ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2014 р.
Справа № 914/2406/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Костів Т.С.

суддів
Данко Л.С.

Мирутенко О.Л.

при секретарі Карпенко В.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства "Буський
лісгосп", м. Буськ б/н від 13.10.2014
року

на рішення господарського суду
Львівської області від 23.09.2014 року

у справі № 914/2406/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техойл", м. Київ

до відповідача: Державного
підприємства "Буський лісгосп", м. Буськ

про: стягнення 236 040,92 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Камінська
А.А.-представник на підставі
довіреності № б/н від 12.02.14 року;

від відповідача: П’ятковський А.П.-
представник на підставі довіреності №
б/н від 30.10.14 року;

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду
Львівської області від 23.09.2014 року у
справі №914/2406/14 (суддя Ділай У.І.)
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техойл" до
відповідача Державного підприємства
"Буський лісгосп" про стягнення 236
040,92 грн. задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 23.09.2014 р. у справі № 914/2406/14
відповідач - Державне підприємство
"Буський лісгосп" - подав апеляційну
скаргу.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги, скаржник
посилається на не дослідження судом
першої інстанції договору поставки
нафтопродуктів №Н-17-04/02, повноважень
осіб на його підписання, при тому, що
особа, зазначена як директор
відповідача, на дату підписання
договору не була директором. Відтак, на
думку апелянта, договір був
неукладений. Також апелянт зазначає
про те, що оскільки перша поставка
нафтопродуктів була здійснена 17.01.2014 р.,
саме з цього часу слід обчислювати
термін оплати в силу ст. 706 ЦК України.
Відтак, на підставі неукладеного
договору не підлягають стягненню і
штрафні санкції. Посилається апелянт
на не дослідження факту подання саме
позивачем заяви відповідача про
визнання уточнених позовних вимог.

На підставі наведеного скаржник
просить рішення господарського суду
Львівської області від 23.09.14 р. у справі
№ 914/2406/14 в частині стягнення
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Техойл" з Державного
підприємства "Буський лісгосп" 12120,14
грн. пені, 28 886,53 грн. 24 % річних, суми
перерахованої вартості товару згідно
п.6.2 Договору поставки №Н-17-04/2 від 17.04.2013
року в розмірі 33986,03 грн. скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог Товариства
з обмеженою відповідальністю "Техойл"
до Державного підприємства "Буський
лісгосп" про стягнення 12120,14 грн. пені, 28
886,53 грн. 24 % річних, суми перерахованої
вартості товару згідно п.6.2 Договору
поставки №Н-17-04/2 від 17.04.2013 року в
розмірі 33986,03 грн. - відмовити.

Автоматизованою системою
документообігу суду справу №914/2406/14
розподілено для розгляду головуючому -
судді Костів Т.С..

Розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 24.10.2014 року у
склад колегії для розгляду
вищезазначеної справи введено суддів
Марка Р.І. та Мирутенка О.Л..

Ухвалами Львівського
апеляційного господарського суду від
27.10.14 р. поновлено пропущений строк на
оскарження рішення в апеляційному
порядку, подані скаржником матеріали
визнано достатніми для прийняття їх до
провадження в апеляційній інстанції,
розгляд справи призначено на 11.11.14 р..

Розпорядженням в.о. голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 10.11.14 року, у
зв'язку із перебуванням судді Марка Р.І.
у відпустці, у склад колегії суддів для
розгляду справи № 914/2406/14
господарського суду Львівської
області введено замість судді Марка
Р.І.-суддю Данко Л.С..

Представникам роз'яснено їх права
згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 11.11.2014 р. представник
позивача з'явився, проти апеляційної
скарги заперечив, рішення суду першої
інстанції вважає законним та
обґрунтованим, просив залишити його
без змін, апеляційну скаргу без
задоволення. Окрім того, представником
позивача подано письмовий відзив на
апеляційну скаргу (вх. № 01-04/6633/14 від
11.11.14 року).

