ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 р.
Справа № 42/371

Вищий господарський суд України в
складі колегії суддів:

Черкащенка М.М. -головуючий, Жукової
Л.В. (доповідач), Нєсвєтової
Н.М.,розглянувши касаційну
скаргукомунального підприємства
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району" на дії1.
Відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
місті Києві, 2. Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції в місті
Києвіна ухвалугосподарського суду
міста Києва від 02.07.2014 р.та
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 р.у
справі № 42/371 господарського суду міста
Києваза позовомакціонерної
енергопостачальної компанії
"Київенерго"докомунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського
району"простягнення боргу, неустойки,
сум за прострочення виконання
боржником грошового зобов'язання, ціна
позову 8 891 567,99 грн. в судовому засіданні
взяли участь представники від:

позивача: не з`явилися;

відповідача: Бриль П.О.;

відділу примусового виконання рішень:
не з`явилися;

відділу державної виконавчої служби:
не з`явилися;

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.07.2014р. (суддя: Паламар П.І.)
провадження у справі №42/371 за скаргою
Комунального підприємства "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району" №4548 від
22.04.2014р. на дії Відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві щодо
винесення постанови ВП№42546377 від
19.03.2014р. про відкриття виконавчого
провадження з примусового виконання
постанови ВП№26671726 від 13.03.2014р. про
стягнення з боржника виконавчого збору
в розмірі 761 732,03 грн. припинено. В
задоволенні скарг Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району":
№4546 від 22.04.2014р. на дії Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
місті Києві; №4752 від 20.05.2014р. на дії
Відділу державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у місті Києві - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 р.
(головуючий суддя: Дикунська С.Я.,
судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.),
апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
залишено без задоволення, ухвалу
господарського суду міста Києва від
02.07.2014р. у справі №42/371 - без змін.

Комунальне підприємство "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району" подало до
Вищого господарського суду України
касаційну скаргу, в якій просить суд
скасувати ухвалу господарського суду
міста Києва від 02.07.2014р. та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 р. у
справі №42/371 та прийняти нове рішення,
яким задовольнити скаргу комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району" та
визнати дії державного виконавця, щодо
винесення постанови ВП №26671726 від
13.03.2014р. про стягнення з боржника
виконавчого збору та постанову про
відкриття виконавчого провадження ВП
№43113768 від 29.04.2014р. незаконними,
скасувати постанову ВП №26671726 від
13.03.2014р. про стягнення з боржника
виконавчого збору та постанову про
відкриття виконавчого провадження ВП
№ 43113768 від 29.04.2014р.

В обґрунтування своїх вимог, скаржник
посилається на те, що судами попередніх
інстанцій належним чином не досліджені
всі обставини справи, крім того
неправильно застосовані норми
матеріального права.

Заслухавши пояснення скаржника,
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши, згідно ч.1 ст.1117
Господарського процесуального кодексу
України, наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в судових рішеннях,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1212 ГПК України скарги
на дії чи бездіяльність органів
державної виконавчої служби щодо
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів можуть бути подані
стягувачем, боржником або прокурором
протягом десяти днів з дня вчинення
оскаржуваної дії, або з дня, коли
зазначеним особам стало про неї відомо,
або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Дії Державної виконавчої служби є її
повноваженнями, визначеними Законом
України "Про виконавче провадження",
наслідком реалізації яких є оформлення
відповідних актів.

Способом оскарження дій органів ДВС є
вимога про визнання прийнятих актів
недійсними; невчинення органами ДВС
дій, визначених Законом, є оскарження
бездіяльності органів ДВС.

Відповідно до ст. 115 ГПК України
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються в
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Умови та порядок виконання рішень
судів і інших органів (посадових осіб),
що підлягають примусовому виконанню в
разі невиконання їх у добровільному
порядку на час вчинення виконавчих дій,
визначає Закон України "Про виконавче
провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV, який
викладено у новій редакції Законом
України від 04.11.2010 року № 2677-VI, та
Інструкція з організації примусового
виконання рішень, що затверджена
наказом Міністерства юстиції України
від 02.04.2012 року № 512/5 та зареєстрована в
Міністерстві юстиції України 02.04.2012
року за № 489/20802 (далі - Інструкція з
організації примусового виконання
рішень).

