номер провадження справи 32/103/12-4/43/13
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя

19.11.2014
справа № 5009/3272/12

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, (72401, АДРЕСА_2)

до відповідача Приазовської селищної
ради Приазовського району Запорізької
області, (72401, Запорізька область,
Приазовський район, смт. Приазовське,
вул. Леніна, буд. 5)

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: 1. ОСОБА_3, (72401,
АДРЕСА_1)

2. ОСОБА_4, (72401, АДРЕСА_3)

про визнання недійсним рішення
двадцять першої сесії шостого
скликання Приазовської селищної ради
Приазовського району Запорізької
області № 16 від 04.10.2011 р. «Про розгляд
заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.»

суддя Зінченко Н.Г.

За участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_5, на підставі
договору б/н від 25.02.2014 р.;

від відповідача - Черкез Є.В.,
довіреність б/н від 23.01.2014 р.;

від третьої особи 1 - не з'явився;

від третьої особи 2 - не з'явився;

Господарським судом Запорізької
області розглядається позовна заява
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт.
Приазовське Приазовського району
Запорізької області (ФОП ОСОБА_1.) до
Приазовської селищної ради
Приазовського району Запорізької
області, смт. Приазовське
Приазовського району Запорізької
області (далі за текстом скорочено -
Приазовська селищна рада), за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: ОСОБА_3, смт.
Приазовське Запорізької області і
ОСОБА_4, смт. Приазовське Запорізької
області про визнання недійсним рішення
двадцять першої сесії шостого
скликання Приазовської селищної ради
Приазовського району Запорізької
області № 16 від 04.10.2011 р. «Про розгляд
заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.».

У зв'язку із скасуванням постановою
Вищого господарського суду України від
28.03.2013 р. рішення господарського суду
Запорізької області від 31.10.2012 р. та
постанови Донецького апеляційного
господарського суду від 17.12.2012 р. у
справі № 5009/3272/12 згідно Протоколу
автоматичного розподілу справи між
суддями від 30.04.2013 р. справу
№ 5009/3272/12 призначено до нового
розгляду судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 07.05.2013 р. справу
№ 5009/3272/12 прийнято до
розгляду суддею Зінченко Н.Г., справі №
5009/3272/12 присвоєно номер провадження
справи 32/103/12-4/43/13, судове засідання
призначено на 29.05.2013 р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 29.05.2013 р.
розгляд справи відкладався до 04.07.2013 р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 04.07.2013 р.
провадження у справі № 5009/3272/12
зупинялося до набрання законної сили
рішенням господарського суду
Запорізької області по справі № 908/1628/13.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 27.01.2014 р.
провадження у справі № 5009/3272/12
поновлено, судове засідання призначено
на 26.02.2014 р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 26.02.2014 р.
процесуальний строк вирішення спору у
справі № 5009/3272/12 продовжений судом на
п'ятнадцять днів, до 17.03.2014 р., розгляд
справи відкладався до 13.03.2014 р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 13.03.2014 р. у
справі № 5009/3272/12
призначено судову земельно-технічну
експертизу у зв'язку із чим провадження
у справі, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 79 ГПК
України, зупинялося до отримання
результатів судової
земельно-технічної експертизи.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 14.04.2014 р.
провадження у справі № 5009/3272/12
поновлювалося для вирішення
клопотання ТОВ «Регіональне
судово-експертне бюро» щодо надання
експерту додаткових матеріалів,
необхідних для проведення судової
земельно-технічної експертизи, судове
засідання призначалося на 24.04.2014 р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 24.04.2014 р. після
вирішення клопотання ТОВ «Регіональне
судово-експертне бюро» про надання
матеріалів, необхідних для проведення
судової земельно-технічної експертизи,
провадження у справі №
5009/3272/12 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 79 ГПК
України зупинялося до отримання
результатів судової
земельно-технічної експертизи,
призначеної згідно ухвали суду від
13.03.2014 р. у справі № 5009/3272/12.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 28.05.2014 р.
провадження у справі № 5009/3272/12
поновлювалося для вирішення другого
клопотання ТОВ «Регіональне
судово-експертне бюро» щодо надання
експерту додаткових матеріалів,
необхідних для проведення судової
земельно-технічної експертизи, судове
засідання призначалося на 05.06.2014 р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 05.06.2014 р. після
вирішення другого клопотання ТОВ
«Регіональне судово-експертне бюро»
про надання додаткових матеріалів,
необхідних для проведення судової
земельно-технічної експертизи,
провадження у справі № 5009/3272/12, на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 79 ГПК України,
зупинялося до отримання результатів
судової земельно-технічної експертизи,
призначеної згідно ухвали суду від
13.03.2014 р. у справі № 5009/3272/12.

03.11.2014 р. на адресу господарського суду
Запорізької області від ТОВ
«Регіональне судово-експертне бюро»
надійшов Висновок експерта № 1998 від
25.10.2014 р. про проведення експертизи по
ухвалі господарського суду
Запорізької області від 13.03.2014 р. у
справі № 5009/3272/12.

У зв'язку із усуненням обставин, що
зумовили зупинення провадження у
справі, ухвалою господарського суду
Запорізької області від 04.11.2014 р.
провадження у справі №
5009/3272/12 поновлено, судове засідання
призначено на 19.11.2014 р., у сторін і
третіх осіб, витребувані письмові
нормативні і документальні
обґрунтування своїх доводів та
заперечень, по суті питань, які
розглядаються, з урахуванням Висновку
експерта № 1998 від 25.10.2014 р.

В судовому засіданні 19.11.2014 р. справу
розглянуто, прийнято та оголошено, на
підставі ст. 85 ГПК України, вступну та
резолютивну частини рішення.

