м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 909/644/14 17.11.14

Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Головіної К.І., при
секретарі судового засідання Мельник
Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Приватного
підприємства "Галнафтогазмонтаж"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Катерпіллар
Файненшл Україна"

про визнання договору фінансового
лізингу № UA 28L-08-01 від 01.07.2008 р. недійсним

за участю представників:

від позивача:не з'явився від
відповідача:Тиліпський Д.В. -
представник за довіреністю б/н від 22.05.14
р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство
"Галнафтогазмонтаж" звернулось до
господарського суду
Івано-Франківської області з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Катерпіллар
Файненшл Україна" про визнання
договору фінансового лізингу № UA 28L-08-01
від 01.07.2008 р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на умови договору
фінансового лізингу № UA 28L-08-01 від 01.07.2008
р., відповідно до яких сума лізингових
платежів, які включають відшкодування
вартості предмета лізингу та
процентів, визначені в доларах США, у
зв'язку з чим розмір лізингових
платежів, що підлягає сплаті за даним
договором, залежить від коливання
курсу долару США до гривні. Вказана
обставина змінює істотні умови
договору, а саме - вартість предмета
лізингу та розмір лізингових платежів.
На думку позивача, вказане положення
договору суперечить нормам ст.ст. 533, 632
ЦК України та ч .2 ст. 16 Закону України
"Про фінансовий лізинг", що свідчить про
наявність підстав для визнання
спірного договору недійсним.

У позові Приватне підприємство
"Галнафтогазмонтаж" просить суд
визнати договір фінансового лізингу №
UA 28L-08-01 від 01.07.2008 р. недійсним.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 12.06.2014 р.
матеріали вказаної позовної заяви
направлено за територіальною
підсудністю до господарського суду
міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.08.2014 р. справу прийнято до
свого провадження суддею Головіною
К.І. та порушено провадження у даній
справі.

Після початку розгляду справи по суті
від позивача надійшла заява про зміну
підстав позову, яка не була прийнята
судом до розгляду, як така, що подана з
порушенням процедури, передбаченої ст.
22 ГПК України.

Представник позивача в судове
засідання 17.11.2014 р. не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив,
належним чином був повідомлений про
час та місце судового засідання, через
канцелярію суду подав клопотання про
розгляд справи без участі свого
представника. У минулому судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити.

Також подав клопотання про залучення
до розгляду справи у якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору - ТОВ "Цеппелін
Україна", у якому судом було відмовлено,
оскільки зазначена особа не є стороною
спірного договору фінансового лізингу,
а ухвалене рішення по справі не вплине
на права та обов'язки останньої.

У судовому засіданні представник
відповідача проти позовних вимог
заперечував, зазначив, що вартість
предмета лізингу та розмір лізингових
платежів узгоджується з нормами
чинного законодавства та не суперечить
їм, при цьому зміни ціни договору
лізингу не відбувається. Сторони
правомірно погодили та визначили
еквівалент грошового зобов'язання в
іноземній валюті, у зв'язку з чим
підстави для визнання договору
фінансового лізингу № UA 28L-08-01 від 01.07.2008
р. недійсним - відсутні. Також просив
застосувати строк позовної давності та
відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 75 ГПК України суд
вважає за можливе розглянути справу
без участі представника позивача за
наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, суд вважає,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.07.2008 р. між
Приватним підприємством
"Галнафтогазмонтаж" (лізингоодержувач)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Катерпіллар
Файненшл Україна" (лізингодавець) був
укладений договір фінансового лізингу
№ UA 28L-08-01.

Згідно п. 1.1 договору
лізингодавець зобов'язується придбати
у продавця у власність предмет лізингу
- бульдозер «Катерпіллар» D5N та надати
його лізингоодержувачу в тимчасове
володіння та користування для
підприємницьких цілей, за плату, на
строк зазначених у цьому договорі, з
переходом права власності на предмет
лізингу до лізингоодержувача за умови
дотримання відповідних вимог
встановлених загальними умовами.

Згідно з п. 3.2 договору вартість
предмета лізингу становить 210 279,00 дол.
США з ПДВ. Вартість предмета лізингу на
день укладення угоди в національній
валюті України за курсом НБУ становить
1 019 790,77 грн.

Пунктом 4.6 договору встановлено, що
лізингоодержувач провадить сплату
частини загальної суми лізингових
платежів щомісячно в порядку та
розмірах, зазначених у додатку № 3 до
договору (відповідно до графіку).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що
строк лізингу для цілей даного
договору становить 36 місяців.

У подальшому до договору фінансового
лізингу були внесені зміни шляхом
укладення додаткових угод до договору,
якими було змінено загальний графік
платежів, які визначений у доларах США.

Позивач вважає, що договір фінансового
лізингу має бути визнаний недійсним,
оскільки пункти договору та додатків
до нього в частині визначення суми
лізингових платежів в іноземній валюті
- доларах США суперечить чинному
законодавству, а саме - вимогам ст.ст. 533,
632 ЦК України та ч. 2 ст. 16 Закону України
"Про фінансовий лізинг". Крім того,
сторони не погодили істотну умову
договору - ціну, оскільки, коливання
курсу іноземної валюти, призводить до
зміни ціни лізингу та лізингових
платежів.