Пунктом 2 наказу Міністерства юстиції
України від 02.04.2012 року № 512/5, який
набрав чинність 17.04.2012 року, Інструкцію
про проведення виконавчих дій, що
затверджена наказом Міністерства
юстиції України від 15.12.99 № 74/5 та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 15.12.99 за № 865/4158 (із змінами),
крім пункту 5.11 глави 5, підпункту 5.12.5,
абзаців першого - дев'ятого,
одинадцятого - двадцять п'ятого
підпункту 5.12.6 пункту 5.12 глави 5 щодо
підготовки до проведення та проведення
щотижневих конкурсів з визначення
спеціалізованих організацій для
реалізації арештованого державними
виконавцями майна, які продовжують
діяти до набрання чинності порядком
реалізації арештованого державними
виконавцями майна, визнано такою, що
втратила чинність.

Як вбачається з матеріалів справи, в
квітні та травні 2014 року Комунальне
підприємство "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
звернулося до суду першої інстанції з
трьома скаргами на дії органів
Державної виконавчої служби, а саме:
№4546 від 22.04.2014р., якою просило скасувати
постанову державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
місті Києві ВП№26671726 від 13.03.2014р. про
стягнення з боржника виконавчого збору
в розмірі 761 732,03 грн.; №4548 від 22.04.2014р.,
якою просило скасувати постанову
державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
місті Києві ВП№42546377 від 19.03.2014р. про
відкриття виконавчого провадження з
виконання постанови ВП№26671726 від
13.03.2014р. про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі 761 732,03
грн.; №4752 від 20.05.2014р., якою просило
скасувати постанову державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у місті
Києві ВП№43116768 від 29.04.2014р. про
відкриття виконавчого провадження з
виконання постанови ВП№26671726 від
13.03.2014р. про стягнення з боржника
виконавчого збору в розмірі 761 732,03
грн.

В обґрунтування своєї скарги
Комунальне підприємство "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району" посилалося на
те, що згадані постанови державних
виконавців винесено з порушенням вимог
ч.3 ст. 27 Закону України "Про виконавче
провадження", якою, зокрема,
встановлено, що у разі отримання
документального підтвердження про
повне виконання рішення боржником до
початку його примусового виконання
державний виконавець закінчує
виконавче провадження в порядку,
встановленому цим Законом. Виконавчий
збір та витрати, пов'язані з
організацією та проведенням
виконавчих дій, у такому разі з
боржника не стягуються. Тому скаржник
просив визнати дії органів Державної
виконавчої служби неправомірними та
скасувати винесені ними постанови.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
рішенням господарського суду міста
Києва від 11.01.2011р. у справі №42/371,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 30.05.2011р., з
Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Шевченківської районної в місті Києві
ради, правонаступником якого є
Комунальне підприємство "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району", стягнуто на
користь Акціонерної
енергопостачальної компанії
"Київенерго", правонаступником якої є
Публічне акціонерне товариство
"Київенерго", 5 540 089,87 грн. боргу, 1
689 846,83грн. збитків внаслідок
інфляції за час прострочення, 365 399,41
грн. три проценти річних з простроченої
суми, 21 782,55 грн. витрат по оплаті
державного мита та 201,59 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. На виконання цього
рішення 21.02.2011р. видано наказ.

Постановою ВП№26671726 від 26.05.2011р.
відкрито виконавче провадження з
виконання наказу господарського суду
міста Києва №42/371 від 21.02.2011р. та
державним виконавцем зобов'язано
боржника добровільно виконати рішення
в строк до 01.06.2011р., постанову надіслано
боржнику 26.05.2011 року.

Так, судами встановлено, що згідно
платіжних доручень про оплату основної
суми боргу, боржник почав виконувати
рішення господарського суду міста
Києва від 11.01.2011р. у справі №42/371 -
21.07.2011р. (платіжне доручення №2 від
21.07.2011р. на суму 747 577,56 грн.), а
остаточно сплатив суму основного боргу
лише 17.08.2011р. (платіжне доручення №34 від
17.08.2011р. на суму 439 834,98 грн.). В свою
чергу штрафні санкції за цим рішенням
боржником остаточно сплачено лише
27.08.2012р. (платіжне доручення №538 від
27.08.2012р. на суму 202 661,08 грн.).