За письмовим клопотанням
представників позивача і відповідача
розгляд справи здійснювався без
застосування технічних засобів
фіксації судового процесу.

Треті особи в судове засідання 19.11.2014 р.
не з'явилися, додаткові письмові
пояснення по суті позовних вимог не
надали, про поважність причин неявки
себе особисто або своїх уповноважених
представників суд завчасно не
повідомили. Про дату, час та місце
розгляду справи № 5009/3272/13 треті особи
повідомлялися належним чином ухвалою
суду по справі від 03.11.2014 р. у
відповідності до вимог Господарського
процесуального кодексу України.

За таких обставин, суд визнав за
можливе розглянути справу по суті за
наявними в ній матеріалами, яких
достатньо для вирішення спору по суті,
за відсутністю третіх осіб на стороні
відповідача.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач
зазначає, що рішенням Приазовської
селищної ради № 71 від 25.08.1999 р. вирішено
виділити в тимчасове користування (на
умовах оренди) строком на 20 років
земельну ділянку площею 0,12 га для
благоустрою, реконструкції дренажу,
наведення порядку, розміщення
торгівельних місць, яка знаходиться
між територією автостоянки в районі
джерела «Гук» та тротуарної доріжки із
земель населеного пункту ПП ОСОБА_1 з
оплатою 72 грн. за рік. На підставі
зазначеного рішення 03.09.1999 р. між
Приазовською селищною радою та ФОП
ОСОБА_1 був укладений договір оренди
земельної ділянки, за умовами якого
відповідач зобов'язався передати, а
позивач зобов'язався прийняти в оренду
земельну ділянку, розташовану у
АДРЕСА_4. В оренду передається земельна
ділянка загальною площею 0,12 гектара
земель загального користування, згідно
з планом, що є невід'ємною частиною
договору. Зазначена земельна ділянка
передається в оренду для благоустрою,
реконструкції дренажу, наведення
порядку, розміщення торгівельних
місць. Пунктом 2 договору, передбачено
що договір укладено на строк 20 років і
набирає чинності з моменту його
реєстрації в Приазовському районному
відділі земельних ресурсів. Виконуючи
умови абз. 2 п. 2 договору позивачем і
відповідачем був підписаний акт
прийому-передачі від 03.09.1999 р., яким
Приазовська селищна рада передала, а
ФОП ОСОБА_1 прийняла земельну ділянку
загальною площею 0,12 гектара, що
знаходиться між територією
автостоянки в районі джерела «Гук»
тротуарної доріжки із земель
населеного пункту Приазовське. Договір
оренди земельної ділянки від 03.09.1999 р.
посвідчений приватним нотаріусом
Приазовського районного нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 965. Крім
того, даний договір зареєстрований у
Приазовському районному відділі
земельних ресурсів, про що в Книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі 03.09.1999 р.
здійснено запис № 2. Таким чином,
позивач є належним користувачем на
праві оренди земельної ділянки
загальною площею 0,12 гектара,
розташованої у АДРЕСА_4, на підставі
договору оренди, зареєстрованого у
встановленому законом порядку. 04.10.2011 р.
Приазовською селищною радою прийнято
оскаржуване рішення № 16 «Про розгляд
заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.», яким
вирішено: забезпечити проїзд до
земельної ділянки гр. ОСОБА_3, що
розташована по АДРЕСА_4, за рахунок
земель ринку «Гук» завширшки 5 метрів з
західної сторони від джерела - бювету
«Гук»; забезпечити проїзд до земельної
ділянки гр. ОСОБА_4, що розташована по
АДРЕСА_4, за рахунок земель ринку «Гук»
завширшки 5 метрів з східної сторони
від доріжки до туалету ринку «Гук»;
попередити приватного підприємця
ОСОБА_1, що площа орендованої земельної
ділянки наданої для благоустрою,
реконструкції дренажу, розміщення
торгівельних місць, наведення порядку,
буде зменшена; зобов'язати ПП ОСОБА_1
забезпечити безперешкодний проїзд,
прохід до земельних ділянок гр. ОСОБА_4
та ОСОБА_3 згідно схеми. Позивач вважає,
що зазначене рішення № 16 від 04.11.2011 р.
прийняте на підставі та у спосіб, що не
передбачені чинним законодавством,
порушує його права як належного
користувача земельної ділянки, та
підлягає визнанню недійсним судом як
таке, що суперечить Конституції та
законам України. Позивач наполягає на
тому, що фактично оскаржуваним
рішенням відповідач надав право
користування частиною орендованої ФОП
ОСОБА_1 земельної ділянки третім
особам, в наслідок чого надана в оренду
позивачу земельна ділянка буде
зменшена та її частина передана третім
особам. Статтею 401 ЦК України
встановлено, що право користування
чужим майном (сервітут) може бути
встановлене щодо земельної ділянки,
інших природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом. Приписами ст. 402 ЦК України і
ст. 100 Земельного кодексу України
закріплено, що сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Земельний
сервітут може бути встановлений
договором між особою, яка вимагає його
встановлення, та власником
(володільцем) земельної ділянки. Спір
про встановлення сервітуту
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту, у разі
не досягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови. Таким чином, позивач вважає, що
земельний сервітут не може бути
встановлений рішенням органу
місцевого самоврядування і таке
рішення не може бути підставою для
користування чужою земельною ділянкою.
З урахуванням викладеного, позивач
просить суд позов задовольнити та
визнати недійсним рішення
Приазовської селищної ради № 16 від
04.10.2011 р. «Про розгляд заяв гр. ОСОБА_4 та
ОСОБА_3.».

