ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2014 р.
Справа № 914/3236/14

За позовом: Державної інспекції
сільського господарства України, м.
Київ

до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Опора-БКБ», м. Львів

до відповідача-2: Державного
підприємства «Львівський
виробничо-технічний центр
стандартизації, метрології та
сертифікації», м. Львів

про визнання недійсним інвестиційного
договору від 07.12.2012р. №42

Суддя Н. Мороз

при секретарі Н.Кривка

Представники:

Від позивача: Гусак Ю.І

Від відповідача - 1: Шнир О. Я.

Від відповідача - 2: Сімонов Д. В.

Суть спору:

Позовну заяву подано Державною
інспекцією сільського господарства
України, м. Київ до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Опора-БКБ», м. Львів, Державного
підприємства «Львівський
виробничо-технічний центр
стандартизації, метрології та
сертифікації», м. Львів про визнання
недійсним інвестиційного договору від
07.12.2012р. №42.

Провадження у справі порушено ухвалою
суду від 11.09.2014 р. та призначено розгляд
на 25.09.2014 р.

Розгляд справи неодноразово
відкладався ухвалами суду від 09.10.2014р.,
21.10.2014р., в судових засіданнях 25.09.2014р. та
11.11.2014р. оголошувались перерви, про що
представники сторін ознайомлені під
розписку.

Ухвалою суду від 11.11.2014 р. було
продовжено строк розгляду справи до
25.11.2014р.

В судових засіданнях представник
позивача позовні вимоги підтримав,
позов просить задоволити з підстав,
викладених в позовній заяві,
додаткових поясненнях. В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що
на підставі оскаржуваного договору ДП
«Львівський виробничо-технічний центр
стандартизації, метрології та
сертифікації» передав ТзОВ «Опора -
БКБ» як інвестору свої функції з
проектування та реконструкції
нерухомості - будівлі у м. Львів, вул.
Лемківська, 9а із отриманням у
власність відповідних часток у
комплексі цих приміщень. Оскільки
відповідач - 2 входить до сфери
управління позивача і є підзвітним
йому, а позивач, як уповноважений орган
управління відповідача - 2 здійснює
повноваження щодо реалізації прав
держави як власника майна, переданого
відповідачу - 2, наділений
повноваженням погоджувати договори
про спільну діяльність на суму, що
перевищує 1000000грн. або розмір
статутного капіталу, просить визнати
недійсним оскаржуваний договір.
Ствердив, що цей договір позивачем не
погоджений, умови договору не
відповідають ринковій вартості
земельної ділянки та пропорційному
виділенню приміщень, а приміщення, що
залишатиметься за відповідачем - 2, не
відповідає санітарним вимогам, а також
сторонами не визначено строку дії
оскаржуваного договору. Згідно п. 2.4.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
28.05.2013 р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», непогодження правочину з
відповідним державним органом, якщо це
необхідно було для даного правочину,
має наслідком порушення, які тягнуть за
собою визнання правочину недійсним.
Посилається на те, що оскільки
відповідач - 1 вкладає грошові кошти, а
відповідач - 2 - право на земельну
ділянку, такі дії не є інвестиційною
діяльністю, а оскаржуваний договір за
суттю є договором про спільну
діяльність з поділом часток у
новоствореному майні. Крім того,
зазначив, що листом від 17.10.2012 р.
№33-8-11/5476 відповідачам було надано
дозвіл на укладення оскаржуваного
договору, однак, не було погоджено його
умов, що можливе лише після укладення
такого договору. Позов просить
задоволити.

Представник відповідача - 1 позов
заперечив з мотивів, зазначених у
відзиві, поясненнях до відзиву та
додаткових поясненнях. Посилається на
те, що погодженню із позивачем
підлягають лише договори про спільну
діяльність. Однак, оскаржуваний
інвестиційний договір не належить до
договорів про спільну діяльність, не
обумовлює істотних умов, передбачених
у ст.1131 ЦК України. Предметом цього
договору є участь сторін у
реконструкції об'єкту. Договором не
передбачалось обов'язків відповідача -
2 здійснювати оплату чи передавати
певне майно, а тому сума інвестиційного
договору не перевищувала 1000000 грн.
Вважає позивача неналежним, таким, який
не уповноважений реалізовувати права
держави як власника майна, ствердив про
погодження позивачем укладення такого
договору своїм листом від 17.10.2012 р. та
узгодження сторонами строку його дії -
до повного виконання сторонами своїх
обов'язків. За наслідками виконання
інвестиційного договору, відповідачу -
2 замість приміщення площею 135,7 кв.м. зі
зносом 79%, відведено приміщення площею
183,1 кв.м. Зазначив, що позивачем не
доведено порушення вимог ч.1 ст.203 ЦК
України, що є підставою для визнання
оспорюваного інвестиційного договору
недійсним в силу ст.215 ЦК України. В
позові просить відмовити.

