ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р.Справа №
916/1800/14Колегія суддів Одеського
апеляційного господарського суду у
складі:

головуючого Ярош А.І.,

суддів: Журавльова О.О., Лавриненко Л.В.,

(склад судової колегії змінено згідно
розпорядження голови суду від 17.11.2014
року)

при секретарі судового засідання:
Селиверстовій М.В.,

за участю представників сторін

від позивача - Оськін М.Д., за
довіреністю;

від відповідача - Чернишева А.О., за
довіреністю;

від третьої особи - Скворцова О.В., за до
віреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства «Іллічівський
морський торговельний порт»

на рішення господарського суду
Одеської області від 27 серпня 2014 року

по справі № 916/1800/14

за позовом Виробничо-сервісної фірми
«Гідрогеосервіс» у вигляді товариства
з обмеженою відповідальністю

до Державного підприємства
«Іллічівський морський торговельний
порт»

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Державного
підприємства «Адміністрація морських
портів України» в особі Іллічівської
філії

про стягнення 68 945,69 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Виробничо-сервісна фірма
«Гідрогеосервіс» у вигляді товариства
з обмеженою відповідальністю
звернулась до господарського суду
Одеської області з позовною заявою про
стягнення з Державного підприємства
«Іллічівський морський торговельний
порт» 68 945,69 грн., з яких 55 690,33 грн.
основної заборгованості, 3 791,34 грн.
пені, 7429,98 грн. інфляційних втрат, 2 034,04
грн. 3% річних (згідно заяви про
зменшення позовних вимог від 26.08.2014
року).

Рішенням господарського суду Одеської
області від 27.08.2014 р. (суддя Щавинська
Ю.М.) позов задоволено частково,
стягнуто з Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" на користь Виробничо-сервісної
фірми "Гідрогеосервіс" у вигляді
товариства з обмеженою
відповідальністю основну
заборгованість у сумі 55 690 грн. 33 коп.,
пеню у сумі 3 658 грн. 16 коп., 3% річних у
сумі 2 025 грн. 42 коп., індекс інфляції у
сумі 6 897 грн. 12 коп., судовий збір у сумі 1
809 грн. 12 коп.

В решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції дійшов висновків про те, що
наявність заборгованості у сумі 55 690,33
грн. підтверджується матеріалами
справи та відповідачем не спростована,
водночас, судом першої інстанції
здійснені перерахунки штрафних
санкцій та зроблено власний розрахунок
штрафних санкцій, внаслідок чого
позовні вимоги задоволені частково.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Державне підприємство «Іллічівський
морський торговельний порт»
звернулось до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Одеської області
скасувати та прийняти нове, яким у
позові відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
апелянт зазначає, що твердження суду
щодо переходу за договором лише прав
без обов'язків до правонаступника ДП
«Адміністрація морських портів
України», які виникли до реорганізації,
є помилковим, так як дане твердження
суперечить поняттю договору.

Апелянт вважає, що суд повинен був
замінити відповідача ДП «ІМТП» на
правонаступника ДП «Адміністрація
морських портів України» в особі
Іллічівської філії.

Крім того, скаржник звертав увагу на те,
що суд першої інстанції не врахував
клопотання відповідача про
застосування спеціального строку
позовної давності в один рік, а тому
вважає, що термін позовної давності для
стягнення пені за актами №14, 15 сплив.

Представник апелянта в судове
засідання не з'явився, хоча був
повідомлений належним чином про час,
дату та місце розгляду апеляційної
скарги, про що свідчить поштове
повідомлення про вручення ухвали суду.

За таких обставин, оскільки апелянт не
скористався своїм правом на участь у
судовому засіданні, а його явка не
визнана обов'язковою, судова колегія
дійшла висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги за
відсутністю представника апелянта.

Вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для зміни рішення
суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
09.09.2011р. між Виробничо-сервісною фірмою
"Гідрогеосервіс" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю (Підрядник)
та Державним підприємством
"Іллічівський морський торговельний
порт" (Замовник) укладено договір на
виконання геологорозвідувальних робіт
№11/01-РПВ(649-ОТ) (т.1 а.с.9-11), відповідно до
умов якого Замовник доручає, а
Підрядник приймає на себе зобов'язання
на свій власний ризик виконати за плату
комплекс геологорозвідувальних робіт -
геологічне вивчення питних підземних
вод на п'ятьох ділянках водозабору
Замовника, розташованих в м.
Іллічівську та Овідіопольському
районі Одеської області.

Відповідно до п.4.1. договору вартість
робіт визначається договірною ціною і
становить 1 583 149,26 грн., в тому числі ПДВ
у розмірі 263 858,21 грн.

