ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"20" листопада 2014 р.
Справа № 918/1394/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Качура А.М., розглянувши
справу за позовом Житлово-комунального
спеціалізованого
ремонтно-будівельного підприємства
"Галузеве" (м.Рівне)

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс" (м.Київ)

про усунення перешкод в користуванні
майном

третя особа яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Житлово-комунальне
підприємство "Галицьке" (м.Рівне)

третя особа яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Житлово-комунальне
підприємство "Покровське" (м.Рівне)

Представники:

Від позивача: Голуб В.А. (довіреність
від 02.10.2014 року);

Від позивача: Булавський В.О.
(довіреність від 02.10.2014 року);

Від відповідача: Сокіран А.В.
(довіреність від 22.10.2014 року);

Від третьої особи (ЖКП "Галицьке):
Тарасевич М.П. (довіреність від 01.10.2014
року);

Від третьої особи (ЖКП "Покровське"): не
з'явився;

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського
процесуального кодексу України
роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених
статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до статті 81-1 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Житлово-комунальне спеціалізоване
ремонтно-будівельне підприємство
"Галузеве" (позивач) звернулося до
господарського суду Рівненської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "КС Плюс"
(відповідач) про усунення перешкод в
користуванні майном, позовні вимоги
аргументувавши тим, що оскільки
відповідачем встановлені
телекомунікаційні мережі та
обладнання на будинках та спорудах
міста Рівного, а договори на їх
розміщення № 48ТК та № 53ТК від 08 лютого
2013 року є неукладеними у зв'язку з
недосягненням між сторонами істотних
умов договору, позивач просить суд
визнати договори про розміщення
технічних пристроїв та мереж в
житлових та нежитлових будівлях
комунальної власності міста Рівного №
48ТК та № 53ТК від 08 лютого 2013 року
неукладеними, та усунути перешкоди у
користуванні майном-житловими та
нежитловими будівлями комунальної
власності міста Рівного шляхом
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс" демонтувати
належні йому телекомунікаційні мережі
та обладнання з таких будівель.

17 жовтня 2014 року позивачем подано до
суду заяву про зміну предмету позову,
відповідно до змісту якої позивач
просить суд:

- визнати недійсним договір про
розміщення технічних пристроїв та
мереж в житлових та нежитлових
будівлях комунальної власності міста
Рівного № 48ТК від 08 лютого 2013 року між
Житлово-комунальним спеціалізованим
ремонтно-будівельним підприємством
"Галузеве", Житлово-комунальним
підприємством "Галицьке" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс";

- визнати недійсним договір про
розміщення технічних пристроїв та
мереж в житлових та нежитлових
будівлях комунальної власності міста
Рівного № 53ТК від 08 лютого 2013 року між
Житлово-комунальним спеціалізованим
ремонтно-будівельним підприємством
"Галузеве", Житлово-комунальним
підприємством "Покровське" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс";

- зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс" усунути
перешкоди у користуванні
майном-житловими та нежитловими
будівлями комунальної власності міста
Рівного шляхом демонтажу належних йому
телекомунікаційних мереж та
обладнання, розміщених у житлових та
нежитлових будівлях комунальної
власності міста Рівного.

Вказана заява відповідає вимогам
Господарського процесуального кодексу
України та приймається судом до
розгляду.

20 жовтня 2014 року ЖКП "Покровське" подано
до суду заяву № 945 від 15 жовтня 2014 року,
відповідно до змісту якої ЖКП
"Покровське" проти задоволення
позовних вимог не заперечує та просить
суд розглядати справу без участі
представника ЖКП "Покровське".

23 жовтня 2014 року відповідачем подано до
суду відзив на позовну заяву,
відповідно до змісту якого відповідач
позовні вимоги не визнає.

06 листопада 2014 року відповідачем по
справі подано до суду відзив на позовну
заяву, відповідно до змісту якого
відповідач позовні вимоги не визнає та
просить суд відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав зазначених в позовній заяві з
урахуванням заяви про зміну предмету
позову.

В судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги не визнав з
підстав зазначених у відзиві на
позовну заяву.

В судовому засіданні представник
третьої особи (ЖКП "Галицьке") підтримав
позовну заяву.

В судове засідання представник третьої
особи (ЖКП "Покровське") не з'явився, про
місце дату та час розгляду справи
повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників позивача та відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги,
господарським судом Рівненської
області встановлено наступне.

08 лютого 2013 року між
Житлово-комунальним спеціалізованим
ремонтно-будівельним підприємством
"Галузеве" (позивач, сторона 1),
Житлово-комунальним підприємством
"Галицьке" (третя особа, сторона 2) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс" (відповідач,
сторона 3) було укладено договір про
розміщення технічних пристроїв та
мереж в житлових та нежитлових
будівлях комунальної власності
м.Рівного № 48ТК (надалі договір №48ТК)
предметом якого є розміщення та
експлуатація телекомунікаційних мереж
та обладнання в житлових та нежитлових
будівлях комунальної власності
м.Рівного наведеного в додатку 1, який є
невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 2.3. договору № 48ТК
сторона 3 (відповідач) має право: на
платне розміщення технічних елементів
(пристроїв) на будівлях та спорудах
міста Рівного при умові дотримання
"Правил благоустрою міста Рівного"; на
безперешкодний доступ його
працівників (згідно попередньо
узгодженого списку) до розміщених
технічних елементів (пристроїв), які
належать стороні 3; встановлювати,
змінювати та збільшувати кількість
технічних елементів (пристроїв) при
умові дотримання "Правил благоустрою
міста Рівного".

Відповідно до пункту 3.1. договору № 48ТК
загальна місячна плата за надання
місць для розміщення та експлуатації
технічних елементів (пристроїв)
визначається сторонами на підставі
"Методики розрахунку плати за
розміщення та експлуатацію
телекомунікаційних мереж і обладнання
в житлових і нежитлових будівлях
комунальної власності міста Рівного",
затвердженої Рішенням № 1309 від 27.10.2011
року сесії Рівненської міської ради, та
розділом 12 "Правил благоустрою міста
Рівного", затверджених рішенням № 512
від 28.04.2011 року сесії Рівненської
міської ради, та відображається
додатком 1, який є невід'ємною частиною
договору. Даний додаток підлягає
коригуванню на підставі змін в об'ємах
розміщених технічних елементів
(пристроїв) але не частіше одного разу
на місяць.

08 лютого 2013 року між
Житлово-комунальним спеціалізованим
ремонтно-будівельним підприємством
"Галузеве" (позивач, сторона 1),
Житлово-комунальним підприємством
"Покровське" (третя особа, сторона 2) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс" (відповідач,
сторона 3) було укладено договір про
розміщення технічних пристроїв та
мереж в житлових та нежитлових
будівлях комунальної власності
м.Рівного № 53ТК (надалі договір № 53ТК)
предметом якого є розміщення та
експлуатація телекомунікаційних мереж
та обладнання в житлових та нежитлових
будівлях комунальної власності
м.Рівного наведеного в додатку 1, який є
невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 2.3. договору № 53ТК
сторона 3 (відповідач) має право: на
платне розміщення технічних елементів
(пристроїв) на будівлях та спорудах
міста Рівного при умові дотримання
"Правил благоустрою міста Рівного"; на
безперешкодний доступ його
працівників (згідно попередньо
узгодженого списку) до розміщених
технічних елементів (пристроїв), які
належать стороні 3; встановлювати,
змінювати та збільшувати кількість
технічних елементів (пристроїв) при
умові дотримання "Правил благоустрою
міста Рівного".