Відповідач проти позову заперечив,
заявлені вимоги вважає безпідставними
і необґрунтованими, що мотивує
наступним. Згідно Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серія ЯК № 911592 на підставі рішення
Приазовської селищної ради № 10 від
09.03.2010 р. ОСОБА_3 надано у власність
земельну ділянку площею 0,1500 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд. Крім того, згідно Державного
акту на право власності на земельну
ділянку серія ЯК № 911591 на підставі
рішення Приазовської селищної ради № 10
від 09.03.2010 р. ОСОБА_4 надано у власність
земельну ділянку площею 0,1500 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд). 29.09.2011 р. гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4
звернулися до Приазовської селищної
ради із заявами, якими просили у зв'язку
із виділенням земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку за адресами, відповідно: по
АДРЕСА_4, забезпечити проїзд на ділянку
через автостоянку «Гук» у зв'язку із
початком будівельних робіт. За
результатами розгляду вказаних заяв
Приазовською селищною радою прийнято
оскаржуване рішення № 16 від 04.10.2011
р. «Про розгляд заяв гр. ОСОБА_4 та
ОСОБА_3.». При цьому, відповідач просить
суд врахувати, що земельні ділянки гр.
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є суміжними із
земельною ділянкою, що орендувала ФОП
ОСОБА_1 за договором оренди земельної
ділянки від 03.09.1999 р. Як вбачається з
витягу із генерального Плану смт.
Приазовське, із схеми проїздів до
земельних ділянок гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3
єдиним можливим способом доступу та
обслуговування вказаними особами
своєї земельної ділянки є доступ
шляхом проходу через земельну ділянку,
що орендувала ФОП ОСОБА_1, оскільки
земельні ділянки вказаних громадян
розташовуються саме за земельною
ділянкою, що орендувала ФОП ОСОБА_1, та
впродовж АДРЕСА_4. Земельні ділянки гр.
ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_3 є суміжними. З
іншого боку земельна ділянка гр. ОСОБА_3
стикається із земельною ділянкою гр.
ОСОБА_8. При встановлені проходу через
ділянку гр. ОСОБА_8 сервітут був би
набагато більш обтяжливим, адже
впродовж земельної ділянки гр. ОСОБА_8
теж розташовується земельна ділянка,
що орендувала ФОП ОСОБА_1 З іншого боку
земельна ділянка гр. ОСОБА_4 стикається
із обривом до річки, прохід через який є
неможливим. Мотивуючи заявлені вимоги,
позивач посилається на те, що
оспорюваним рішенням відповідач надав
право користування частиною
орендованої позивачем земельної
ділянки третім особам. Поте, відповідач
з такою думкою позивача не
погоджується, оскільки це суперечить
юридичній природі сервітуту. Право
земельного сервітуту гр. ОСОБА_4 та
гр. ОСОБА_3 полягає
тільки в можливості обмеженого
використання чужої суміжної земельної
ділянки - можливості проходу через чужу
земельну ділянку до своєї, що
спростовує твердження позивача щодо
«забрання» у нього частини земельної
ділянки та «віддання» цих частин у
користування іншим особам. Отже,
посилання позивача у спірних
правовідносинах на норми ст. 27 Закону
України «Про оренду землі», ст. ст. 95, 152
Земельного кодексу України є
недоречним. Крім того, оспорюваним
рішенням № 16 від 04.10.2011 р. не
скасовувалось та не змінювалось
рішення, яким ФОП ОСОБА_1 було надано в
оренду земельну ділянку. Позивач
продовжувала користуватись тією ж
земельною ділянкою. У зв'язку з чим
посилання позивача на порушення
відповідачем норм діючого
законодавства України є безпідставним.
З урахуванням викладеного, відповідач
просить суд в позові відмовити
повністю.

Треті особи проти позовних вимог
заперечили з підстав, наведених
відповідачем. При вирішенні спору у
даній справі просять суд врахувати, що
позивач не позбавлена можливості
користуватися орендованою нею
земельною ділянкою. Натомість
нормальне господарське використання
земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без
обтяження сервітутом земельної
ділянки ФОП ОСОБА_1 унеможливлюється
через відсутність альтернативних
варіантів проїзду до наданих їм
земельних ділянок. Отже, встановлення
сервітуту є єдиним можливим способом
задоволення потреб на використання
ділянок ОСОБА_9 та ОСОБА_3

Проаналізувавши матеріали та фактичні
обставини справи, оцінивши надані
письмові докази у їх сукупності,
вислухавши представників сторін, суд
вважає позовні вимоги такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено,
що рішенням дванадцятої сесії ХХІІ
скликання Приазовської селищної ради
№ 71 від 25.08.1999 р. «Про виділення у
тимчасове користування /на умовах
оренди/ земельної ділянки приватному
підприємцю ОСОБА_1.» Приватному
підприємцю ОСОБА_1 (позивачу у справі)
було виділено у тимчасове користування
/на умовах оренди/ строком на 20 років
земельну ділянку площею 0,12 га для
благоустрою території, реконструкції
дренажу, наведення порядку, розміщення
торгівельних місць, що знаходяться між
територією автостоянки в районі
джерела «Гук» та тротуарною стежкою із
земель населеного пункту з оплатою 72
грн. за 1 рік. (а.с. 31, том справи І)

На підставі вказаного рішення
Приазовської селищної ради № 71 від
25.08.1999 р., 03.09.1999 р. між Приазовською
селищною радою (відповідачем у справі,
Орендодавцем) та ФОП ОСОБА_1 (Орендарем)
було укладено Договір оренди земельної
ділянки, за умовами якого Орендодавець
передає, а Орендар приймає в оренду
земельну ділянку, розташовану в
АДРЕСА_4, загальною площею 0,12 га земель
загального користування згідно з
планом. Зазначена земельна ділянка
надається в оренду для благоустрою,
реконструкції дренажу, наведення
порядку та розміщення торгівельних
місць. (а.с. 22-25, том справи І)

03.09.1999 р. Договір оренди земельної
ділянки посвідчений приватним
нотаріусом Приазовського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за № 965.

