ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року Справа № 916/2211/14
Вищий господарський суду України в
складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого
(доповідача), Бакуліної С.В.,
Полянського А.Г.,розглянувши матеріали
касаційної скарги Приватного
акціонерного товариства "Українське
Дунайське пароплавство"на
постановувід 29.09.2014 Одеського
апеляційного господарського судуу
справі Господарського суду Одеської
області № 916/2211/14за позовомДержавного
підприємства "Херсонський морський
торговельний порт"доПриватного
акціонерного товариства "Українське
Дунайське пароплавство"простягнення
519510,98 грн,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 02.07.2014 у справі №916/2211/14
(суддя Літвінов С.В.), залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014 (колегія
суддів у складі головуючого судді
Гладишевої Т.Я., суддів Савицького Я.Ф.,
Журавльова О.О.), частково задоволені
позовні вимоги Державного
підприємства "Херсонський морський
торговельний порт" (далі - позивач) до
Приватного акціонерного товариства
"Українське Дунайське пароплавство"
(далі - відповідач) про стягнення пені,
інфляційних втрат та 3% річних в
загальній сумі 519510,98 грн. Стягнено з
відповідача на користь позивача 3%
річних в сумі 72147,96 грн, інфляційні
втрати у сумі 347527,00 грн, пеню в сумі 50000,00
грн та 10286,32 грн судового збору.

Відповідач з рішенням та постановою у
справі в частині стягнення пені у
розмірі 97363,02 грн, 3% річних у розмірі
72147,96 грн та індексу інфляції у розмірі
175000,00 грн не згоден, в поданій
касаційній скарзі просить їх в цій
частині скасувати та прийняти нове
рішення про відмову в позові,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, а саме: ст. 551
Цивільного кодексу України, ст. 233
Господарського кодексу України, ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

У відзиві на касаційну скаргу позивач
заперечує проти її задоволення.

Представники сторін не скористатись
своїм процесуальним правом на участь в
судовому засіданні касаційної
інстанції, про дату і час якого були
належним чином повідомлені ухвалою
Вищого господарського суду України від
05.11.2014.

Телеграмою від 17.11.2014 відповідач
просить відкласти розгляд касаційної
скарги, посилаючись на закордонне
відрядженням його представника, втім,
оскільки ухвалою від 05.11.2014 сторони
попереджались, що неявка їх
представників в судове засідання не
перешкоджає розглядові касаційної
скарги, а також враховуючи межі
перегляду справ в касаційній
інстанції, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення клопотання
відповідача.

За розпорядженням Секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України від 17.11.2014 №03-05/3028, у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
судді Глос О.І., розгляд касаційної
скарги у справі здійснюється у складі
колегії суддів: головуючий суддя Грейц
К.В. (доповідач), судді Бакуліна С.В.,
Полянський А.Г.

Перевіривши доводи касаційної скарги і
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час
розгляду справи встановлено, що 21.08.2010
між Державним підприємством
"Херсонський морський торговельний
порт" (позикодавець) та Відкритим
акціонерним товариством "Українське
Дунайське пароплавство" (позичальник)
укладено договір позики (поворотної
безпроцентної фінансової допомоги) №
327ГБ/215Р, за умовами якого позикодавець
передає позичальнику 5000000грн для
погашення заборгованості з поставки
паливо-мастильних матеріалів, а
позичальник зобов'язується повернути
зазначену суму позики до 31.10.2013 (п.1.1
договору в редакції додаткової угоди
№1 від 27.12.2012); позикодавець
зобов'язується передати позичальнику
позику в серпні 2010 року (п.2.1 договору);
позичальник зобов'язується повернути
суму позики позикодавцеві у строки
згідно погодженого графіку погашення:
березень 2013 - 625 000,00 грн, квітень 2013 - 625
000,00 грн, травень 2013 - 625 000,00 грн, червень
2013 - 625 000,00 грн, липень 2013 - 625 000,00 грн,
серпень 2013 - 625 000,00 грн, вересень 2013 - 625
000,00 грн, жовтень 2013 - 625 000,00 грн (п.4.1
договору в редакції додаткової угоди
№1 від 27.12.2012); договір вступає в силу з
моменту підписання його сторонами та
діє до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань (п.5.1 договору); у
випадку порушення строків повернення
отриманої позики позичальник сплачує
позикодавцю пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочки (п.7.4 договору).

На виконання умов договору позивач
перерахував відповідачеві 5000000,00 грн., в
т.ч. платіжним дорученням № 1269 від
21.08.2010 - 2000000,00 грн, платіжним дорученням
№ 1298 від 25.08.2010 - 3000000,00 грн.