Розглядаючи спір по суті та
перевіряючи доводи позивача,
господарський суд виходив з
наступного.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим актам
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" під час
розгляду справ про визнання угоди
(правочину) недійсною, господарський
суд встановлює наявність тих обставин,
з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. При цьому обставини, що мають
істотне значення для вирішення спору
повинні підтверджуватись сторонами
належними та допустимими доказами
відповідно до вимог статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу
України договір вважається укладеним,
якщо між сторонами у передбачених
законом порядку та формі досягнуто
згоди щодо усіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

За приписами ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" фінансовим лізингом
є вид цивільно-правових відносин, що
виникають з договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Дослідивши зміст договору фінансового
лізингу, що оскаржується, суд приходить
до висновку, що він містить всі
необхідні суттєві умови, передбачені
законом: предмет, порядок передачі
предмета лізінгу, лізингові платежі,
права, обов'язки та відповідальність
сторін, інші умови, що узгоджується з
вимогами ст.ст. 638, 806 Цивільного
кодексу України. У подальшому
зазначений договір був скріплений
підписами повноважених осіб і
печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного
правочину сторони досягли взаємної
згоди щодо усіх їх істотних умов,
зокрема і ціни, тому суд вважає, що
договір фінансового лізингу був
укладений у повній відповідності із
вимогами законодавства.

Необґрунтованим є твердження позивача,
що передбачений спірним договором
порядок визначення лізингових
платежів безпідставно призводить до
зростання незмінної у правовідносинах
між лізингодавцем та продавцем
вартості предмета лізингу, яка
перебуває в залежності від зростання
валютних курсів, що є підставою для
визнання спірного договору недійсним.

Відповідно до п. 4.1 договору
загальна сума лізингових платежів за
договором становить 209 489,76 дол. США.
Оплата загальної суми лізингових
платежів здійснюється шляхом
відшкодування вартості предмета
лізингу, процентів, комісійної
винагороди.

Лізингоодержувач сплачує всі платежі,
зазначені в договорі за курсом на дату
платежу у національній валюті України
(п. 4.2 договору).

Таким чином, ціна предмету лізингу та
відшкодування ціни предмету лізингу як
складова частина лізингових платежів,
є фіксована, визначена в гривні сума,
яка виражена в доларах США, виходячи з
курсу гривні до долару США на дату
платежу у національній валюті України.
Вказані умови також були погоджені
сторонами при підписанні договору.

Також як на підставу для визнання
договору недійсним, позивач вказує на
те, що під час укладення спірного
договору фінансового лізингу сторони
визначили розмір лізингових платежів
та процентів (ціну договору) виключно в
іноземній валюті, що суперечить
вимогам ст. 533 ЦК України.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу, платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно, компенсацію відсотків за
кредитом, інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Відповідно до ст. 190 Господарського
кодексу України вільні ціни
визначаються на всі види продукції
(робіт, послуг), за винятком тих, на які
встановлено державні ціни. Вільні ціни
визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (п. 1 ч. 1 ст. 632
Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 192 Цивільного
кодексу України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України
передбачено, що грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях. Якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу
України зобов'язання має бути виражене
у грошовій одиниці України - гривні,
втім, сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання також
в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства,
хоч і визначають національну валюту
України як єдиний законний платіжний
засіб на території України, однак не
містять заборони на вираження у
договорі грошових зобов'язань в
іноземній валюті, визначення грошового
еквівалента зобов'язання в іноземній
валюті, а також на здійснення
перерахунку грошового зобов'язання у
випадку зміни НБУ курсу національної
валюти України по відношенню до
іноземної валюти (постанови Верховного
Суду України від 4 липня 2011 р. у справі №
3-62гс11 та від 26 грудня 2011 р. у справі №
3-141гс11).

Крім того, згідно з постановою
Верховного Суду України у справі №
6-145-цс/14 від 24.09.2014 р. якщо в
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, норми законодавства
України не містять приписів щодо
заборони на визначення грошового
еквіваленту зобов'язання в іноземній
валюті, а також на здійснення
перерахунку грошового зобов'язання у
випадку зміни курсу національної
валюти України по відношенню до
іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене, доводи
позивача в частині того, що
застосування іноземної валюти у
договорі фінансового лізингу № UA 28L-08-01
від 01.07.2008 р. суперечить вимогам чинного
законодавства, є безпідставними.

При цьому суд враховує, що спірний
правочин спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені цим договором, не містить
положень, що суперечили б вимогам
чинного законодавства або інтересам
сторін, а волевиявлення його сторін є
вільним і відповідає їхній внутрішній
волі, що узгоджується із загальними
вимогами, встановленими статтею 203
Цивільного кодексу України, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наведені позивачем обставини, не мають
своїм наслідком визнання договору
недійсним у розумінні положень ст.ст.
203, 215 ЦК України, а, відтак, у
задоволенні позову необхідно
відмовити.

До того ж обов'язковою умовою для
визнання правочину недійсним є
встановлення судом факту порушень прав
та інтересів позивача, у зв'язку з його
(правочину) вчиненням.

У судовому засіданні позивач не навів,
а суд не встановив таких фактів
порушень охоронюваних законом прав
Приватного підприємства
"Галнафтогазмонтаж".

Щодо доводів представника відповідача
про застосування строків позовної
давності, що є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог відповідно
до статті 267 Цивільного кодексу
України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не
порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Таким чином, оскільки судом не
встановлено порушень прав та інтересів
позивача, то й строк позовної давності
в даному випадку не застосовуються.

Вирішуючи питання про стягнення
судових витрат, які складаються із
судового збору, суд покладає їх на
відповідача згідно ч. 5 статті 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову
Приватного підприємства
"Галнафтогазмонтаж" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Катерпіллар Файненшл Україна" про
визнання договору фінансового лізингу
№ UA 28L-08-01 від 01.07.2008 р. недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та
проголошено його вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні 17 листопада 2014 року.

Повний текст рішення підписаний 24
листопада 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
через господарський суд міста Києва
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня підписання повного
тексту рішення.

Суддя
К.І.
Головіна