Абзацом 1 пункту 2 Договору оренди
земельної ділянки сторони узгодили, що
Договір укладено на строк 20 років і
набирає чинності з моменту його
реєстрації в Приазовському районному
відділі земельних ресурсів.

Договір оренди земельної ділянки від
03.09.1999 р. зареєстрований у
Приазовському районному відділі
земельних ресурсів, про що 03.09.1999 р. у
Книзі записів державної реєстрації
договорів оренди землі здійснено запис
№ 2.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Договору
оренди земельної ділянки передача
земельної ділянки проводиться на
підставі акту у двохденний строк.

Факт передачі відповідачем та
приймання позивачем у користування
земельної ділянки площею 0,12 га,
розташованої між територією
автостоянки в районі джерела «Гук» та
тротуарною стежкою із земель
населеного пункту Приазовське,
підтверджується Актом
приймання-передачі від 03.09.1999 р., який
підписаний Головою Приазовської
селищної ради ОСОБА_10 та ПП ОСОБА_1 і
скріплений печаткою Приазовської
селищної ради. (а.с. 30, том справи І)

Згідно із вказаним Актом
приймання-передачі від 03.09.1999 р.
земельна ділянка була передана ПП
ОСОБА_1 у неблагоустроєному стані, в
антисанітарних умовах, з відсутнім
дренажем, з непрацюючими лініями
зв'язку на ній, пошкодженими і
порушеними деревами.

До Договору оренди земельної ділянки
від 03.09.1999 р. додані також схема відводу
земельної ділянки по Приазовській
селищній раді (план земельної ділянки),
план тимчасового землекористування ПП
ОСОБА_1, акт вибору земельної ділянки,
акт про встановлення меж ділянки в
натурі, підписані повноважними
представниками та скріплені печатками
відповідача. (а.с. 26-29, том справи І)

В пункті 6 Договору оренди земельної
ділянки від 03.09.1999 р. зазначено, що
земельна ділянка, яка передається в
оренду, під забороною (арештом), в
заставі не перебуває, не обтяжена
правами третіх осіб, судових спорів не
введеться.

Також з досліджених судом фактичних
обставин справи вбачається, що в 2012
році Приватним підприємством «ГЕО»,
яке має ліцензію на проведення
топографо-геодезичних та
картографічних робіт, на замовлення
позивача була проведена
земельно-кадастрова інвентаризація
орендованої ПП ОСОБА_1 земельної
ділянки з уточненням розташування меж
та складенням відповідної технічної
документації із землеустрою. Межі
земельної ділянки були узгоджені із
суміжними землекористувачами:
Приазовською селищною радою, ОСОБА_11 та
Фермерським господарством «Деметра».
Акт погодження зовнішніх меж земельної
ділянки в натурі додано до технічної
документації. В результаті
земельно-кадастрової інвентаризації
підтверджено, що площа земельної
ділянки складає 0,12 га. Відповідно до
даної технічної документації на
земельній ділянці інженерні
комунікації, охоронні, санітарні зони,
зони особливого режиму і сервітути
відсутні, а проходи та під'їзди до
земельної ділянки вільні. (а.с. 34-55, том
справи І).

В ході судового вирішення спору судом
встановлено, що на підставі Державного
акту на право власності на земельну
ділянку серія ЯК 911591 гр. ОСОБА_4 (третя
особа 2 у справі) на підставі рішення
Приазовської селищної ради № 10 від
09.03.2010 р. надана у власність земельна
ділянка площею 0,1500 га, розташована в
АДРЕСА_4, для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд. (а.с. 81,
том справи І).

Крім того, на підставі Державного акту
на право власності на земельну ділянку
серія ЯК 911592 гр. ОСОБА_3 (третя особа 1 у
справі) на підставі рішення
Приазовської селищної ради № 10 від
09.03.2010 р. надана у власність земельна
ділянка площею 0,1500 га, розташована в
АДРЕСА_4, для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд. (а.с. 79,
том справи І).

В подальшому, рішенням Приазовської
селищної ради сорок другої сесії VI
скликання № 24 від 29.12.2012 р. за
заявою гр. ОСОБА_4 змінено цільове
призначення земельної ділянки по
АДРЕСА_4 з «для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд» на
«для комерційної діяльності - торгівлі
та надання послуг населенню». (а.с. 44,
том справи ІІІ)

Також рішенням Приазовської селищної
ради сорок другої сесії VI скликання № 23
від 29.12.2012 р. за заявою гр. ОСОБА_3
змінено цільове призначення земельної
ділянки по АДРЕСА_4 з «для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд» на
«для комерційної діяльності - торгівлі
та надання послуг населенню». (а.с. 17,
том справи ІІІ)

З матеріалів справи вбачається, що
29.09.2011 р. гр. ОСОБА_3 та
гр. ОСОБА_4 звернулися з відповідними
заявами до Приазовської селищної ради,
в яких просили у зв'язку із виділенням
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку по
АДРЕСА_4, 64а і по АДРЕСА_4 забезпечити
проїзд на земельні ділянки через
автостоянку «Гук» у зв'язку із початком
будівельних робіт. (а.с. 78, 80, том справи
І).

Вказані заяви були зареєстровані у
Виконавчому комітеті Приазовської
селищної ради 29.09.2011 р. за вх. № 764 і вх. №
763 відповідно.