Представник відповідача - 2 у відзиві на
позовну заяву позов визнав, вимоги
позивача вважає законними та
обгрунтованими. Ствердив, що
оскаржуваний договір не відповідає
вимогам статуту відповідача - 2, не був
погоджений позивачем. Згідно листа
ТзОВ «Опора-БКБ» №1 від 15.05.2014 р.
вартість основних засобів Львівського
центру «Облагростандарт» становить
152000 грн., а після реконструкції будівлі
становитиме 1600000 грн., ціна
інвестиційного договору перевищує 1000000
грн. та відповідно до п. 10.2.13. статуту
відповідача - 2 підлягає погодженню
позивачем. Ствердив про відсутність у
відповідача- 2 проектно-кошторисної
документації, а відповідно до
незавіреної копії кошторису вартість
будівельно-монтажних та проектних
робіт по реконструкції будинку
становить 10,8 млн. грн.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, оцінивши подані
докази в їх сукупності, суд встановив:

У відповідності до Положення про
Державну інспекцію сільського
господарства України, затвердженого
Указом Президента України №459/2011 від
13.04.2011р., даний орган є центральним
органом виконавчої влади, який
здійснює у встановленому порядку
управління майном державних інспекцій
сільського господарства, зокрема, в
областях, районах і підпорядкованих
підприємств, установ та організацій, у
т.ч. науково-дослідних установ та
лабораторій (п. 4. 3)).

Наказом Державної інспекції
сільського господарства України №113
від 25.10.2011р. «Про затвердження статуту
державного підприємства «Львівський
виробничо-технічний центр
стандартизації, метрології та
сертифікації», було затверджено статут
відповідача - 2. Нова редакція такого
статуту зареєстрована 02.11.2011 р.
Відповідно до статуту відповідача - 2,
він заснований на основі державної
власності, входить до сфери управління
Державної інспекції сільського
господарства України і є підзвітним їй
(п.1.1.). Відповідач - 2 уповноважений
займатись будь-якими видами
підприємницької діяльності, які не
заборонені законодавством (п.3.2.20.), таку
діяльність організовує самостійно,
здійснює діяльність на засадах
госпрозрахунку (п.4.2.), залучає і
використовує матеріально-технічні,
фінансові та інші ресурси, не
заборонені законом (п. 4.5.). При цьому,
відповідач - 2 володіє закріпленим за
ним майном на праві господарського
відання (п. 4.1.).

Відповідач - 2 має право відчужувати
майнові об'єкти, що належать до
основних фондів, лише за попередньою
згодою уповноваженого органу
управління на конкурентних засадах,
якщо інше не передбачено законом.
Відповідач - 2 не має права без
попереднього погодження з
уповноваженим органом управління
приймати рішення щодо укладення
договорів про спільну діяльність (п.5.5.).
При цьому, відповідач - 2 вправі
здійснювати власне будівництво,
реконструкцію, капітальний та поточний
ремонт основних фондів (п.8.1.2.),
самостійно, без погодження
уповноваженого органу управління,
укладати договори на суму, що не
перевищує 1000000 грн. або розмір
статутного капіталу (п.8.1.3.).
Уповноважений орган управління
забезпечує у встановленому порядку
погодження підприємству договорів про
спільну діяльність (п.10.2.8.), а також
договорів на суму, що перевищує 1000000
грн. або розмір статутного капіталу
(п.10.2.13).

У відповідності до державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою ЯЯ № 177923 від 05.10.2011
р., відповідачу - 2 надано у постійне
користування земельну ділянку у м.
Львів, вул. Лемківська, 9а площею 0,0795 га.
На вказаній земельній ділянці
розташовувався належний до державної
власності будинок: приміщення
побутового корпусу площею 135,7 кв.м., що
підтверджується реєстраційним
посвідченням від 12.09.2002р. Будівля
перебувала в аварійному стані,
фізичний знос склав 79,3%, що
підтверджується технічним висновком,
наявним в матеріалах справи.