Згідно п.4.4. договору проміжні
розрахунки здійснюються Замовником
поетапно в міру виконання окремих
стадій (видів) робіт на підставі
підписаних сторонами актів
приймання-здачі робіт в термін 30-ти
днів з моменту підписання актів
виконаних робіт.

Розрахунки виконуються шляхом прямого
банківського переказу коштів у
національній валюті України - гривні на
поточний рахунок Підрядника.

Як встановлено судом першої інстанції
та перевірено в ході апеляційного
перегляду, Виробничо-сервісною фірмою
"Гідрогеосервіс" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю свої
зобов'язання за договором на виконання
геологорозвідувальних робіт
№11/01-РПВ(649-ОТ) від 09.09.2011р. виконало у
повному обсязі, здійснивши підрядні
роботи, зокрема, на суму 55 690,33 грн., що
підтверджується відповідними актами
приймання виконаних робіт №№ 7, 14, 15 (т.1
а.с.23, 25, 27), які були підписані сторонами
без зауважень та заперечень та
скріплені печатками підприємств.

Однак, в порушення взятих на себе
зобов'язань, ДП "Іллічівський морський
торговельний порт" свої зобов'язання за
договором підряду не виконало, що і
стало підставою для звернення
Виробничо-сервісної фірми
Гідрогеосервіс" у вигляді ТОВ до суду з
даним позовом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст.837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Згідно ст.846 ЦК України строки
виконання роботи або її окремих етапів
встановлюються у договорі підряду.

Положеннями ст.854 ЦК України
встановлено, що якщо договором підряду
не передбачена попередня оплата
виконаної роботи або окремих її етапів,
замовник зобов'язаний сплатити
підрядникові обумовлену ціну після
остаточної здачі роботи за умови, що
роботу виконано належним чином і в
погоджений строк або, за згодою
замовника, - достроково.

Положеннями статті 530 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Судова колегія погоджується з
висновками суду про обґрунтованість
позовних вимог в частині стягнення
основної заборгованості за виконані
роботи з Державного підприємства
«Іллічівський морський торговельний
порт» в сумі 55 690,33 грн.

Судом першої інстанції правомірно
зазначено про те, що наявність
заборгованості у сумі 55 690,33 грн.
підтверджується матеріалами справи та
відповідачем не спростована, а
оскільки належних доказів, які б
спростовували позовні вимоги
Виробничо-сервісної фірми
"Гідрогеосервіс" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю,
відповідач, згідно приписів ст.ст. 33-34
ГПК України, суду не надав, позовні
вимоги позивача в цій частині
підлягають задоволенню.

Доводи апелянта про те, що висновки
суду про перехід за договором лише прав
без обов'язків до правонаступника ДП
«Адміністрація морських портів
України», які виникли до реорганізації,
є помилковими, так як дане твердження
суперечить поняттю договору, судова
колегія не приймає до уваги, виходячи з
наступного.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 04.03.2013 року №133-р "Про
погодження пропозицій щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту" погоджено
пропозицію Міністерства
інфраструктури щодо реорганізації
державних підприємств морського
транспорту за переліком згідно з
додатком, зокрема, Державного
підприємства "Іллічівський морський
торгівельний порт" шляхом виділу
стратегічних об'єктів портової
інфраструктури, іншого майна, прав та
обов'язків стосовно них відповідно до
розподільчих балансів та доручено
Міністерству інфраструктури -
здійснити заходи щодо реорганізації
державних підприємств морського
транспорту.

З врахуванням вимог пунктів 1, 3 наказу
Міністерства інфраструктури України
від 19.03.13р. №163 "Про заходи щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту та утворення
державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" реорганізовано державні
підприємства морського транспорту
шляхом виділу стратегічних об'єктів
портової інфраструктури, іншого майна,
прав та обов'язків стосовно них
відповідно до розподільчих балансів та
утворено внаслідок виділу державне
підприємство "Адміністрація морських
портів України", яке є правонаступником
державних підприємств морського
транспорту, зазначених у пункті 1 цього
наказу, у частині майна, прав та
обов'язків відповідно до розподільчих
балансів.

Як вбачається з акту
приймання-передачі майна, майнових
прав та зобов'язань від 13.06.2013р. №482/19 (т.2
а.с.16-19), до Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" перейшли права та обов'язки ДП
"Іллічівський морський торговельний
порт" за договором №11/01-РПВ(649-ОТ) від
09.09.2011р.

Судова колегія, проаналізувавши зміст
вказаного акту, зазначає, що договір
№649-от від 09.09.2011 року переданий
відповідно до пункту 18 акту «Перелік
договорів на поставку ТМЦ (робіт,
послуг), права та обов'язки за якими з
13.06.2013 року переходять від ДП «ІМТП» до
ДП «АМПУ».