04.10.2011 р. двадцять першою сесією VI
скликання Приазовської селищної ради
було прийнято рішення № 16 «Про розгляд
заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.», яким,
розглянувши заяви гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3
щодо забезпечення їх проїздом на
власні земельні ділянки у зв'язку з
початком будівельних робіт, що
розташовані по АДРЕСА_4,
через автозупинку та ринок «Гук»,
керуючись Законом України «Про місцеве
самоврядування», Земельним кодексом
України, Приазовська селищна рада
вирішила:

- забезпечити проїзд до земельної
ділянки гр. ОСОБА_3, що розташована по
АДРЕСА_4, за рахунок земель ринку «Гук»,
завширшки 5 метри з західної сторони
від джерела - бювету «Гук» /пункт 1/;

- забезпечити проїзд до земельної
ділянки гр. ОСОБА_4, що розташована по
АДРЕСА_4, за рахунок земель ринку «Гук»,
завширшки 5 метри з східної сторони від
доріжки до туалету ринку «Гук» /пункт 2/;

- попередити Приватного підприємця
ОСОБА_1, що площа орендованої земельної
ділянки наданої для благоустрою,
реконструкції дренажу, розміщення
торгівельних місць, наведення порядку
буде зменшена /пункт 3/;

- Зобов'язати ПП ОСОБА_1 забезпечити
безперешкодний проїзд, прохід до
земельних ділянок гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3
згідно схеми /пункт 4/.

ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з даним
позовом про визнання недійсним рішення
Приазовської селищної ради № 16 від
04.10.2011 р. «Про розгляд заяв гр. ОСОБА_4 та
ОСОБА_3.» з тих підстав, що оспорюване
рішення прийняте на підставі та у
спосіб, що не передбачені чинним
законодавством України, порушує її
права як належного користувача
земельної ділянки, та підлягає
визнанню недійсним судом як таке, що
суперечить Конституції та законам
України. При цьому, позивач наполягає
на тому, що фактично оскаржуваним
рішенням відповідач надав право
користування частиною орендованої ФОП
ОСОБА_1 земельної ділянки третім
особам, в наслідок чого надана в оренду
позивачу земельна ділянка буде
зменшена та її частина передана третім
особам.

Відповідно до ст. 13 Конституції
України земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключно
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності українського народу.
Від імені українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

Стаття 14 Конституції України
передбачає, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Рішення Приазовської селищної ради
рішення двадцять першої сесії VI
скликання № 16 від 04.10.2011 р. «Про
розгляд заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.», яке
оспорюється позивачем, є юридичною
формою рішення цього органу, яке
породжує певні правові наслідки для
ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1, отже є
актом ненормативного характеру
(індивідуальним актом).

При прийнятті актів як нормативного,
так і ненормативного (індивідуального
характеру) державний чи інший орган
повинен бути на це уповноважений, діяти
в межах наданої йому компетенції.

Ця норма, в першу чергу, закріплена
Конституцією України, у статті 19 якої
зазначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, у справах щодо оскарження
рішень органів державної влади чи
органів місцевого самоврядування суд
повинен перевірити чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, в межах та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
безсторонньо, добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, пропорційно, з
урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення, своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

Як зазначено в пункті 1 Оглядового
листа Вищого господарського суду
України № 01-8/824 від 24.07.2001 р.
«Про деякі питання практики вирішення
спорів, пов'язаних з визнанням
недійсними актів державних чи інших
органів» (який є чинним на час
вирішення даного спору судом)
підставами для визнання акта недійним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Отже, позивач повинен довести, що
застосування до нього оспорюваного
рішення має наслідком порушення його
прав, свобод та інтересів.

Статтею 2 Закону України «Про оренду
землі» від 06.10.1998 р. № 161-ХІV встановлено,
що відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
цим Законом, законами України, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про оренду
землі» (в редакції, чинній на час
укладення Договору оренди земельної
ділянки від 03.09.1999 р.) орендарі
набувають права на оренду земельної
ділянки на підставах і в порядку,
передбачених Земельним кодексом
України, цим та іншими законами України
та договором оренди землі. Підставою
для укладення договору оренди і
набуття права на оренду земельної
ділянки, що перебуває у комунальній або
державній власності, є рішення
орендодавця.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу
України (ЗК України) громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Приписами ст. 124 ЗК України встановлено,
що передача в оренду земельних ділянок,
що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки.

Нормами статей 125, 126 ЗК України
закріплено, що право на оренду
земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється. Право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
посвідчується державними актами, а
право оренди землі оформляється
договором, який реєструється
відповідно до закону.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Досліджені судом фактичні обставини
справи дають підстави для висновку, що
ФОП ОСОБА_1 є належним користувачем на
умовах оренди земельної ділянки площею
0,12 га із земель загального
користування, розташованої в АДРЕСА_4,
строком на 20 років на підставі Договору
оренди земельної ділянки від 03.09.1999 р.

При цьому, відповідач не надав суду
належних і допустимих, в розумінні ст. 34
ГПК України, доказів того, що Договір
оренди земельної ділянки від 03.09.1999 р.
на час винесення судом рішення у даній
справі припинив свою дію, або визнаний
недійсним або розірваний у судовому
порядку.