07.12.2012р. між відповідачем - 1 (інвестор)
та відповідачем - 2 (замовник) був
укладений оскаржуваний інвестиційний
договір №42. Предметом договору є
участь сторін у реконструкції (з
добудовою і надбудовою) об'єкту з
отриманням у власність відповідних
часток у комплексі на умовах договору
(п.2.1.). Замовник передає інвестору свої
функції з проектування та
реконструкції об'єкту за винятком
функцій для забезпечення відведення та
передачі згідно акту інвестору
земельної ділянки для реконструкції
об'єкту (п. 2.2.). Замовник надає своє
право користування земельною ділянкою
у якості інвестиції, а інвестор
інвестує в об'єкт реконструкції. Після
здачі об'єкта в експлуатацію, замовник
набуває право власності на
реконструйовані нежитлові приміщення
загальною площею не менше ніж 180 кв.м.
відповідно до узгодженого сторонами
акту розподілу площ (п.п.2.3. - 2.5.). На
період реконструкції інвестор
безоплатно забезпечує замовника
придатним для експлуатації
приміщенням (п.3.2.18.). В п.1.8 договору
сторони визначили строк дії договору-
до повного виконання своїх обов'язків
сторонами. При цьому, на інвестора
покладено обов'язки із забезпечення
будівництва, перевірки актів виконаних
робіт, здачу об'єкта в експлуатацію
тощо.

Позивач посилається на те, що такий
договір є договором про спільну
діяльність, а відтак підлягав
погодженню із ним. Однак, згідно ст. ст.
1130, 1131 ЦК України, за договором про
спільну діяльність сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без мети
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить закону. Умови договору про
спільну діяльність, у т.ч. координація
спільних дій учасників або ведення
їхніх спільних справ, правовий статус
виділеного для спільної діяльності
майна, покриття витрат та збитків
учасників, їх участь у результатах
спільних дій та інші умови
визначаються за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом про
окремі види спільної діяльності.

Зі змісту договору вбачається, що він
не належить до договорів про спільну
діяльність за своїми умовами, а носить
змішаний характер, переважно, як
договір підряду на виконання
будівельних робіт. Сума договору не
зазначена, враховуючи, що така не
підлягала сплаті відповідачем - 2, а
незалежно від розміру, підлягала
компенсації за рахунок відповідача - 1.
Посилання позивача на незавірену копію
кошторису не приймається до уваги
враховуючи, що такий кошторис містить
посилання на вартість, як на
орієнтовану, та не був затверджений
замовником у відповідності до умов
оскаржуваного договору. Не заслуговує
на увагу також посилання позивача на
лист ТзОВ «Опора - БКБ» №1/15.05.2014 р.,
враховуючи те, що у вказаному листі не
йдеться про ціну оскаржуваного
договору, а про заплановане зростання
вартості об'єкта після реконструкції,
що не є тотожними поняттями.

З урахуванням наведеного, відсутні
передбачені статутом передумови для
обов'язкового погодження
оскаржуваного договору позивачем.
Водночас, листом від 17.10.2012 р. №33-8-11/5476
Державна інспекція сільського
господарства України, розглянувши
документи, додані до листа відповідача
- 2, надала дозвіл на укладення
інвестиційного договору з ТзОВ
«Опора-БКБ» для проведення
реконструкцій приміщень, які
знаходяться на балансі відповідача -
2.

Посилання позивача на те, що таким
листом хоча і було надано погодження на
укладення договору, однак, не був
погоджений його зміст, не заслуговує на
увагу як таке, що суперечить змісту
статуту відповідача - 2, яким
передбачено саме попереднє погодження
укладення договорів, а не погодження
змісту вже укладених договорів.

При цьому суд враховує і ту обставину,
що сторони інвестиційного договору
передбачили в його умовах усі вимоги,
які наведені в листі Державної
інспекції сільського господарства
України №33-8-11/5476 від 17.10.2012р. та
приступили до його виконання, а саме
відповідач-2 виїхав із займаного ним
приміщення та уклав з відповідачем-1 на
виконання п.3.2.18. інвестиційного
договору №42 від 07.12.2012р. (щодо обов'язку
відповідача-1 забезпечити відповідача-2
іншим приміщенням на час
реконструкції) договір про безоплатне
користування приміщенням №43 від
07.12.2012р., а відповідач-1 приступив до
реконструкції приміщень побутового
корпусу по вул. Лемківській, 9 А в м.
Львові.

