м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/20206/14 13.11.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Архітектура і
будівництво»

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробнича
компанія ПБ Інвест»

Про стягнення 25 723,05 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Забіжко М.В. - директор

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Архітектура і
будівництво» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробнича
компанія ПБ Інвест» про стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за Договором
постачання № 5/13-Д від 03.01.13. в розмірі 25
723,05 грн. (21 530,00 грн. - сума основного
боргу; 3 554,84 грн. - пеня; 638,21 грн. - 3%
річних).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що відповідно до
укладеного між сторонами Договору
постачання № 5/13-Д від 03.01.13. позивач
поставив відповідачу товар, який не був
в повному обсязі оплачений останнім в
порушення взятих на себе зобов'язань, в
зв'язку з чим позивач вирішив
звернутись до суду з позовом про
стягнення заборгованості по оплаті
товару, що зумовило нарахування пені та
3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.09.14. порушено провадження у
справі № 910/20206/14; розгляд справи
призначено на 14.10.14. о 11-30.

13.10.14. представник позивача через
відділ діловодства Господарського
суду м. Києва подав частково документи,
які були витребувані судом.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.10.14. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи було відкладено
на 13.11.14. о 14-50.

Представник позивача в судовому
засіданні 13.11.14. підтримав позовні
вимоги та просив суд задовольнити їх в
повному обсязі. Крім того, позивач
подав документи, якій були витребувані
судом.

Представник відповідача повторно в
судове засідання 13.11.14. не з'явився,
вимоги попередніх ухвал
Господарського суду м. Києва у справі №
910/20206/14 не виконав, письмового відзиву
на позов не надав, про поважні причини
неявки суд не повідомив, про час і місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
України.

При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
України").

Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.

Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд.

Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 910/20206/14.

В судовому засіданні 13.11.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України, відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

03.01.13. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Архітектура і
будівництво» (далі - Постачальник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробнича
компанія ПБ Інвест» (далі - Покупець)
укладено Договір № 5/13-Д, відповідно до
умов якого (п. 1.1. Договору) Постачальник
зобов'язується поставити Покупцеві, а
Покупець зобов'язується прийняти
комплексні добавки «АрхБуд».

Договір набирає чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
31.12.13. (п. 8.8. Договору).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач вказує на те, що всупереч умов
зазначеного вище Договору та
законодавства України, Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Торгово-виробнича компанія ПБ Інвест»
не було в повному обсязі проведені
розрахунки перед позивачем за
поставлений товар, в зв'язку з чим
заборгованість відповідача перед
позивачем становить 25 723,05 грн. (21 530,00
грн. - сума основного боргу; 3 554,84 грн. -
пеня; 638,21 грн. - 3% річних).

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений
між сторонами Договір є договором
поставки.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного
кодексу України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу
України, продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу.

Приписами п. п. 2.1. 2.2. Договору
визначено, що ціна товару вказується у
відповідних додатках до договору, що є
невід'ємною частиною спірного
Договору. Загальна сума Договору
складається з додатків.

Покупець проводить розрахунок за
придбаний у Постачальника товар в
строк, встановлений в додатках до
даного договору. Розрахунки за даним
Договором мають бути здійсненні шляхом
безготівкового перерахування грошових
коштів з рахунку Покупця та поточний
рахунок Постачальника (п. п. 3.1., 3.2.
Договору).

Додатком на поставку № 1 від 03.01.13. та
додатком на поставку № 2 від 01.04.13. до
спірного Договору, а саме пунктом 4
визначено, що відвантаження товару
здійснюється за умови 100% передплати на
безготівковий рахунок Продавця.

На виконання умов Договору Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Архітектура і будівництво» поставило
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробнича
компанія ПБ Інвест» товар на загальну
суму 24 400,00 грн. грн., що підтверджується
видатковими накладними: № РН-0000254 від
13.09.13., № РН-0000255 від 16.09.13., № РН-0000273 від
01.10.10., № РН-0000275 від 02.10.13.

Суд відзначає, що вищевказані
видаткові накладні з боку відповідача
підписані ОСОБА_2, який діяв на підставі
довіреностей, копії яких містяться в
матеріалах справи.

Договір купівлі-продажу є оплатним,
відтак одним із основних обов'язків
покупця є оплата ціни товару. Ціна -
грошове відображення вартості товару
за його кількісну одиницю. Ціна товару,
як правило, визначається у договорі за
згодою сторін.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692
Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

З матеріалів справи вбачається, що
Товаристо з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробнича
компанія ПБ Інвест» здійснило часткову
оплату за поставлений товар в розмірі 2
870,00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599
Цивільного кодексу України).

10.07.14. позивач направив на адресу
відповідача претензію № 1, в якій
просив сплатити Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробнича
компанія ПБ Інвест» наявну
заборгованість за спірним Договором.

Проте, як свідчать матеріали справи,
вищевказана претенція залишена
відповідачем без задоволення.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідачем в порушення покладеного
на нього законом та Договором обов'язку
по оплаті за поставлений товар в
повному обсязі не виконано, в зв'язку з
чим заборгованість відповідача перед
позивачем становить 21 530,00 грн. яку
відповідачем станом на час прийняття
судового рішення не погашено,
внаслідок чого позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Архітектура і
будівництво» в цій частині є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по платежам,
позивач просить суд стягнути з
відповідача на свою користь на
підставі п. 7.5. Договору пеню у розмірі 3
554,84 грн.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договором строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання, тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Приписами ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України встановлено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Суд відзначає наступне, що згідно з
Законом України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22.11.1996 р. зі змінами та
доповненнями, розмір пені не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, яка діяла в період за який
нараховується пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році»
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Здійснивши перерахунок пені, судом
встановлено, що її розмір вірно
вирахувано позивачем, внаслідок чого з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 3 554,84 грн.

Крім того, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
638,21 грн. - 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
р.).

Суд відзначає, що прострочене грошове
зобов'язання визначено у гривні, а тому
нарахування 3% річних є правомірним.

Здійснивши перерахунок 3% річних, судом
встановлено, що їх розмір вірно
вирахувано позивачем, внаслідок чого з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 638,21 грн. - 3% річних.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, ст. ст. 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Архітектура і будівництво»
задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробнича
компанія ПБ Інвест» (04073, м. Київ, вул.
Куренівська, буд. 16 В; ідентифікаційний
код 38273812) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Архітектура і будівництво» (02090, м.
Київ, Харківське шосе, буд. 5. кв. 14;
ідентифікаційний код 37035374) 21 530
(двадцять одна тисяча п'ятсот тридцять)
грн. 00 коп. - суми основного боргу, 3 554
(три тисячі п'ятсот п'ятдесят чотири)
грн. 84 коп. - пені, 638 (шістсот тридцять
вісім) грн. 21 коп. - 3% річних, 1 827 (одна
тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 18.11.14.

Суддя
Т.М. Ващенко