Відповідно до пункту 3.1. договору № 53ТК
загальна місячна плата за надання
місць для розміщення та експлуатації
технічних елементів (пристроїв)
визначається сторонами на підставі
"Методики розрахунку плати за
розміщення та експлуатацію
телекомунікаційних мереж і обладнання
в житлових і нежитлових будівлях
комунальної власності міста Рівного",
затвердженої Рішенням № 1309 від 27.10.2011
року сесії Рівненської міської ради, та
розділом 12 "Правил благоустрою міста
Рівного", затверджених рішенням № 512
від 28.04.2011 року сесії Рівненської
міської ради, та відображається
додатком 1, який є невід'ємною частиною
договору. Даний додаток підлягає
коригуванню на підставі змін в об'ємах
розміщених технічних елементів
(пристроїв) але не частіше одного разу
на місяць.

Позивач зазначає, що станом на час
подання позову ТОВ "КС Плюс"
встановлено телекомунікаційні мережі
та обладнання на будівлях та спорудах
міста Рівного.

З матеріалів справи слідує, що позивач
(ЖКС РБП "Галузеве") в червні 2014 року з
метою погодження з відповідачем
додатку 1 до договору № 48ТК від 08 лютого
2013 року та додатку 1 до договору № 53ТК
від 08 лютого 2013 року, направив на адресу
відповідача вказані додатки, та просив
у п'ятиденний термін з моменту
отримання надіслати на адресу позивача
для подальшого їх підписання ЖКП
"Галицьке" та ЖКП "Покровське".

Проте надіслані відповідачу проекти
додатків до договорів останній не
підписав, та не повернув позивачу,
також не надіслав протокол
розбіжностей.

Враховуючи вищезазначене позивач
просить суд визнати недійсними
договори № 48ТК від 08 лютого 2013 року та
№ 53ТК від 08 лютого 2013 року у зв'язку з
непогодженням зі всіма сторонами
договору усіх істотних умов договору.

Щодо зазначених позовних вимог суд
зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону
України "Про телекомунікації"
взаємодія операторів телекомунікацій
з органами державної влади та органами
місцевого самоврядування стосовно
отримання ними телекомунікаційних
послуг здійснюється на договірних
засадах відповідно до законодавства
України.

Відповідно до частини 6 статті 27
вказаного Закону органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах своїх
повноважень зобов'язані створювати
сприятливі умови для функціонування
розвитку телекомунікаційних мереж
загального користування та
повноцінного надання
телекомунікаційних послуг.

Рішенням Рівненської міської ради від
27.10.2011 р. № 1309 "Про Методику розрахунку
плати за розміщення та експлуатацію
телекомунікаційних мереж і обладнання
в житлових та нежитлових будівлях
комунальної власності міста Рівного і
порядок її використання" (далі - Рішення
міської ради) затверджено вказану
Методику розрахунку плати за
розміщення та експлуатацію
телекомунікаційних мереж і обладнання
в житлових та нежитлових будівлях
комунальної власності міста Рівного і
порядок її використання; вирішено
визначити житлово-комунальне
спеціалізоване ремонтно-будівельне
підприємство "Галузеве" (далі - ЖКСРБП
"Галузеве") головним комунальним
підприємством з моніторингу та
координації робіт з прокладання
телекомунікаційних мереж і діяльності
з надання послуг населенню суб'єктами
господарювання в галузі зв'язку та
інформаційних технологій, а також з
контролю за цими роботами та
діяльністю; доручено ЖКСРБП "Галузеве",
зокрема, укладати договори на
розміщення технічних пристроїв та
мереж із суб'єктами господарювання в
галузі зв'язку та інформаційних
технологій.

Загальні умови укладання договорів,
які породжують господарські
зобов'язання, визначено статтею 179
Господарського кодексу України (далі -
ГК України).