Також суд вважає за необхідне
зауважити, що з матеріалів справи
вбачається, що на теперішній час на
земельній ділянці площею 0,12 га, яка
розташована в АДРЕСА_4 яка знаходиться
у користуванні позивача на підставі
Договору оренди земельної ділянки від
03.09.1999 р., ведуться будівельні роботи по
будівництву торгівельного комплексу і
автостоянки (Робочий проект МП234.12-ПЗП,
виконаний ТОВ «Мелітопольпроект» на
замовлення ОСОБА_1 в 2012 році). Роботи
проводяться на підставі Декларації про
початок виконання будівельних робіт,
яка зареєстрована в Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Запорізькій області 02.11.2012 р.
за № ЗП6. (а.с. 18-77, том справи
ІІ; а.с. 95-98 том справи ІІІ)

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про
оренду землі» (в редакції, чинній на
момент прийняття оскаржуваного
рішення № 16 від 04.10.2011 р.) орендареві
забезпечується захист його права на
орендовану земельну ділянку нарівні із
захистом права власності на земельну
ділянку відповідно до закону. Орендар в
установленому законом порядку має
право витребувати орендовану земельну
ділянку з будь-якого незаконного
володіння та користування, на усунення
перешкод у користуванні нею,
відшкодування шкоди, заподіяної
земельній ділянці громадянами і
юридичними особами України,
іноземцями, особами без громадянства,
іноземними юридичними особами, у тому
числі міжнародними об'єднаннями та
організаціями.

Статтею 95 ЗК України встановлено, що
порушені права землекористувачів
підлягають відновленню в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється, в тому
числі, шляхом визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р.
№ 280/97-ВР передбачено, що сільські,
селищні, міські ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України та іншими
законами.

Згідно з п. 34 ст. 26 вказаного Закону
України виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради вирішуються питання
регулювання земельних відносин
відповідно до чинного законодавства.

Статтею 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
унормовано, що рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень. Акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Як підставу для визнання недійсним
рішення Приазовської селищної ради № 16
від 04.10.2011 р. «Про розгляд заяв гр.
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.» позивач послався на
те, що фактично оспорюваним рішенням
Приазовською селищною радою
встановлено земельний сервітут, тобто
передано право користування
орендованою ФОП ОСОБА_1 земельною
ділянкою третім особам, що суперечить
ст., ст. 98-100 ЗК України та юридичній
природі як земельного та і
цивільно-правового сервітуту.

Статтею 401 ЦК України визначено, що
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або
іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно ст. 402 ЦК України сервітут може
бути встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Земельний
сервітут може бути встановлений
договором між особою, яка вимагає його
встановлення, та власником
(володільцем) земельної ділянки.
Договір про встановлення земельного
сервітуту підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

За приписами ст. 403 ЦК України сервітут
визначає обсяг прав щодо користування
особою чужим майном. Сервітут може бути
встановлений на певний строк або без
визначення строку. Особа, яка
користується сервітутом, зобов'язана
вносити плату за користування майном,
якщо інше не встановлено договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут не підлягає відчуженню.
Сервітут не позбавляє власника майна,
щодо якого він встановлений, права
володіння, користування та
розпоряджання цим майном.

Відповідно до ст. 404 ЦК України право
користування чужою земельною ділянкою
або іншим нерухомим майном полягає у
можливості проходу, проїзду через чужу
земельну ділянку, прокладання та
експлуатації ліній електропередачі,
зв'язку і трубопроводів, забезпечення
водопостачання, меліорації тощо. Особа
має право вимагати від власника
(володільця) сусідньої земельної
ділянки, а в разі необхідності - від
власника (володільця) іншої земельної
ділянки надання земельного сервітуту.
Право користування чужим майном може
бути встановлено щодо іншого
нерухомого майна (будівлі, споруди
тощо).

Главою 16 ЗК України, який є спеціальним
нормативним актом щодо спірних
правовідносин, визначено зміст права
земельного сервітуту.

Так, згідно ст. 98 ЗК України (в редакції,
чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення № 16 від 04.10.2011 р.)
право земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).
Земельні сервітути можуть бути
постійними і строковими. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Таким чином, право земельного
сервітуту характеризується такими
ознаками: по-перше, відносини
земельного сервітуту передбачають
наявність двох, як правило, суміжних
земельних ділянок, з яких одна
(обслуговуюча) обслуговує іншу
(панівну). У межах земельного сервітуту
обслуговуюча земельна ділянка своїми
зручностями, перевагами, природними
ресурсами усуває недоліки панівної
земельної ділянки; по-друге,
обслуговування однієї ділянки іншою
відбувається не безсистемно, а в межах
прав, які надані власникові панівної
земельної ділянки щодо користування
обслуговуючою ділянкою. Такі права є
обмеженими і передбачають
користування лише невеликою частиною
обслуговуючої земельної ділянки для
чітко визначених потреб. Власник
(користувач) панівної земельної
ділянки не має статусу користувача
обслуговуючої ділянки.

Власники або землекористувачі
земельних ділянок можуть вимагати
встановлення земельного сервітуту,
зокрема, як права проїзду на
транспортному засобі по наявному
шляху. (ст. 99 ЗК України в редакції,
чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення № 16 від 04.10.2011 р.)

Згідно зі ст. 100 ЗК України (в редакції,
чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення № 16 від 04.10.2011 р.)
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. Сервітут може належати
власникові (володільцеві) сусідньої
земельної ділянки, а також іншій
конкретно визначеній особі (особистий
сервітут). Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Договір про встановлення
земельного сервітуту підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Зі змісту наведеної норми Закону
слідує, що ініціатором встановлення
земельного сервітуту може бути власник
або користувач земельної ділянки, який
має потребу у використанні суміжної
земельної ділянки для усунення
недоліків його ділянки, пов'язаних з її
місцерозташуванням чи природним
станом. Власник (користувач) земельної
ділянки, зацікавлений у встановлені
земельного сервітуту, повинен
звернутися до власника (користувача)
суміжної ділянки з пропозицією дати
дозвіл на обмежене постійне або
строкове користування цією ділянкою у
межах конкретного земельного
сервітуту.