Представник апелянта в судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав
в повному обсязі, надав усні пояснення
по суті спору.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та наявні
в них докази, заслухавши пояснення
представників сторін в судовому
засіданні, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів встановила
наступне:

як правильно встановлено судом
першої інстанції, 17.04.2013 р. між
сторонами у справі підписано Договір
поставки № Н-17-04/2, умовами якого
передбачено що позивач (продавець)
продає, а відповідач (покупець) купує
нафтопродукти по ціні відповідній до
затвердженого позивачем прейскуранта
цін на нафтопродукти на день продажу в
кількості та асортименті відповідно до
поданої заявки.

У п. 2.2. вищезазначеного Договору
сторони погодили, що продаж товару
здійснюється на умовах СРТ - пункт
призначення покупця або EXW - резервуар
нафтобази зберігання, вказаної
продавцем у відповідності з
Міжнародними правилами інтерпретації
комерційних термінів в редакції
"ІНКОТЕРМС 2010". Асортимент, кількість
кожної окремо взятої партії товару, а
також його ціна попередньо
узгоджуються сторонами з подальшим
відображенням в рахунку-фактурі на
оплату.

Пунктом 5.3. Договору обумовлено,
що відповідач здійснює 100 % оплату
товару протягом 10 календарних днів з
дати фактичного отримання товару, що
підтверджується підписанням актів
прийому-передачі товару (ТТН,
видаткових накладних).

Як вбачається із матеріалів
справи на виконання договірних
зобов'язань позивачем було передано
відповідачу дизельне пальне та бензин
А-92 на загальну суму 301829,25 грн. Про факт
отримання відповідачем товару
свідчить підписана сторонами
видаткова накладна № РН-0000086 від 17.01.2014
р. та довіреність на отримання
товарно-матеріальних цінностей № 12 від
17.01.2014 р.. Даний факт відповідачем не
заперечується.

Однак, отриманий товар скаржник
оплатив частково, у зв'язку із чим
заборгованість ДП "Буський лісгосп"
перед позивачем становила 186829,25 грн..

Беручи до уваги вищевикладене,
враховуючи те, що ДП ,,Буський лісгосп''
фактично отримав нафтопродукти від
позивача, що підтверджується
вищезазначеними документами, судом
першої інстанції підставно задоволено
вимогу позивача в частині стягнення
основного боргу.

Як зазначалось вище, між
сторонами у справі укладено Договір
поставки від 17.04.2013 р.

Однак апелянт зазначає про те, що
вищезазначений договір підписано
директором, а саме ОСОБА_4, який за
статутом не має відповідних
повноважень. Таким чином, за
ствердженням апелянта у особи, яка
підписала цей договір, були відсутні
повноваження, тобто необхідний обсяг
цивільної дієздатності, який
вимагається законодавством та
статутом відповідача для укладення
договорів від його імені (юридичної
особи).

Як вбачається зі змісту договору,
від імені відповідача даний договір
підписано особою, зазначеною як ОСОБА_4,
- директор, який діяв на підставі
статуту.

Однак, як зазначає у своїй
апеляційній скарзі апелянт, ОСОБА_4 на
момент підписання даного договору не
мав повноваження для підписання
останнього, оскільки директором ДП
"Буський лісгосп" був ОСОБА_5.

Як вбачається із наявного в
матеріалах справи витягу з Єдиного
Державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
06.12.2012 року керівником юридичної особи
ДП "Буський лісгосп" являвся ОСОБА_5.
Наказом № 37-к від 02.08.2013 року Державного
агентства лісових ресурсів України та
наказом Львівського обласного
управління лісового та мисливського
господарства ОСОБА_4 призначено за
контрактом на посаду директора ДП
"Буський лісгосп" лише 02.08.2013.

