та всі
права вимоги та засоби захисту прав,
які доступні продавцю, щодо виконання
позичальниками та/або особами, які
надали забезпечення, будь-яких своїх
обов'язків за кредитними договорами та
договорами забезпечення.

Відповідно до п. 2.3 договору права
вимоги переходять від продавця до
покупця та обов'язки продавця передати
права вимоги вважаються виконаними з
моменту підписання продавцем та
покупцем акту приймання-передачі прав
вимог.

Згідно з додатком №1 до договору ПАТ
"Кредитпромбанк" продало ПАТ "Дельта
Банк" право вимоги до позивача
(Підприємство зі стовідсотковим
іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг").

Однак, позивач, вважаючи, що укладений
між сторонами договір купівлі-продажу
прав вимоги не відповідає вимогам
чинного законодавства, звернувся до
господарського суду з позовом про
визнання його недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
Підприємство зі стовідсотковим
іноземним капіталом "Брама-Консалтинг"
посилається на те, що цей договір є
значним правочином (відповідно до
додатку №1 до договору, загальна сума
прав вимоги, що продається
відповідачем 1 відповідачу 2 складає 5 313
455 557,61 грн.), але укладався без
відповідного рішення загальних зборів
акціонерів відповідачів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього кодексу. Зміст правочину, у тому
числі договору, не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства (ч.
1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання договорів
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність в момент
укладення договору тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
договорів недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до п. 3.1 договору за продаж
(відступлення) продавцем прав вимоги за
цим договором покупець зобов'язується
сплатити продавцю загальну купівельну
ціну протягом п'яти робочих днів з дати
підписання.

Згідно з п. 1.1 цього договору, під
вживаним у договорі терміном «Загальна
Купівельна Ціна» розуміється сума всіх
купівельних цін за права вимоги та
становить 2 868 115 813,48 грн., отже це і є
вартість прав вимог, що
підтверджується додатком №1 до даного
договору (остання графа).

Тобто, як вірно встановив суд першої
інстанції, позивач невірно зазначає, що
вартість прав вимоги складає суму 5 313 455
557,61 грн., оскільки це розмір
відступлених вимог за договором.

Разом з тим, згідно відомостей, що
містяться у звіті про фінансовий стан
відповідача 2, станом на 31.12.2012 року,
вартість його активів складала 29 646 897
000,00 грн., 10% від якої відповідно
становить 2 964 689 700,00 грн., а 25% становить 7
411 724 250,00 грн.

Також, згідно відомостей, що містяться
у звіті про фінансовий стан
відповідача 1, станом на 31.12.2012 року,
вартість його активів складала 11 217 859 000
грн., 10% від якої відповідно становить 1
121 785 900,00 грн., а 25% становить 2 804 464 750,00
грн.

Крім того, всупереч твердженням
позивача, що спірний договір укладався
без відповідного рішення загальних
зборів акціонерів відповідачів, у
матеріалах справи міститься копія
Рішення №11 єдиного акціонера, який
володіє 100% акцій відповідача 1 від
27.09.2014 року, та який керуючись ч. 3 ст. 70
Закону України «Про акціонерні
товариства», попередньо схвалив
укладення відповідачем 1 у період
починаючи з 27.09.2013 року по 31.12.2013 року
(включно) будь-яких договорів
купівлі-продажу, уступки прав вимоги
(або договорів факторингу) стосовно
відступлення прав вимоги за кредитними
договорами та договорами забезпечення,
в тому числі але не обмежуючись
договорами поруки тощо, будь-яким
третім особам, і гранична вартість
кожного договору не повинна
перевищувати 3 000 000 000 (три мільярди)
гривень, а гранична сукупна вартість
всіх договорів не повинна перевищувати
25 000 000 000 (двадцять п'ять мільярдів)
гривень.

Вищевказаним Рішенням №11 було
уповноважено Голову Правління Банку
Масюру Віталія Олександровича або
будь-яку іншу особу з правом підпису
від імені банку на підставі Статуту або
довіреності від Голови Правління на
виконання цього Рішення акціонера
укладати (вчиняти), підписувати від
імені банку вищезазначені договори,
вносити в них зміни та доповнення, та
підписувати всі інші, необхідні для
виконання цього Рішення акціонера,
документи.

