ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.
Справа № 914/1463/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді
Матущака О.І.

суддів
Дубник О.П.

Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агролайф корми»
с.Давидів Львівської області

на рішення
господарського суду Львівської
області

від 02.07.2014 р.

у справі №
914/1463/14

за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «КОРМО-ТЕХ» м. Харків

до відповідача
товариства з
обмеженоювідповідальністю «Агролайф
корми» с.Давидів Львівської
області

про
стягнення 251 857,55 грн.

за участю представників сторін від:

позивача: Горенко Н.В. - за
довіреністю б/н від 21.05.2014р.;

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 02.07.2014 р. (суддя
Ю.О.Сухович) позов задоволено. Стягнуто
з товариства з обмеженою
відповідальністю «Агролайф корми» на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «КОРМО-ТЕХ» основний
борг в сумі 228 040,00 грн., 3 607,23 грн. три
проценти річних, 4 579,00 грн. інфляційних
нарахувань, 15 631,32 грн. пені та 5 037,15 грн.
судового збору; повернуто з державного
бюджету України судовий збір у сумі 1
800,00 грн. у зв'язку з поданням заяви про
зменшення суми позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що
всупереч умов договору, відповідач не
виконав взяті на себе зобов'язання в
повному обсязі, внаслідок чого, у нього
перед позивачем утворилась
заборгованість згідно договору
поставки. Рішення суду в частині
стягнення 3% річних, інфляційних
нарахувань та пені обґрунтоване
простроченням виконання зобов'язання
боржником.

Відповідачем подано апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог. В своїй
апеляційній скарзі скаржник
посилається на те, що подана позовна
заява повинна була бути повернена на
підставі ч.1 ст.63 ГПК України, оскільки
підписана неуповноваженою особою. Крім
цього, скаржник зазначає, що судом не
обґрунтовано зазначено в рішенні суду
про те, що оплачена боржником сума 250 000
тис. грн., а не 260 000 тис. грн., при цьому, 20
000 тис. грн. позивачем зараховано у
сплату боргу по даній справі, а решта
суми направив на погашення
заборгованості по пасивах, які не
входять до позовних вимог.
Відповідачем також зазначено, що в
матеріалах справи відсутня
специфікація №3 до договору. Скаржник
також зазначає, що суд неправомірно не
зарахував оплачену суму у 230 000 тис. грн.
як погашення заборгованості за
позовом, не зазначив щодо оплачених
відповідачем 10 000 тис. грн. Окрім цього,
апелянт наголошує, що в матеріалах
справи відсутній акт звіряння
розрахунків, який би свідчив про
правильність сум заборгованості на
певні дати і відповідно міг би бути
підставою нарахування штрафних
санкцій.

Позивачем подано відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить рішення
місцевого суду залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.
Свої заперечення позивач обґрунтовує
тим, що із спірної суми оплати у розмірі
260 000 грн., позивачем 230 000 грн. після
отримання від відповідача було
направлено на погашення
заборгованості, яка не входить до
періоду виникнення та існування
заборгованості, який зазначено у
позовній заяві, тобто за попередній
період, але за цим же договором №091013
від 09.10.2013 р. та згідно рахунку-фактури
№СФ - 0000241 від 25.04.2014 р.

При цьому, відповідачем у платіжному
дорученні зазначено підставу платежу:
«згідно рахунку-фактури № СФ - 0000241 від
25.04.2014 р. …», і оскільки такий рахунок
для оплати виставлявся в період дії
зазначеного договору, найменування
товару за таким рахунком є ідентичним
тому, який передбачено у вказаному
договорі, позивачем правомірно було
зараховано суму 230 000 грн. в погашення
заборгованості згідно такого
рахунку-фактури, а решта сума 30 000 грн.
врахована позивачем під час подання
заяв про зменшення позовних вимог та
відповідно врахована судом першої
інстанції під час прийняття
оспорюваного рішення.