Так, відповідно до статті 179 ГК України,
укладення господарського договору є
обов'язковим для сторін, якщо він
заснований на державному замовленні,
виконання якого є обов'язком для
суб'єкта господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі: вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству; примірного
договору, рекомендованого органом
управління суб'єктам господарювання
для використання при укладенні ними
договорів, коли сторони мають право за
взаємною згодою змінювати окремі
умови, передбачені примірним
договором, або доповнювати його зміст;
типового договору, затвердженого
Кабінетом Міністрів України, чи у
випадках, передбачених законом, іншим
органом державної влади, коли сторони
не можуть відступати від змісту
типового договору, але мають право
конкретизувати його умови; договору
приєднання, запропонованого однією
стороною для інших можливих суб'єктів,
коли ці суб'єкти у разі вступу в договір
не мають права наполягати на зміні його
змісту.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 2, 3, 5 статті 181 ГК України
визначено, що проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках. Сторона,
яка одержала проект договору, у разі
згоди з його умовами оформляє договір
відповідно до вимог частини першої
цієї статті і повертає один примірник
договору другій стороні або надсилає
відповідь на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору. Сторона, яка одержала
протокол розбіжностей до договору,
зобов'язана протягом двадцяти днів
розглянути його, в цей же строк вжити
заходів для врегулювання розбіжностей
з другою стороною та включити до
договору всі прийняті пропозиції, а ті
розбіжності, що залишились
неврегульованими, передати в цей же
строк до суду, якщо на це є згода другої
сторони.

Отже, положення статті 181 ГК України
застосовується у випадках, коли
сторони мають намір укласти
відповідний договір, але не можуть
дійти згоди щодо окремих його умов.

Відповідно до частини 1 статті 638
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Положення аналогічного змісту
містяться й у частині 2 статті 180 ГК
України.

Пунктом 4 статті 179 ГК України визначено
основний принцип, який визначає, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Статтею 180 ГК України встановлено, що
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

У відповідності до статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Як і будь-який правочин договір є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися прийнятих на себе
зобов'язань.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що
конституційний принцип рівності
сторін, закріплений у пункті 2 частини 3
статті 129 Конституції України, пункті 3
частини 1 статті 3 ЦК України,
передбачає свободу договору. При цьому,
стаття 627 ЦК України також передбачає
свободу договору та вказує, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Суд зазначає, що свобода договору
означає право громадян або юридичних
осіб, та інших суб'єктів цивільного
права вступати чи утримуватися від
вступу у будь-які договірні відносини.
Свобода договору проявляється також у
наданій можливості сторонам визначати
умови такого договору, в можливості
вільно обирати контрагента.

Разом з тим, пунктом 2.1. постанови
пленуму ВГСУ "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" від 29 травня 2013
року № 11 передбачено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

В пункті 2.5.1. вказаної постанови
зазначено, що господарським судам слід
мати на увазі, що визнання правочину
(господарського договору) недійсним
господарським судом є наслідком його
вчинення з порушенням закону, а не
заходом відповідальності сторін. Тому
для такого визнання, як правило, не має
значення, чи усвідомлювали (або повинні
були усвідомлювати) сторони
протиправність своєї поведінки під час
вчинення правочину; винятки з цього
правила можливі, якщо вони випливають
із закону (див., зокрема, абзац шостий
підпункту 3.3, підпункт 3.6 і підпункт 3.7
пункту 3 цієї постанови);

За замістом статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Проте, позивач не навів суду будь-яких
доводів та доказів в обґрунтування
позовних вимог про визнання недійсними
договорів № 48ТК та № 53ТК від 08 лютого
2013 року.

Разом з тим, пунктом 8 статті 181 ГК
України визначено, що у разі якщо
сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Судом встановлено, що додатки 1 до
договорів № 48ТК від 08 лютого 2013 року та
№ 53ТК від 08 лютого 2013 року, якими
сторони передбачили узгодити розмір
плати та фактичне місце розміщення
телекомунікаційних мереж не були
підписані відповідачем.