При цьому, у зазначеному акті наявний
окремий розділ 13 «Кредиторська
заборгованість за поставлені товари
(роботи послуги)», згідно якого
кредиторська заборгованість за
спірним договором не передавалась ДП
«АМПУ».

Зазначений факт апелянтом не
спростовано.

Таким чином, як вірно зазначено судом
першої інстанції, права та обов'язки за
договором №11/01-РПВ(649-ОТ) від 09.09.2011р.
перейшли з 13.06.2013р., тому
відповідальність за невиконання своїх
зобов'язань ДП «АМПУ» за спірним
договором настає лише з 13.06.2013 року,
відповідальність за невиконання
обов'язків до 13.06.13 року покладається на
ДП «ІМТП».

Крім того, судова колегія приймає до
уваги угоду про заміну сторони у
зобов'язанні за договором №649-ОТ від
09.09.2011р. від 13.06.2013р., укладену між
Виробничо-сервісною фірмою
"Гідрогеосервіс" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю, Державним
підприємством "Іллічівський морський
торговельний порт" та Державним
підприємством "Адміністрація морських
портів України", згідно якої сторони
замінили слова ДП "Іллічівський
морський торговельний порт" на
Іллічівська філія ДП "Адміністрація
морських портів України".

Крім того, у вказаній угоді сторони
погодили, що інші умови договору, які не
змінені/доповнені цією додатковою
угодою, залишаються без змін та
підтвердили по ним зобов'язання. Дана
угода набирає чинності з дня її
підписання Сторонами та скріплення
печатками, при цьому сторони
домовились, що дана угода регламентує
взаємовідносини між сторонами з 13.06.2013
року у відповідності до положень ст.631
ЦКУ.

Відповідно до приписі ст.631 ЦК України,
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Договір набирає чинності з моменту
його укладення.

Згідно ч.3 ст.653 ЦК України, у разі зміни
або розірвання договору зобов'язання
змінюється або припиняється з моменту
досягнення домовленості про зміну або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором чи не обумовлено
характером його зміни.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія дійшла висновку про
відсутність підстав для покладення
відповідальності за невиконання
грошових зобов'язань за виконані
роботи до 13.06.2013 року на Державне
підприємство «Адміністрація морських
портів України», а тому не вбачає
підстав для заміни ДП «ІМТП»
правонаступником ДП «Адміністрація
морських портів України» в особі
Іллічівської філії.

Що стосується штрафних санкцій, то
колегія суддів перевірила розрахунок
суду першої інстанції та дійшла
висновку про допущення судом першої
інстанції помилок при здійсненні
розрахунку, які підлягають виправленню
при апеляційному перегляді.

Перевіривши розрахунок пені, колегія
суддів звертає увагу на те, що
представником відповідача в суді
першої інстанції було заявлено
клопотання про застосування строків
позовної давності щодо вимог про
стягнення пені, про що зазначено в
оскаржуваному рішенні.

Пунктами 2.1, 2.5, 2.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України,
від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено умови
стягнення пені за порушення грошових
зобов'язань.

Згідно правової позиції Вищого
господарського суду, пеня, за
визначенням частини третьої статті 549
ЦК України, - це вид неустойки, що
забезпечує виконання грошового
зобов'язання і обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.

Щодо пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232 ГК України.
Даним приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін.

Так, відповідно до пункту 1 статті 256 ЦКУ
під терміном "позовна давність"
розуміється строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. До вимог про стягнення
неустойки застосовується спеціальна
позовна давність в один рік (пункт 1
частини другої статті 258 ЦК України).

При цьому за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (стаття 261
ЦКУ).

Таким чином, за зобов'язаннями по
поставлених товарах/послугах відлік
терміну позовної давності слід
розпочинати з дати, яка визначена
умовами договору як кінцева дата
оплати таких товарів/послуг.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів зауважує, що суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про те, що оскільки акти №14, №15
підписано у березні 2013р., а позовна
заява, в свою чергу, була подана 15.05.2014р.,
тому початковою датою нарахування пені
є 15.05.2013р.

З матеріалів справи вбачається, що акти
№14, 15 складені за березень місяць 2013
року.

Згідно приписів ст.254 ЦК України, строк,
що визначений місяцями, спливає у
відповідне число останнього місяця
строку. Отже, датою складання
вищевказаних актів слід вважати 31.03.2013
року.

Відповідно до п.4.4. договору проміжні
розрахунки здійснюються Замовником
поетапно в міру виконання окремих
стадій (видів) робіт на підставі
підписаних сторонами актів
приймання-здачі робіт в термін 30-ти
днів з моменту підписання актів
виконаних робіт.

Таким чином, строк виконання
зобов'язання по актам №14, 15 настав
30.04.2013 року - саме з вказаної дати слід
розпочинати нарахування штрафних
санкцій.

