ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.11.2014 Справа № 920/1291/14

за позовом: Публічного
акціонерного товариства Акціонерний
банк

"Укргазбанк" в особі
Сумської обласної дирекції
акціонерного

банку "Укргазбанк", м.
Суми,

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства "Будінвест-СМ",

м. Полтава,

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_1, м. Суми

про визнання права власності,

Головуючий суддя Заєць С.В.

суддя Резниченко О. Ю.

суддя Левченко П. І.

Представники сторін:

Від позивача: предст. Коняшенкова Т. В.
(довіреність № 436 від 13.08.2014 р.);

Від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

При секретарі судового засідання
Тимченко О. О.

Суть спору: позивач подав позовну
заяву, в якій просить суд визнати за ним
право власності на трьох кімнатну
квартиру № 37, в житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_1

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про час і місце
розгляду справи був належним чином
повідомлений, про причини неявки суд не
повідомив. Під час розгляду справі у
заяві № 28/8 від 28.08.2014 року проти
задоволення позову не заперечував.

Третя особа в судове засідання не
прибула, письмових пояснень стосовно
своєї позиції у справі суду не надала,
про час та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, про що
свідчить наявне в матеріалах справи
поштове повідомлення.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 ГПК
України.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі
якщо ухвалу було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - зазначеної в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Ухвала суду надсилалась на адресу
третьої особи, зазначену позивачем, а
також зазначену у довідці
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС,
УДМС України у Сумській області, однак
повернута на адресу суду відділенням
поштового зв'язку з зазначенням: "за
закінченням терміну зберігання».

Таким чином, враховуючи достатність
часу, наданого позивачу, відповідачу та
третій особі для підготовки до
судового засідання та надання
витребуваних судом документів,
приймаючи до уваги принцип
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п. 4
ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
йому повноважень, сторонам створені
усі належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, вислухавши пояснення
представника позивача, дослідивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд встановив:

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої ст.
16 Цивільного кодексу України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів, відповідно до частини 2
ст. 16 Цивільного кодексу України
може бути визнання права власності.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначає, що 04.09.2008 року між позивачем
та третьою особою у справі був
укладений Кредитний договір № 440/08-ЖКПФ
від 04.09.2008 р. на отримання третьою
особою кредиту у сумі 492094,00 грн. зі
сплатою 22% та з кінцевим терміном
повернення 01.09.2034 року. 15.03.2010 року
Ковпаківським районним судом м. Суми
прийнято заочне рішення по цивільній
справі № 2-1634/2010 за позовом АБ
«Укргазбанк» про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 440/08-ЖКПФ від 04.09.2008 року, яким
стягнуто заборгованість в сумі 612794 грн.
91 коп., в тому числі шляхом звернення
стягнення на предмет застави за
Договором про заставу цінних паперів
(облігацій) № 383/08-ЗЦПФ від 04.09.2008 р. -
іменні цільові облігації у
бездокументарній формі серії В у
кількості 12509 штук номінальною
вартістю 400288, 00 грн. емітентом яких є
відповідач. Ухвалою Ковпаківського
районного суду м. Суми від 21.02.2012 року по
справі № 1806/11660/12 встановлено «спосіб
виконання судового рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 15.03.2010 року у справі № 2-1634/2010 в
частині обернення стягнення на предмет
застави - іменні цільові облігації у
бездокументарній формі серії В у
кількості 12509 штук і що належать ОСОБА_1,
шляхом передачі їх у власність ПАТ АБ
«Укргазбанк», емітентом яких є ЗАТ
«Будінвест СМ», ринковою вартістю 551000
грн., що розміщені на рахунку в цінних
паперах № 005081 в відкритому на ім'я
ОСОБА_1 в АБ «Укргазбанк». Однак, у
зв'язку з припиненням обігу зазначених
вище облігацій із закінченням терміну
обігу, перереєстрація цінних паперів
на нового власника також не можлива.
Тому позивач, враховуючи, що набуття
права власності на облігації є
підставою для набуття права власності
на предмет інвестування, а саме
нерухомість - трьохкімнатну квартиру
під № 37 загальною площею 125,09 кв. м., в
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1
і звернувся до суду за визнанням права
власності на зазначений об'єкт
нерухомості.

Відповідач у заяві № 28/8 від 28.08.2014 року
проти задоволення позову не
заперечував.

Отже, предметом спору у даній справі є
визнання права власності на об'єкти
нерухомості, а тому до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
норми Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України та інших законодавчих актів,
які регулюють спірні правовідносини.

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України встановлено, що правом
власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Набуття права власності регулюється
главою 24 Цивільного кодексу України.

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно зі ст. 331 Цивільного кодексу
України, право власності на нову річ,
яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Відповідно до ст. 392 Цивільного
кодексу України, тільки власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Необхідною умовою захисту права
власності шляхом його визнання служить
підтвердження позивачем своїх прав на
майно. Це може випливати із
представлених їм правовстановлюючих
документів, а також будь-яких інших
доказів, що підтверджують
приналежність позивачу спірного майна.

Позов про визнання права власності - це
не договірна вимога власника майна про
констатацію перед третіми особами
факту приналежності позивачу права
власності на спірне майно, не
з'єднане з конкретними вимогами про
повернення майна чи
усунення інших перешкод.

Таким чином, для пред'явлення
позову про визнання права власності у
позивача на момент звернення до суду із
відповідним позовом таке право має
існувати, а інша особа - відповідач -
повинна його оспорювати або не
визнавати. Застосування позову про
визнання права власності можливе лише
за умови, що особи (йдеться про осіб, які
не визнають, заперечують та оспорюють
право власності) не перебувають із
власником у зобов'язальних
правовідносинах.

З наведених норм Цивільного
кодексу України випливає, що позов
про визнання права власності може
пред'являтись у випадках, коли належне
певній особі право або набуття цією
особою права не визнається,
оспорюється іншою особою або у разі
відсутності в неї документів, що
засвідчують приналежність їй такого
права.

Частиною 2 статті 331 Цивільного
кодексу України передбачено, що
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

За відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності позивача на спірні об'єкти
нерухомості, відсутні й підстави для
визнання права власності на
оспорюванні об'єкти нерухомості.

Оскільки, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач не оспорює право
власності позивача на спірне майно, а
навпаки не заперечує проти визнання
права власності, що свідчить про
відсутність порушення ним права або
інтересу позивача, а відтак, підстави
для задоволення позовних вимог, щодо
визнання права власності за позивачем
відсутні.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об`єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов`язковим.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивач не надав суду
належних доказів на підтвердження
свого права на спірне майно, та доказів
порушення відповідачем права
власності позивача на спірне майно
позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України при відмові у позові витрати по
сплаті судового сбору покладаються на
позивача.

Керуючись ст.ст.33, 34, 43, 44, 49,75, 82-85 ГПК
України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 20.11.2014
року

Головуючий суддя
С.В. Заєць

суддя
О.Ю. Резниченко

суддя
П.І. Левченко