Оскільки відповідачем (ТзОВ "КС Плюс")
не підписано додатки 1 до договорів
№48ТК від 08 лютого 2013 року та №53ТК від 08
лютого 2013 року які містять істотні
умови договорів (місце розміщення
обладнання, кількість обладнання,
площа обладнання, та плата за
користування місцями розміщення) суд
приходить до висновку, що в силу вимог
пункту 8 статті 181 ГК України договори
про розміщення технічних пристроїв та
мереж в житлових та нежитлових
будівлях комунальної власності
м.Рівного № 48ТК від 08 лютого 2013 року та
№ 53ТК від 08 лютого 2013 року слід вважати
не укладеними (такими що не відбулися).

Зі змісту пункту 2.6. постанови
пленуму ВГСУ "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" від 29 травня 2013
року № 11 слідує, що не вважаються
вчиненими правочини (укладеними
господарські договори), в яких (за
якими): відсутні передбачені законом
умови, необхідні для їх укладення (не
досягнуто згоди за всіма істотними для
даного правочину умовами); не отримано
акцепт стороною, що направила оферту;
не передано майно, якщо відповідно до
законодавства необхідна його передача;
не здійснено державну реєстрацію або
нотаріальне посвідчення, необхідні для
його вчинення, тощо. Встановивши
відповідні обставини, господарський
суд відмовляє в задоволенні позовних
вимог як про визнання правочину
недійсним, так і про застосування
наслідків недійсності правочину.

Враховуючи вищевикладене в суду
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог в частині визнання
недійсними договорів про розміщення
технічних пристроїв та мереж в
житлових та нежитлових будівлях
комунальної власності м.Рівного № 48ТК
від 08 лютого 2013 року та № 53ТК від 08
лютого 2013 року.

Щодо позовних вимог в частині
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс" усунути
перешкоди у користуванні
майном-житловими та нежитловими
будівлями комунальної власності
м.Рівного шляхом демонтажу належних
йому телекомунікаційних мереж та
обладнання, розміщених у житлових та
нежитлових будівлях комунальної
власності м.Рівного суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 316 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно статті 327 ЦК України, у
комунальній власності є майно, у тому
числі грошові кошти, яке належить
територіальній громаді. Управління
майном, що є у комунальній власності,
здійснюють безпосередньо
територіальна громада та утворені нею
органи місцевого самоврядування.

Статтею 16 ЦК України визначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 133 ГК
України, основу правового режиму майна
суб'єктів господарювання, на якій
базується їх господарська діяльність,
становлять право власності та інші
речові права - право господарського
відання, право оперативного
управління.

Згідно з частинами 1, 4 статті 147 ГК
України, майнові права суб'єктів
господарювання захищаються законом.
Право власності та інші майнові права
суб'єкта господарювання захищаються у
спосіб, зазначений у статті 20 цього
Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Суд зазначає, що право власності - це
передбачене й гарантоване законом
право власника здійснювати володіння,
користування та розпоряджання щодо
належного йому майна на свій розсуд,
якщо інше не передбачено законом. Тобто
особам (фізичним або юридичним)
заборонено порушувати таке право і
створювати перешкоди в його
здійсненні.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК
України, власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

В силу положень статті 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Суд зазначає, що право власності може
бути також порушене без
безпосереднього вилучення майна у
власника. Власник у цьому випадку має
право вимагати захисту свого права і
від особи, яка перешкоджає його
користуванню та розпорядженню своїм
майном шляхом подачі до суду
негаторного позову.

Позивачем за негаторним позовом може
бути власник або титульний володілець,
у якого знаходиться річ і щодо якої
відповідач ускладнює здійснення
повноважень користування або
розпорядження, а відповідачем - лише та
особа, яка перешкоджає позивачеві у
здійсненні його законного права
користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного
позову є вчинення третьою особою
перешкод власнику в реалізації ним
повноважень розпорядження або (та)
користування належним йому майном.

Предмет негаторного позову є вимога
володіючого майном власника до третіх
осіб про усунення порушень його права
власності, що перешкоджають йому
належним чином користуватися,
розпоряджатися цим майном тим чи іншим
способом (шляхом звільнення виробничих
приміщень власника від неправомірного
перебування у них майна третіх осіб,
виселення громадян з неправомірно
займаних жилих приміщень власника,
знесення неправомірно збудованих
споруд, накладення заборони на
вчинення неправомірних дій щодо майна
власника).

