ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2014 року Справа №
904/5543/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді: Дмитренко Г.К.-
доповідач

суддів: Прокопенко А.Є., Пруднікова В.В.

при секретарі: Однорог О.В.

За участю представників сторін:

від відповідача: Палій С.М., довіреність
№33 від 03.07.14, представник;

представник позивача у судове
засідання не з'явився, про час та місце
судового засідання повідомлений
належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Лерс" на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 26.08.2014 року по справі №
904/5543/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Лерс», м. Павлоград
Дніпропетровської області

до товариства з обмеженою
відповідальністю «МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ»,
м. Дніпропетровськ

про визнання пункту договору поставки
недійсним

У судовому засіданні оголошувалась
перерва з 21.10.2014 року по 18.11.2014 року (ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України).

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 26.08.2014
року (суддя Ліпинський О.В.) відмовлено
у позові товариства з обмеженою
відповідальністю «Лерс» про визнання
недійсним першого речення пункту 5.4
договору поставки ДН від 14.05.2012 року №
72, укладеного між товариством з
обмеженою відповідальністю «Лерс» та
товариством з обмеженою
відповідальністю „Біонайм Україна",
правонаступником якого є товариство з
обмеженою відповідальністю «МЕДХАУЗ
СВІС ГМБХ».

Не погоджуючись з рішенням суду,
товариство з обмеженою
відповідальністю «Лерс» звернулось з
апеляційною скаргою, в якій просить
зазначене рішення скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ» у
відзиві на апеляційну скаргу просить в
її задоволенні відмовити, а рішення
господарського суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
господарським судом норм
матеріального права, судова колегія
вважає апеляційну скаргу такою, що не
підлягає задоволенню, приймаючи до
уваги наступне.

14.05.2012 року між товариством з обмеженою
відповідальністю „Біонайм Україна",
правонаступником якого є товариство з
обмеженою відповідальністю «МЕДХАУЗ
СВІС ГМБХ», (постачальник) і
товариством з обмеженою
відповідальністю „Лерс" (покупець) був
укладений договір поставки № 72ДН, за
яким постачальник зобов'язався
поставити непродовольчі товари
відповідно до поданого покупцем
замовлення, а покупець зобов'язався
прийняти та своєчасно оплатити його
вартість.

Як видно з позовної заяви, товариство з
обмеженою відповідальністю „Лерс"
просило визнати недійсним перше
речення пункту 5.4 договору поставки від
14.05.2012 pоку № 72 ДН, в редакції протоколу
узгодження розбіжностей, укладеного
позивачем з товариством з обмеженою
відповідальністю "Біонайм Україна", яке
змінило найменування на товариство з
обмеженою відповідальністю «МЕДХАУЗ
СВІС ГМБХ».

Відповідно пункту 5.3 договору (в
редакції протоколу узгодження
розбіжностей) за порушення строку
оплати товарів покупець сплачує
постачальнику проценти за
користування грошовими коштами у
розмірі 3% річних від суми
заборгованості.

Першим реченням пункту 5.4 договору (в
редакції протоколу узгодження
розбіжностей), яке позивач, згідно
позовної заяви, просить визнати
недійсним, передбачено наступне: «Якщо
заборгованість покупця перед
постачальником триває більше 2-х
місяців також покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі 0,5 % від
суми заборгованості за кожен день
прострочки платежу, однак не більш
подвійної облікової ставки НБУ».

Звертаючись із позовом про визнання
недійсним першого речення п. 5.4.
договору, позивач вказує, що в
поєднанні з умовами п. 5.3. договору,
який, на його думку, за своєю правовою
природою передбачає відповідальність
у вигляді пені, спірний пункт договору
(5.4.) встановлює подвійну
відповідальність за одне і те саме
порушення, що суперечить вимогам ст. 61
Конституції України, та є підставою для
визнання зазначеного пункту договору
недійсним в судовому порядку.

В апеляційній скарзі позивач зазначає,
що: «За своєю правовою природою
проценти за користування чужими
грошовими коштами, передбачені п. 5.3
договору за кожен день прострочення,
охоплюються визначенням пені. У
відповідності з частиною 1 ст. 61
Конституції України ніхто не може бути
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення. Зазначене дає
можливість дійти висновку про те, що
умовами договору передбачено подвійне
стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання покупцем
(позивачем), що не узгоджується з
приписами cт. 61 Конституції України,
відповідно до якої ніхто не може бути
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення».

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з таким твердженням
товариства з обмеженою
відповідальністю „Лерс" з таких
підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу
України визначено, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

В силу ст. 536 Цивільного кодексу України
за користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно частини 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом».

Попри подібність правової природи ч. 3
ст. 549 Цивільного кодексу України (щодо
сплати пені) та ст. 625 Цивільного
кодексу України (щодо сплати трьох
процентів річних), які в обох випадках
застосовуються як відповідальність за
порушення грошового зобов'язання, ці
правові норми є різними за своєю
правовою природою.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
нарахування інфляційних витрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника
(спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності) за прострочення
грошового зобов'язання, оскільки
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
(збитків) кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отримання компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові. Отже,
проценти, передбачені ст. 625 Цивільного
кодексу, не є штрафними санкціями.

Відповідальність, передбачена ст. 625
Цивільного кодексу України, є
особливою мірою відповідальності
боржника за порушення грошового
зобов'язання та може застосовуватися
незалежно від застосування кредитором
інших видів відповідальності або інших
забезпечувальних заходів, зокрема
неустойки. Беручи до уваги подібність
правової природи ст. 549 Цивільного
кодексу України (щодо сплати пені) та
ст. 625 Цивільного кодексу України (щодо
сплати трьох процентів річних),
передбачена цими статтями
відповідальність може застосовуватись
незалежно одна від одної. Чинне
цивільне законодавство не забороняє
визначення сторонами в договорі різних
видів забезпечення зобов'язань. При
цьому нарахування та стягнення
неустойки (пені) в разі прострочення
виконання зобов'язання (ст. 549
Цивільного кодексу України) є правом
кредитора, реалізація якого жодним
чином не залежить від застосування
інших видів цивільно-правової
відповідальності, передбачених
законом за порушення зобов'язання (ст.
625 Цивільного кодексу України).

Таким чином проценти (ч.2 ст. 625
Цивільного кодексу України) та
неустойка (пеня) ( ст. 549 Цивільного
кодексу України) є різними правовими
інститутами, обмеження можливості
одночасного застосування яких законом
не встановлена.

Відповідно ч. 1 п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та Цивільного
кодексу, міжнародним договорам, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Пункт 5.3 договору та перше речення
пункту 5.4 договору не суперечать
Цивільному кодексу України.

Оскільки одночасне застосування пені і
процентів законодавством
допускається, доводи позивача,
викладені в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими. Відтак підстави для
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 26.08.2014
року по справі № 904/5543/14 залишити без
змін, а скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю «Лерс» без
задоволення.

Головуючий суддя
Г.К. Дмитренко

Суддя
А.Є. Прокопенко

Суддя
В.В. Прудніков

повний текст постанови виготовлений
21.11.14р