Отже з урахуванням викладеного,
господарські суди попередніх
інстанцій зробили висновок, що
самостійне виконання боржником
проведено після початку примусового
виконання рішення суду.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче
провадження" визначено, що виконавче
провадження - це сукупність дій органів
і посадових осіб, зазначених у цьому
Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених
Законом, іншими нормативно -правовими
актами, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про
виконавче провадження", державний
виконавець здійснює необхідні заходи
щодо своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб
і порядок, визначені виконавчим
документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
"Про державну виконавчу службу"
державний виконавець є представником
влади і здійснює примусове виконання
судових рішень, постановлених іменем
України, та рішень інших органів
(посадових осіб), виконання яких
покладено на державну виконавчу
службу, у порядку, передбаченому
законом.

Частиною 1 ст.27 Закону "Про виконавче
провадження" передбачено, що у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Статтею 28 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлений порядок
стягнення виконавчого збору. Зокрема, у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Правовий аналіз наведених норм
свідчить про те, що постанова про
стягнення виконавчого збору
виноситься при першому надходженні
виконавчого документа державному
виконавцю на наступний день після
завершення строку, наданого боржнику
для самостійного виконання рішення.

Підставою для закінчення виконавчого
провадження ВП№26671726 з виконання
наказу господарського суду міста Києва
№42/371 від 21.02.2011р. стала заява стягувача
№93/24-157 від 13.01.2014р. про оплату
заборгованості за виконавчим
документом, яку отримано Управлінням
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві
14.01.2014р. В зв'язку з цим, державним
виконавцем 13.03.2014р. винесено постанову
ВП№26671726 про закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
наказу господарського суду міста Києва
№42/371 від 21.02.2011р. та постанову ВП№26671726
від 13.03.2014р. про стягнення з боржника
виконавчого збору в розмірі 761732,03 грн.

Згідно ст. 32 Закону України "Про
виконавче провадження" заходами
примусового виконання рішень є: 1)
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

В постанові про відкриття виконавчого
провадження від 26.05.2011р. боржнику було
вказано про строк для добровільного
виконання рішення суду до 01.06.2011р., але
державним виконавцем не надано доказів
направлення вказаної постанови та
доказів здійснення виконавчих дій та
стягнення заборгованості після
закінчення вказаного строку. При цьому,
постанова про стягнення виконавчого
збору в 2011р. не виносилася.

З матеріалів справи вбачається, що
статтею 30 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлено, що державний
виконавець, починаючи виконувати
рішення, повинен пересвідчитися, чи
отримана боржником копія постанови про
відкриття виконавчого провадження і чи
здійснені ним дії, спрямовані на
добровільне виконання рішення у
встановлений постановою строк.

Крім того, пунктом 4.1.1. Інструкція про
проведення виконавчих дій (яка була
чинна під час відкриття виконавчого
провадження), затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року №74/5 встановлено, що
державний виконавець, починаючи
виконувати рішення, повинен
пересвідчитися, чи отримана боржником
копія постанови про відкриття
виконавчого провадження і чи здійснені
ним дії, спрямовані на добровільне
виконання рішення у встановлений
постановою строк.

Господарські суди попередніх
інстанцій не перевіряли чи
виконувалися державним виконавцем
вимоги пункту 4.1.1. Інструкції про
проведення виконавчих дій.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1119 ГПК
України Вищий господарський суд
України за результатами розгляду
касаційної скарги має право скасувати
рішення першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, якщо суд припустився
порушень норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин справи, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Отже, суди попередніх судових
інстанцій припустились неправильного
застосування приписів ч.1 ст.47 ГПК
України щодо прийняття судового
рішення суддею за результатами
обговорення усіх обставин справи та ч. 1
ст. 43 цього Кодексу стосовно
всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, що
відповідно до ч.1 ст.11110 ГПК України є
підставою для скасування судових актів
у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч.2
ст.1117 ГПК України не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має бути
передана на новий розгляд до суду
першої інстанції, при новому розгляді
справи суду належить врахувати
вищевикладене, більш повно та всебічно
перевірити дійсні обставини справи,
дати належну оцінку зібраним по справі
доказам, доводам та запереченням
сторін і в залежності від
встановленого та вимог закону
постановити законне та обґрунтоване
рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112, 1212
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду міста
Києва від 02.07.2014 р. та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 р. у
справі № 42/371 скасувати.

Справу №42/371 передати до
господарського суду м.Києва на новий
розгляд.

Головуючий
Черкащенко М.М.

Судді
Жукова Л.В.

Нєсвєтова
Н.М.