Отже, як вбачається із наявних в
матеріалах справи документів, на
момент підписання договору поставки
від 17.04.2013 р., ОСОБА_4 який підписав
останній зі сторони ДП "Буський
лісгосп" не був уповноважений вчиняти
будь- які правочини від імені
підприємства.

Згідно п.7.4 Статуту ДП "Буський
лісгосп", затвердженого Наказом
Державного комітету лісового
господарства України 26.11.2007 року,
директор підприємства діє без
довіреності від імені підприємства,
укладає договори, видає довіреності.

З огляду на вищезазначене, 17.04.2013
року виключно директор підприємства, а
саме ОСОБА_5 мав належний обсяг
цивільної дієздатності та мав право
діяти, в тому числі укладати правочини
від імені ДП "Буський лісгосп".

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку, що
Товар поставлявся за
позадоговірними відносинами сторін,
обумовленими змістом цього договору.

Про позадоговірний характер
відносин сторін вказує і те, що при
досліджені товарно-транспортної
накладної від 17 січня 2014 року № PH-0000086,
апеляційним судом встановлено, що в
даному документі не вказано Договір як
підстава, по якій здійснено поставку
нафтопродуктів. Не вказана така
підстава і в довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей.
Відтак, фактична поставка
нафтопродуктів та їх отримання
покупцем на підставі зазначених
документів не свідчить про подальше
визнання сторонами умов цього
договору.

Водночас, дана видаткова накладна
підписана самим Відповідачем, що не
заперечує останній, як і факту
отримання ним товарно-матеріальних
цінностей, що підлягають оплаті.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 2 статті 175
Господарського кодексу України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Статтею 526 Цивільного кодексу
України визначено: що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193
Господарського кодексу України:
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться; до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509
Цивільного кодексу України:
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку; зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу; зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530
Цивільного кодексу України, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

З огляду на зазначене, враховуючи
положення статті 11 Цивільного кодексу
України та статті 509 Цивільного кодексу
України внаслідок передачі Позивачем
товару Відповідачу у останнього
виникло зобов'язання щодо сплати
коштів за отриманий товар.

Судом першої інстанції підставно
встановлено, що Позивач поставив, а
Відповідач 17 січня 2014 року отримав
Товар, згідно видаткової накладної на
загальну суму 301 829,25 грн.. Факт
прийому Товару без будь-яких зауважень
обох сторін підтверджується підписами
представників Позивача та Відповідача
на даній накладній. Крім того,
Відповідач не заперечує факт отримання
Товару саме по даній накладній та не
заперечує існування господарських
відносин з Позивачем.

З огляду на усе вищенаведене,
колегія суддів констатує, що позивач
своїми діями визнав наявні
позадоговірні відносини. Дане в свою
чергу, підтверджується належними та
допустимими доказами, доданими до
матеріалів справи Позивачем в
підтвердження своїх позовних вимог, а
саме: товарно-транспортна накладна №
PH-0000086 від 17 січня 2014 року.

Водночас, колегія суддів
зауважує, що позивач окрім суми
основного боргу просив стягнути з
відповідача з врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог (вх. № 4552/14
від 23.09.2014 р.) -12 120,14 грн.- пені, 28 886,53
грн., 24 % річних, суму перерахованої
вартості товару згідно п.6.2 договору
поставки № Н-17-04/2 від 17.04.2013 року в
розмірі 33 986,03 грн. та 22441,75 грн.
інфляційних втрат.

Пунктом 6.1. Договору, передбачено,
що у разі неналежного здійснення
Покупцем зобов'язань по оплаті
відповідно до п.5.3. цього договору, а
також порушення п.5.7 цього договору,
покупець виплачує пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ (діючої
в період, за який нараховується пеня)
від вартості неоплаченого або
несвоєчасно оплаченого товару за кожен
день прострочення та 24 % річних.

Проте, як встановлено судом та
вказано вище у даній постанові,
відносини, які виникли між сторонами за
спірною поставкою відносяться до
позадоговірних відносин.