Суд зазначає, що усунення перешкод
власнику в користуванні своїм майном,
як спосіб захисту цивільного права чи
інтересу, фактично передбачає
покладення на відповідача обов'язку
припинити дію, яка порушує право, та
можливе лише щодо триваючого
правопорушення. Якщо ж на момент
подання негаторного позову вчинення
перешкод у користуванні майном
припинилося, то підстав для його
задоволення немає.

Позивач за негаторним позовом вправі
вимагати усунути існуючі перешкоди, чи
зобов'язати відповідача утриматися від
вчинення дій, що можуть призвести до
виникнення таких перешкод (наприклад,
шляхом знесення неправомірно
збудованих споруд, про припинення
ремонтних робіт в сусідній квартирі,
виселення громадян із належних йому на
праві власності приміщень тощо).

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГК України передбачено, що
кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
вищевикладені норми чинного
законодавства, необхідною умовою
застосування судом певного способу
захисту є наявність, доведена
належними у розумінні статті 34 ГПК
України доказами, певного
суб'єктивного права (інтересу) у
позивача та порушення (невизнання або
оспорювання) цього права (інтересу) з
боку відповідача.

Однак, суд зазначає, що позивачем не
доведено порушення його права
відповідачем зважаючи на те, що
позивачем не надано суду доказів що
підтверджують його право власності
(права володіння користування чи
розпорядження) на майно - житлові та
нежитлові будівлі комунальної
власності міста Рівного на яких, за
твердженням позивача, Товариством з
обмеженою відповідальністю "КС Плюс"
встановлено належні йому
телекомунікаційні мережі та
обладнання, в суду відсутні підстави
для задоволення позовних вимог в
частині зобов'язання Товариства з
обмеженою відповідальністю "КС Плюс"
усунути перешкоди у користуванні
майном-житловими та нежитловими
будівлями комунальної власності
м.Рівного шляхом демонтажу належних
йому телекомунікаційних мереж та
обладнання, розміщених у житлових та
нежитлових будівлях комунальної
власності м.Рівного.

Суд звертає увагу позивача на те, що
позивачем не надано суду будь-яких
доказів що підтверджують право його
власності (володіння, користування чи
розпорядження) на споруди, на яких, за
твердженням позивача, Товариством з
обмеженою відповідальністю "КС Плюс"
встановлено телекомунікаційні мережі
та обладнання.

Зокрема ухвалою від 23 жовтня 2014 року
господарським судом витребовувались у
позивача вказані докази, проте
позивачем вимоги ухвали суду не
виконано.

Крім того, позивачем не було
обгрунтовано в чому саме полягають
перешкоди в користуванні майном, які
дії відповідача перешкоджають в
користуванні майном.

Відповідно до статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі статтею 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд зазначає, що в силу положень статті
391 ЦК України, лише власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном, оскільки
позивачем не надано суду доказів права
власності (права володіння
користування чи розпорядження) на
майно - житлові та нежитлові будівлі
комунальної власності міста Рівного на
яких, за твердженням позивача,
Товариством з обмеженою
відповідальністю "КС Плюс" встановлено
належні йому телекомунікаційні мережі
та обладнання, в суду відсутні підстави
для задоволення позовних вимог в
частині зобов'язання Товариства з
обмеженою відповідальністю "КС Плюс"
усунути перешкоди у користуванні
майном-житловими та нежитловими
будівлями комунальної власності
м.Рівного шляхом демонтажу належних
йому телекомунікаційних мереж та
обладнання, розміщених у житлових та
нежитлових будівлях комунальної
власності м.Рівного.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 49, 81, 81-1, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
Житлово-комунального спеціалізованого
ремонтно-будівельного підприємства
"Галузеве" відмовити.

Повне рішення складено 25 листопада 2014
року

Суддя
Качур А.М.