Отже, Земельний кодекс України
визначає дві підстави встановлення
земельного сервітуту: договір і
рішення суду. Якщо власники
(користувачі) двох сусідніх земельних
ділянок дійшли згоди про встановлення
земельного сервітуту, вони повинні
закріпити досягнуту домовленість у
договорі про встановлення земельного
сервітуту. Якщо власники (користувачі)
сусідніх ділянок не дійшли згоди щодо
встановлення земельного сервітуту, то
в такому випадку власник (користувач)
панівної земельної ділянки повинен
звернутися до суду з заявою про
встановлення земельного сервітуту.
Рішення суду про задоволення заяви є
підставою для встановлення земельного
сервітуту. Моментом виникнення у
власника (користувача) панівної
земельної ділянки права використання
обслуговуючої земельної ділянки в
межах певного земельного сервітуту є
державна реєстрацію договору про
встановлення земельного сервітуту чи
рішення суду про встановлення
земельного сервітуту.

При цьому, суд вважає за необхідне
підкреслити, що правова природа
земельного сервітуту передбачає лише
обмеження користування земельною
ділянкою та не позбавляє власника
(користувача) земельної ділянки, щодо
якої встановлено земельний сервітут,
до утрати прав володіння, користування
та розпорядження нею.

Проаналізувавши матеріали та фактичні
обставини справи у їх сукупності, суд
дійшов висновку, що в даному випадку
має місце спір щодо забезпечення гр.
ОСОБА_4 і гр. ОСОБА_3 проїздом
до належних їм на праві власності
земельних ділянок шляхом відповідного
обмеження ФОП ОСОБА_1 у користування
належною їй на праві оренди згідно
Договору оренди землі від 03.09.1999 р.
земельною ділянкою.

Статтею 111-12 ГПК України встановлено, що
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

В постанові Вищого господарського суду
України від 28.03.2013 р. у справі
№ 5009/3272/12, якою скасовані рішення
господарського суду Запорізької
області від 31.10.2012 р. та постанова
Донецького апеляційного
господарського суду від 17.12.2012 р. у
даній справі, зазначено про
необхідність з'ясування чи можливе
нормальне господарське використання
земельних ділянок гр. ОСОБА_9 та гр.
ОСОБА_3 без обтяження суміжної
земельної ділянки, що використовується
ФОП ОСОБА_1; чи є встановлення сервітуту
єдиним можливим способом задоволення
потреб на використання належної
земельної ділянки громадянами.

З метою вирішення даних питань судом у
даній справі ухвалою господарського
суду Запорізької області від 18.03.2014 р.
було призначено судову
земельно-технічну експертизу.

За результатами проведеної судової
земельно-технічної експертизи,
призначеної ухвалою господарського
суду Запорізької області від 18.03.2014 р. у
справі № 5009/3272/12, суду був наданий
Висновок експерта № 1998 від 25.10.2014 р. (а.с.
75-90, том справи ІІІ), згідно якого
експерт зазначив, що:

1) на момент візуального обстеження
(26.08.2014 р.) під'їзд до земельної ділянки
АДРЕСА_4 кадастровий номер
:09:070:0016, яка належить гр. ОСОБА_4,
частково обладнаний з боку автодороги
Мелітополь-Бердянськ, між земельними
ділянками з кадастровими номерами №
:09:070:021 і № 232455100:09:070:0007.
Облаштувати проїзд до земельної
ділянки АДРЕСА_4 кадастровий номер
:09:070:0016, яка належить гр. ОСОБА_4, у
відповідності із вимогами нормативних
документів (п. 3.11, п. 7.27 ДБН 360-92**) без
обтяження однієї із суміжних земельних
ділянок не є можливим.

2) на момент візуального обстеження
(26.08.2014 р.) вільний доступ (під'їзд) у
відповідності з вимогами п. 3.11, п. 7.27 ДБН
360-92** до земельної ділянки АДРЕСА_4,
кадастровий номер :09:070:0017, яка
належить гр. ОСОБА_3, відсутній.
Облаштувати проїзд до земельної
ділянки АДРЕСА_4, кадастровий номер
:09:070:0017, яка належить гр.
ОСОБА_3, у відповідності із вимогами
нормативних документів (п. 3.11, п. 7.27 ДБН
360-92**) без обтяження однієї із суміжних
земельних ділянок не є можливим.

3) Облаштування проїзду до земельної
ділянки площею 0,1500 га, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_4, яка належить гр.
ОСОБА_4, у відповідності із вимогами
нормативних документів (п. 3.11, п. 7.27
ДБН 360-92**) без обтяження однієї із
суміжних земельних ділянок не є
можливим. Встановлення сервітуту
(проїзду) через земельну ділянку площею
0,12 га, яка розташована в АДРЕСА_4 яка
використовується ФОП ОСОБА_1 на
підставі договору оренди земельної
ділянки від 03.09.1999 р. реєстр. № 965,
є одним із можливих варіантів.

4) Облаштування проїзду до земельної
ділянки площею 0,1500 га, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_4, яка належить гр.
ОСОБА_3, у відповідності із вимогами
нормативних документів (п. 3.11, п. 7.27 ДБН
360-92**) без обтяження однієї із суміжних
земельних ділянок не є можливим.
Встановлення сервітуту (проїзду) через
земельну ділянку площею 0,12 га, яка
розташована в АДРЕСА_4 яка
використовується ФОП ОСОБА_1 на
підставі договору оренди земельної
ділянки від 03.09.1999 р. реєстр. № 965, є
одним із можливих варіантів.

Згідно з ч. 5 ст. 42 ГПК України висновок
судового експерта для господарського
суду не є обов'язковим і оцінюється
господарським судом за правилами,
встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Статтею 43 ГПК України закріплено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

При вирішенні спору у даній справі суд
вважає за необхідне зазначити, що ст. 12
ЗК України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить, зокрема,
вирішення земельних спорів. (п. «й» ч. 1
ст. 12 ЗК України).