Відповідачем-1 долучено ряд документів
в підтвердження здійснення
відповідачем-1 будівництва з
реконструкції приміщень побутового
корпусу відповідача-2. Виконання
інвестиційного договору,
підтверджується, зокрема: технічним
висновком, який доводить
передаварійний стан приміщення, яке
підлягає реконструкції; актом
розподілу площ реконструйованих
приміщень у м. Львові по
вул.Лемківській, 9-А від 26.03.2014р., згідно
якого сторони інвестиційного договору
на його виконання розподілили площі
реконструйованих приміщень;
квитанціями, меморіальним ордером та
платіжними дорученнями, згідно яких
відповідач-1 компенсовував
відповідачу-2 сплату земельного
податку за користування земельною
ділянкою, на якій здійснюється
реконструкція; декларацією про початок
виконання будівельних робіт №ЛВ83
від 05.03.2014р., дозволом №4 на виконання
робіт із влаштування будівельного
майданчика з тимчасовим порушенням
благоустрою, договором генерального
підряду на капітальне будівництво №1
від 04.04.2014р., загальним журналом
виконання будівельних робіт №1 від
07.04.2014р., експертним звітом щодо
розгляду проектної документації в
частині міцності, надійності та
довговічності об'єкта будівництва
№14-0068-14 від 28.02.2014р. та робочим проектом
реконструкції з розширенням приміщень
побутового корпусу на вул. Лемківська,
9а під багатоквартирний житловий
будинок з закладами громадського
призначення та підземним паркінгом в м.
Львові.

У відповідності до акту розподілу площ
реконструйованих приміщень у м. Львові
по вул. Лемківській, 9а від 26.03.2014 р.
(додаток №2 до інвестиційного
договору), відповідачу - 2 підлягають
передачі приміщення загальною площею
183,10 кв.м. Посилання позивача на те, що
такі приміщення не відповідають
санітарним нормам, є завчасним, таким,
що зроблено до завершення виконання
робіт та передачі права власності
відповідачу - 2 на обумовлену площу
приміщень.

Відповідно до ст.241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Згідно п.3.4. Постанови пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Судом також не приймаються до уваги
доводи позивача про відсутність в
інвестиційному договорі №42 від 07.12.2012р.
вказівки на строк його дії, оскільки в
п.1.8. вказаного договору сторони
визначили, що строк договору - проміжок
часу, що триватиме від набрання
чинності цим договором до повного
виконання сторонами зобов'язань за цим
договором. Згідно ст.631 ЦК України,
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Статтею 252 ЦК України
передбачено, що строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Зобов'язання сторін
зазначені в п.3.1. та п.3.2. інвестиційного
договору, а строки їх виконання
зазначено в п.1.10., відповідно строк дії
договору з огляду на формулювання п.1.8.
визначений до закінчення етапів
реконструкції та строків їх
здійснення.

Згідно п.2.2. Постанови пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», за загальним правилом
невиконання чи неналежне виконання
правочину не тягне за собою правових
наслідків у вигляді визнання правочину
недійсним. У такому разі
заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним. Так само за
загальним правилом не є підставою для
визнання недійсним відсутність у
договорі істотних умов.

Не доведено також жодними доказами
посилання позивача на
неспіврозмірність ринкової вартості
земельної ділянки, що перебуває у
постійному користуванні відповідача -
2, із вартістю площ, які підлягають
отриманню ним за наслідками виконання
оскаржуваного договору. Крім того, суд
звертає увагу позивача на те, що
предметом інвестиційного договору не є
перехід до відповідача-1 права
власності чи користування земельною
ділянкою, на якій здійснюється
реконструкція приміщень. Як
зазначалось вище, згідно державного
акту на право постійного користування
земельною ділянкою серії ЯЯ №177923 від
05.10.2011р. земельна ділянка перебуває в
постійному користуванні відповідача-2,
а згідно реєстраційного посвідчення
ЛОДК БТІ та ЕО серії КММ №015863 від
12.09.2002р. відповідач-2 є власником
приміщення площею 135,7 м.кв. по вул.
Лемківській, 9 А в м.Львові.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

В силу ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину може бути,
зокрема, недотримання стороною
(сторонами) в момент його вчинення
вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України. Однак,
належних доказів недійсності
оскаржуваного договору суду надано не
було.

Згідно ч.1 ст.13 ЦК України, цивільні
права особа здійснює у межах, наданих
їй договором або актами цивільного
законодавства. Згідно ч. 2 ст. 14 ЦК
України, особа не може бути примушена
до дій, вчинення яких не є обов'язковим
для неї.

Згідно ч. 1 ст. 35 ГПК України, обставини,
які визнаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
можуть не доказуватися перед судом,
якщо в суду не виникає сумніву щодо
достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Відповідно до ст. 78 ГПК України, у разі
визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

З огляду на викладене суд не приймає до
уваги визнання позову відповідачем - 2,
оскільки твердження, на які
посилається відповідач, суперечать
наявним у матеріалах справи,
досліджених судом доказам та інтересам
відповідача - 1, як сторони договору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. У
відповідності до умов ст.34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку в позові відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 32, 33, 34, 43, 49, 84, 85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И
В:

В позові відмовити повністю.

Рішення складено 25.11.2014р.

Суддя
Мороз Н.В.