Водночас, враховуючи те, що позовна
заява подана до суду 15.05.2014 року, а також
клопотання відповідача про
застосування строків спеціальної
позовної давності, судова колегія
доходить висновку про те, що позивачем
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду з вимогою про
стягнення пені за вказаними актами.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Відтак, в задоволенні вимог про
стягнення пені за актами №14, 15 слід
відмовити у зв'язку з пропуском
позовної давності.

При перевірці розрахунку пені за
актом №7 судовою колегією встановлено
помилковість нарахування, виходячи з
наступного.

Перерахунок пені, здійснювався за
формулою "Пеня = С х 2УСД х Д : 100/365, де С -
сума заборгованості за період, 2 УСД -
подвійна облікова ставка НБУ в день
прострочення, Д - кількість днів
прострочення".

Пеня розраховується за період з 04.07.2013
року по 04.01.2014 року, що складає 6 місяців
відповідно до ст.232 ГК України.

З 04.07.13 по 13.08.13 облікова ставка НБУ
складає 7%, з 13.08.13 по 04.01.14 - 6,5%.

Період з 04.07.13 по 13.08.13 року -
35693,74х40х14/100/365 = 547,62 грн.;

період з 13.08.13 по 04.01.14 року -
35693,74х144х13/100/365=1830,64грн.; 547,62+1830,64 = 2378,26
грн., а не 2390,99грн., як зазначено в
оскаржуваному рішенні.

Отже, колегія суддів вважає за можливе
частково задовольнити вимоги позивача
в частині стягнення з відповідача пені
за актом №7 в сумі 2378,26 грн.

Також апеляційний суд не погоджується
з розрахунками суду першої інстанції
інфляційних втрат, а саме помилковим є
визначення господарським судом
сукупного індексу інфляції за період з
04.07.2013 року по 27.08.2014 року - 1,123, тоді як
арифметично вірним є сукупний індекс
інфляції 1,, а тому, виходячи з
розрахунку 35693,74 х 1, = 40420,73 грн.,
тобто розмір інфляції складає 4726,99 грн.,
що не виходить за межі позовних вимог.

Також судом помилково визначено
сукупний індекс інфляції за період з
01.05.2013 року по 27.08.2014 року при розрахунку
інфляційних втрат за актами №14, №15, та
визначено індекс 1,125, тоді як вірним є
сукупний індекс 1,, тому виходячи з
розрахунку 12304,94 х 1, = 13948,44, тобто
розмір інфляції за актом №14 складає
1643,50 грн.;

за актом №15 розрахунок виглядає
наступним чином: 7691,65 х 1, = 8718,98,
розмір інфляції складає 1027,33 грн.,

Судова колегія погоджується з
розрахунками суду першої інстанції в
частині стягнення 3% річних, оскільки
вони розраховані вірно та арифметично
правильно, а тому в цій частині слід
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду,
зважаючи на те, що суд першої інстанції
припустився помилок при перерахунку
штрафних санкцій, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав,
передбачених ст.104 ГПК України, для
зміни рішення суду першої інстанції, та
задоволення позовних вимог
Виробничо-сервісної фірми
«Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ в
частині стягнення з відповідача
основної заборгованості у сумі 55 690 грн.
33 коп., пені у сумі 2378 грн. 26 коп., 3%
річних у сумі 2 025 грн. 42 коп., індексу
інфляції у сумі 7381 грн. 54 коп. В решті
позовних вимог слід відмовити з
підстав необґрунтованості.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судові
витрати покладаються на сторони
пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, п.4 ст.103, 105 ГПК
України, Одеський апеляційний
господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Іллічівський морський
торговельний порт» задовольнити
частково.

Рішення господарського суду Одеської
області від 27 серпня 2014 року по справі
№916/1800/14 змінити в частині стягнення
штрафних санкцій, виклавши резолютивну
частину в наступній редакції:

«Позов Виробничо-сервісної фірми
"Гідрогеосервіс" у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю
задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" на користь Виробничо-сервісної
фірми "Гідрогеосервіс" у вигляді
товариства з обмеженою
відповідальністю основну
заборгованість у сумі 55 690 грн. 33 коп.,
пеню у сумі 2378 грн. 26 коп., 3% річних у
сумі 2 025 грн. 42 коп., індекс інфляції у
сумі 7381 грн. 54 коп., судовий збір у сумі
1787 грн. 90 коп.

В решті позову відмовити.»

Доручити господарському суду Одеської
області видати відповідний наказ із
зазначенням реквізитів сторін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України
набирає законної сили з дня її
прийняття та її може бути оскаржено в
касаційному порядку.

Повний текст постанови підписаний
20.11.2014 року

Головуючий суддя
А.І. Ярош

Суддя
О.О. Журавльов

Суддя
Л.В. Лавриненко