Окрім цього, позивачем на виконання
вимоги ухвали суду від 06.11.2014 р. подано
до канцелярії суду належним засвідчені
копії документів, зокрема:
рахунок-фактуру № СФ-0000241 від 25.04.2014 р.
та інші, які долучені до матеріалів
справи.

В судовому засіданні представником
позивача викладено заперечення по суті
апеляційної скарги. Представник
відповідача в судове засідання не
з'явився.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника позивача у
судовому засіданні, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з огляду на
наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та перевірено апеляційним
господарським судом, 09.10.2013р. між
товариством з обмеженою
відповідальністю «КОРМО-ТЕХ»
(постачальник) та товариством з
обмеженою відповідальністю «Агролайф
корми» (покупець) було укладено договір
поставки № 091013, відповідно до умов
якого, постачальник зобов'язувався
передати у власність покупцеві: -
монокальцій фосфат кормовий та інші
кормові домішки далі за текстом товар,
а покупець зобов'язувався прийняти
товар та сплатити його вартість в строк
та на умовах, що вказуються в
специфікаціях, які додаються до цього
договору.

Згідно п. п. 2.1., 2.2, 3.1, 4.1, 4.2 вказаного
договору кількість товару, що підлягає
поставці вказується у специфікаціях,
які є невід'ємною частиною даного
договору.

Товар приймається по кількості,
зазначеній у видатковій накладній
постачальника, в момент передачі
товару покупцю.

Ціна на товар узгоджується сторонами
на кожну його партію і фіксується в
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною даного договору.

Покупець проводить оплату за кожну
погоджену партію товару в національній
валюті України шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
постачальника на умовах, погоджених у
специфікації, яка є невід'ємною
частиною даного договору.

Можливі умови розрахунків: - попередня
оплата 100% за кожну погоджену партію
згідно специфікації та рахунку-фактури
постачальника;- відстрочка оплати з
дати отримання партії товару, на термін
погоджений у специфікації.

Наявними матеріалами справи
підтверджується, що позивач свої
зобов'язання по договору та на підставі
специфікацій виконав повністю,
поставив відповідачу товар
(монокальцій фосфат кормовий та інші
кормові домішки) на загальну суму 606 040,00
грн. згідно чотирьох видаткових
накладних за період з 11.10.2013 р. по 28.11.2013
р.

Таким чином, відповідач свої
зобов'язання не виконував в повному
обсязі, частково сплативши
заборгованість на загальну суму 288 000,00
грн., внаслідок чого станом на момент
подання позовної заяви у нього виникла
заборгованість, яка згідно поданого
позивачем розрахунку становила 318 040,00
грн., що вірно і було встановлено судом
першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи,
представником позивача було подано дві
заяви про уточнення (зменшення)
позовних вимог (вх. №2876/14 від 05.06.2014р. та
вх.№3134/14 від 18.06.2014р.), в яких він
повідомив суд про часткову сплату
відповідачем заборгованості за період
провадження у справі та до порушення
провадження у справі, які не були
враховані під час подання прозову,
загалом на суму 90 000 грн. у період з
11.04.2014 р. по 13.06.2014 р. сімома платіжними
дорученнями, тому судом першої
інстанції правомірно встановлено, що
станом на дату винесення рішення,
заборгованість відповідача складає 228
040 грн.

Позивач керуючись умовами п.6.1.
договору, у зв'язку із простроченням
оплати за поставлений товар, нарахував
відповідачу пеню в сумі 15 631,32 грн. та
згідно умов ст.625 ЦК України, 3% річних у
сумі 3 607,23 грн. та інфляційні втрати у
сумі 4 579,00 грн.

Отже, загальна обґрунтовано заявлених
позивачем позовних вимог складає суму
251 857,55 грн., з яких 228 040,00 грн. основного
боргу, 3 607,23 грн. 3% річних, 4 579,00 грн.
інфляційних втрат та 15 631,32 грн. пені.