Згідно з рішенням засідання Наглядової
ради відповідача 1 від 11.09.2013 року
(протокол №30) дозволено проведення
будь-яких операцій між відповідачем 1
та відповідачем 2 без додаткових рішень
Наглядової ради, та вказано не вважати
ці дії порушенням положень Статуту.

Також у матеріалах справи наявна копія
рішення №7 єдиного акціонера, який
володіє 100% акцій відповідача 1 від
13.09.2013 року, про погодження рішення
Наглядової ради відповідача 1 від 11.09.2013
року (оформленого протоколом засідання
від 11.09.2013 року №30) про надання дозволу
на проведення будь-яких операцій між
відповідачем 1 та відповідачем 2 без
додаткових рішень Наглядової ради
відповідача 1, та вказано не вважати ці
дії порушенням положень Статуту
відповідача 1.

Отже, як вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідно до умов Статуту
оспорюваний договір не був значним
правочином, а відтак не потребував
рішення наглядової ради або загальних
зборів акціонерів банку, натомість у
відповідача 1 єдиним акціонером були
прийняті відповідні рішення, яких
вимагав закон, чим спростовуються
доводи скаржника.

Водночас, як правильно встановлено
місцевим господарським судом, позивач
не є стороною чи зобов'язаною особою за
оспорюваним договором, з огляду на що у
відповідності до положень ст.ст. 11, 509
Цивільного кодексу України та ст. 173, 174
Господарського кодексу України, які
визначають правочин (угоду) як підставу
для виникнення у її сторін
кореспондуючих прав та обов'язків,
спірний договір безпосередньо не
впливає на права та обов'язки позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 Цивільного
кодексу України сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного
кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

В силу ст. 514 Цивільного кодексу України
до нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Порядок заміни кредитора у
зобов'язанні визначений в ст. 516
Цивільного кодексу України. Так, заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3.2.5 іпотечного
договору №13/07104/11-КЛТ від 03.06.2011 року,
іпотекодержатель має право здійснити
відступлення прав за цим договором без
отримання згоди іпотекодавця за умови,
що одночасно здійснюється
відступлення прав вимоги за Кредитним
договором.

Отже, враховуючи умови договору та
наведені норми законодавства, права та
законні інтереси позивача у зв'язку з
укладенням договору купівлі-продажу
права вимоги між відповідачем 1 та
відповідачем 2 жодним чином не були
порушені.

Тобто, із наведеного слідує, що
обставини, на які посилається позивач,
звертаючись до господарського суду з
позовом про визнання спірного договору
недійсним, не свідчать про наявність
підстав для визнання укладеного між
сторонами договору купівлі-продажу
прав вимоги від 27.09.2013 року недійсним,
оскільки не підтверджені належними та
допустимими доказами.

Аналогічний правовий висновок
викладений в постанові Вищого
господарського суду України від 18.09.2014
року у справі №910/6719/14.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Посилання скаржника на
невідповідність фінансового звіту
відповідачів та призначення
експертизи щодо визначення ринкової
вартості прав вимоги, колегією суддів
відхиляються, оскільки це не є
предметом дослідження даної справи.
При цьому, даний звіт не покладений в
основу оскаржуваного рішення та його
можлива невідповідність не спростовує
встановлених судом інших обставин у
справі.

Інших доказів, які могли б свідчити про
недійсність даного договору та
недотримання вимог закону в момент
його підписання, скаржником суду не
надано.

Тобто, доводи скаржника зводяться до
намагань надати їм перевагу над
встановленими судом першої інстанції
обставинами, та переоцінити ці
обставини, що не впливає на результат
розгляду справи.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду міста Києва від
30.07.2014 року у справі №910/8573/14 відповідає
обставинам справи, є законним та
обгрунтованим, а тому не підлягає
скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу підприємства
зі стовідсотковим іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг" на рішення
господарського суду міста Києва від
30.07.2014 року у справі №910/8573/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 30.07.2014 року у справі
№910/8573/14 залишити без змін.

3. Справу №910/8573/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
А.Г. Майданевич

А.І. Тищенко