При цьому, повноваження сільської,
селищної, міської ради у питаннях
вирішення земельних спорів спрямовані
на забезпечення законності принципів
місцевого самоврядування. Земельний
кодекс України не визначає перелік
питань, спори з яких вирішуються
місцевими радами. З урахуванням
характеристики всіх повноважень
органів місцевого самоврядування
можна стверджувати, що вони вправі
вирішувати спори між громадянами,
юридичними особами, в тому числі між
власниками землі і землекористувачами,
іншими особами, що проживають у
населеному пункті, з питань земельних
відносин, з яких органи місцевого
самоврядування уповноважені приймати
рішення щодо встановлення, зміни і
припинення земельних правовідносин, у
тому числі спорів, що виникають у
процесі застосування сервітуту, з
реалізації обов'язків власників і
землекористувачів дотримуватися
правил добросусідства, а також з питань
землевпорядкування, межових спорів
тощо. Незважаючи на встановлення
позасудового порядку розгляду
земельних спорів, відповідно до ст. 8
Конституції України громадяни мають
право на подання позову щодо
розв'язання земельного спору
безпосередньо до суду.

З матеріалів справи судом встановлено
та відповідачем не заперечується, що з
моменту прийняття Приазовською
селищною радою оспорюваного рішення №
16 від 04.10.2011 р. і до теперішнього часу
фактично спірне рішення є невиконаним.

Така ситуація у даному випадку виникла
внаслідок того, що своїм рішенням № 16
від 04.10.2011 р. Приазовська селищна рада
фактично виділила проїзд до земельних
ділянок гр. ОСОБА_4 і гр. ОСОБА_3
через обтяження земельної ділянки, яка
знаходиться у користуванні ФОП ОСОБА_1,
при наявності спору між зазначеними
особами стосовно нормального
господарського використання належних
їм на праві власності та праві
користування земельних ділянок.

Згідно зі ст. 3 ЦК України одними із
загальних засад цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

З урахуванням наведеного, суд вважає,
що рішення Приазовської селищної ради
№ 16 від 04.10.2011 р. «Про розгляд заяв гр.
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.» прийнято всупереч
нормам Земельного кодексу України та
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та в
порушення права позивача на
користування наданої йому в оренду
згідно Договору оренди земельної
ділянки від 03.09.1999 р. земельною
ділянкою, у зв'язку із чим підлягає
визнанню недійсним в судовому порядку.

При вирішенні даного спору суд вважає
за необхідне відзначити, що
правовідносини, які в даному випадку
склалися між ФОП ОСОБА_1, ОСОБА_9 та
ОСОБА_3, можуть бути вирішенні або
шляхом укладення зазначеними особами
за домовленістю сторін договору про
встановлення земельного сервітуту, або
шляхом вирішення цього спору за
ініціативою зацікавлених осіб у
судовому порядку. При цьому, при
встановленні такого сервітуту сторони
можуть використати, в тому числі, і
висновки судового експерта, викладені
у Висновку експерта № 1998 від 25.10.2014 р.

В будь-якому разі у даній справі
вирішення питання про встановлення
земельного сервітуту не входить до
предмету спору у даній справі і у суду
не має правових підставі для вирішення
у даній справі питання про
встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. 68 Конституції України
закони України підлягають
обов'язковому виконанню на всій
території України всіма юридичними та
фізичними особами.

На підставі викладеного, суд вважає
вимогу про визнання недійсним рішення
двадцять першої сесії шостого
скликання Приазовської селищної ради
Приазовського району Запорізької
області № 16 від 04.10.2011 р. «Про розгляд
заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.»
обґрунтованою, доведеною, заснованою
на законі та такою, що підлягає
задоволенню судом.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на обґрунтування
своїх вимог та заперечень.

Позивач надав всі необхідні докази в
обґрунтування заявлених позовних
вимог.

Доводи відповідача в обґрунтування
наданих ними заперечень
спростовуються фактичними обставинами
справи, а тому судом визнані хибними.

Відповідно до ст. 49 ГПК України,
враховуючи міру та ступінь вини кожної
із сторін у доведені спору до суду,
судові витрати покладаються на обидві
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Витрати за
проведення судової земельно-технічної
експертизи, призначеної ухвалою суду у
даній справі від 18.03.2014 р., судом
залишаються за відповідачем, виходячи
з того, що ініціатором призначення і
проведення експертизи був саме
відповідач, а за результатами
вирішення спору суд дійшов висновку, що
спір виник внаслідок неправильних дій
відповідача.

Керуючись ст., ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82-85,
111-12 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, смт. Приазовське Приазовського
району Запорізької області до
Приазовської селищної ради
Приазовського району Запорізької
області, смт. Приазовське
Приазовського району Запорізької
області про визнання недійсним рішення
Приазовської селищної ради
Приазовського району Запорізької
області № 16 від 04.10.2011 р. «Про розгляд
заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.»
задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним рішення двадцять
першої сесії шостого скликання
Приазовської селищної ради
Приазовського району Запорізької
області № 16 від 04.10.2011 р. «Про розгляд
заяв гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3.».

3. Стягнути з Приазовської селищної
ради Приазовського району Запорізької
області, (72401, Запорізька область,
Приазовський район, смт. Приазовське,
вул. Леніна, буд. 5, ) на
користь на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, (72401, АДРЕСА_9,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1073 (одну
тисячу сімдесят три) грн. 00 коп.
судового збору. Видати наказ.

Повне рішення оформлено і
підписано у відповідності до вимог ст.,
ст. 84, 85 ГПК України "21" листопада 2014 р.

Суддя
Н.Г.Зінченко

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.