З огляду на вищевказане колегія
суду констатує факт, що позивач, по суті
просить стягнути штрафні санкції при
договорі який є неукладених, з
підстав зазначених вище.

Відповідно до частини 1 статті 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Згідно частини 1 статті 549
Цивільного кодексу України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

В силу дії частини 3 статті 549
Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасного виконання
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 547
Цивільного кодексу України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Виходячи зі змісту вищевказаних
норм, нарахування неустойки (штрафу,
пені) за порушення зобов'язання (при
забезпеченні виконання зобов'язання)
можливе лише у разі наявності між
сторонами підписаного обома сторонами
письмового договору чи угоди
(правочину) в ньому обумовлено таке
забезпечення виконання зобов'язання.

Враховуючи усе вищевказане, а
також беручи до уваги те, що матеріали
справи вказують, що спірна поставка
нафтопродуктів здійснена за
позадоговірними відносинами сторін,
колегія суддів відмовляє Позивачу в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідача нарахованої
пені 12 120,14 пені., 28 886, 53 грн.- 24 % річних,
суму перерахованої вартості товару
згідно п.6.2 Договору поставки № H-17-04/2
від 17.04.2013 р. в розмірі 33 986,03 грн.,
оскільки такі нарахування позивачем
прописувались у вищезазначеному
договорі.

Згідно статті 625 ЦК України,
боржник який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Окрім того, колегія суддів
зазначає про підставність та
обґрунтованість стягнення з
врахуванням заяви про збільшення
позовних вимог (вх. № 4552/14 від 23.09.2014 р.) з
відповідача 22441,75 грн. інфляційних
втрат, що також не заперечується
відповідачем.

Беручи до уваги вищевикладене,
перевіривши розрахунок 3 % річних
поданий апелянтом, колегія суддів
дійшла висновку про підставність
стягнення з відповідача 3 % річних в
сумі 3 858,89 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обгрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Беручи до уваги вищевикладене,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що рішення господарського
суду Львівської області від 22.09.14 р. у
справі № 914/2406/14 винесене за неповного
з'ясування обставин справи, що мають
значення для справи, що є підставою для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103,
104, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Буський лісгосп"
задовольнити повністю.

2.Рішення господарського суду
Львівської області від 23.09.2014 р. у
справі №914/2406/14 скасувати в частині
стягнення 12 120,14 грн. пені, 28 886,53 грн.
- 24 % річних, суми перерахованої
вартості товару згідно п.6.2 Договору
поставки № Н-17-04/2 від 17.04.2013 року в
розмірі 33 986,03 грн.

3.В цій частині прийняти нове рішення
яким стягнути з Державного
підприємства "Буський лісгосп" (80500,
м.Буськ, вул.Січових Стрільців,39, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Техойл"
(03150, м.Київ, вул.Предстлавинська,34-Б, )- 3 858,89 грн.-3 % річних.

4. В решті рішення господарського суду
Львівської області від 23.09.2014 р. у
справі №914/2406/14- залишити без змін.

5. Стягнути з Державного підприємства
"Буський лісгосп" (80500, м.Буськ,
вул.Січових Стрільців,39, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техойл" (03150, м.Київ,
вул.Предстлавинська,34-Б, ) - 4185,42 грн. судового збору за
розгляд справи в суді першої інстанції.

6.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техойл" (03150, м.Київ,
вул.Предстлавинська,34-Б, ) на користь Державного
підприємства "Буський лісгосп" (80500,
м.Буськ, вул.Січових Стрільців,39, )- 866,45 грн. судового збору за
розгляд апеляційної скарги Львівським
апеляційним господарським судом.

7. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
у касаційному порядку.

8. Матеріали справи скеровуються до
господарського суду Львівської
області.

Повний текст постанови суду оформлено
і підписано відповідно до вимог статті
105 ГПК України 17.11.2014 року.

Головуючий-суддя
Костів Т.С.

Суддя
Данко Л.С.

Суддя
Мирутенко О.Л.