При прийнятті постанови судова колегія
суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 193, 265 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору. А за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання
відповідно до вимог, що у певних умовах
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються положення ЦК України з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

За договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Згідно з ч. 2 ст. 193, 230 ГК України,
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України, нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Зазначеними нормами чинного
законодавства обґрунтовується
правомірність заявлених позивачем
вимог щодо нарахування та стягнення
основної суми заборгованості та
проведених нарахувань внаслідок
несвоєчасного виконання відповідачем
грошових зобов'язань.

Щодо заперечень відповідача про те, що
позивачем та судом під час винесення
рішення не враховано проведених ним
розрахунків згідно двох платіжних
доручень № 1657 від 28.04.2014 р. на суму 250 000
грн. та № 2457 від 13.06.2014 р. на суму 10 000
грн., то апеляційним судом враховується
наступне.

Згідно вказаних двох платіжних
доручень, підставою платежу була
рахунок-фактура № СФ-0000241 від 25.04.2014 р.
Згідно вказаного рахунку-фактури,
оплата у сумі 230 000 грн. повинна булла
бути здійснена за поставку
монокальційфосфату кормового (б-б) у
кількості 20 тон., який і передбачено за
такою ж ціною і вагою, специфікацією № 5
від 09.10.2013 р. як додаток до договору
поставки від 09.10.2013 р.

На виконання договору, позивачем
доставлено за власним замовленням
транспортних послуг, згідно
товаро-транспортної накладної № 26041402
від 26.04.2014 р. вказаний товар на суму 230 000
грн., який отримано уповноваженим
представником відповідача згідно
довіренності № 335 від 25.04.2014 р. Пришляк
Г.П. Інша сума різниці за вказаними
двома платіжними дорученнями загалом
у розмірі 30 000 грн., врахована
позивачем та судом під час прийняття
рішення та зазначена вказаних вище
двох заявах про уточнення (зменшення)
позовних вимог (вх.№2876/14 від 05.06.2014р. та
вх.№3134/14 від 18.06.2014р.).

Крім цього, навіть якщо і прийняти до
уваги заперечення відповідача про
відсутність специфікації № 5 від 25.04.2014
р. на підставі якої було здійснено
поставку товару на суму 230 000 грн., то
відповідачем не подано будь-яких
доказів та не висловлено заперечень
про відсутність поставки саме такого
товару та на таку суму згідно
товаро-транспортної накладної від
26.04.2014 р., яка в розумінні ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність» є належним та
допустимим доказом здійснення
господарської операції.

Крім цього, оскільки як судом першої
інстанції так і апеляційно, достатньо
зібрано доказів у даній справі для
прийняття рішення по суті спору,
заперечення відповідача про залишення
позову без розгляду є необґрунтованим.
Також, позивачем подано суду першої
інстанції заяву (за вх. №28346/14 від 02.07.2014
р. в якій зазначено, що позовна заява
була підписана Пелецькою Л.М., що діяла
на підставі наказу від 24.02.2014 р. та
довіреності від 01.04.2014 р., а у позовній
заяві помилково було вказано директора
Самойлова В.І. Вказані обставини
підтверджено зазначеними письмовими
доказами та виключають існування
обставин для залишення позову без
розгляду.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43
ГПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржниками не подано суду
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували обґрунтованість вимог,
заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд прийшов до висновку,
що прийняте судом першої інстанції та
оскаржуване відповідачем рішення,
прийняте із дотриманням норм чинного
законодавства та у відповідності до
обставин справи, тому підстав для його
зміни чи скасування, колегія суддів, не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський
суд:

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 02.07.2014 р. р. у
справі № 914/1463/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному
порядку.

3. Матеріали справи повернути до
господарського суду Львівської
області.

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 26.11.2014 р.

Головуючий-суддя
О.І.Матущак

Судді
О.П.Дубник

О.С.Скрипчук