Втім, відповідач договірні
зобов'язання щодо повернення коштів у
встановлені графіком погашення строки
не виконав, що стало підставою
пред'явлення позивачем позову про
стягнення основної заборгованості,
пені, 3% річних та інфляційних втрат, за
наслідком розгляду якого рішенням
Господарського суду Одеської області
від 24.03.2014 у справі № 916/3467/13 стягнено з
Приватного акціонерного товариства
"Українське Дунайське пароплавство" на
користь Державного підприємства
"Херсонський морський торговельний
порт" суму боргу за договором позики №
327 ГБ/215Р від 21.08.2010 у сумі 5000000,00 грн, пеню
у сумі 261626,71 грн, інфляційні втрати у
сумі 1250,00 грн, 3% річних у сумі 58458,91 грн
та судовий збір у сумі 68820,00 грн.
Вказаним рішенням суду інфляційні
втрати, пеню та 3% річних стягнено по
05.12.2013 включно.

На виконання рішення суду від 24.03.2014 у
справі № 916/3467/13 відповідач в погашення
боргу сплатив наступні кошти: 17.04.2014 -
50000грн, 23.04.2014 - 50000грн, 05.05.2014 - 50000грн,
13.05.2014 - 50000грн, 22.05.2014 - 50000грн, 28.05.2014 -
50000грн, всього 300000грн.

Втім, решта заборгованості так і не
була погашена відповідачем, у зв'язку з
чим Державне підприємство "Херсонський
морський торговельний порт" звернулось
до господарського суду з цим позовом
про стягнення з відповідача пені за
період прострочення з 06.12.2013 по 30.04.2014,
інфляційних втрат за період
прострочення з 06.12.2013 по 16.04.2014 та 3%
річних за період прострочення з 06.12.2013
по 31.05.2014 в загальній сумі 519510,98 грн,
вимоги якого обґрунтовані, зокрема,
приписами п.6 ст.232 Господарського
кодексу України, ст.625 Цивільного
кодексу України.

Вирішуючи спір у справі, господарські
суди попередніх інстанцій дійшли
висновку про підставність та
ґрунтовність позовних вимог щодо
стягнення пені, 3% річних та інфляційних
втрат. Разом з тим, здійснивши
перерахунок заявленої до стягнення
суми інфляційних втрат, місцевий
господарський суд, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов висновку
про правомірність цієї частини позову
в сумі 347527,00 грн. Щодо заявленої суми
пені, попередні судові інстанції, з
урахуванням поданої відповідачем
заяви про зменшення розміру неустойки,
на підставі приписів п.3 ст. 83 ГПК
України, зменшили розмір пені на 47363,02
грн.

Колегія суддів вважає судові акти
законними і обґрунтованими, з огляду на
таке.

Статтею 193 Господарського кодексу
України встановлено обов'язок
суб'єктів господарювання та інших
учасників господарських відносин
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання -відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України
рішення суду про стягнення боргу не є
підставою для припинення грошового
зобов'язання.

Відповідно до підпункту 7.1 пункту
7 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" за відсутності
інших підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України). Саме лише прийняття
господарським судом рішення про
задоволення вимог кредитора, якщо таке
рішення не виконано в установленому
законом порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум..

Відтак, враховуючи невиконання
відповідачем рішення суду від 24.03.2014 по
справі №916/3467/13 та несплату боргу у
строки, зазначені у договорі,
господарські суди попередніх
інстанцій дійшли законних висновків
про обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення 3% річних та
інфляційних втрат за період
прострочення, починаючи з 06.12.2013.

Посилання скаржника на невірний
розрахунок суми інфляційних втрат,
здійснений позивачем і визначений
попередніми судовими інстанціями,
колегія суддів Вищого господарського
суду відхиляє, оскільки, у
відповідності до листа Верховного Суду
України № 62-97р від 03.04.1997 "Рекомендації
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді
судових справ" при застосуванні
індексу інфляції слід мати на увазі, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць, тому
умовно слід рахувати, що сума внесена
за період з 01 по 15 число відповідного
місяця, наприклад, травня, індексується
за період з урахуванням травня, а якщо з
16 по 31 число, то розрахунок починається
з наступного місяця - червня. Отже,
внаслідок наявності у відповідача
простроченого зобов'язання по 16.04.2014,
позивач правомірно включив до
розрахунку індекс інфляції за квітень.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України
визначено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Отже, враховуючи встановлений судами
факт і період прострочення виконання
відповідачем грошового зобов'язання,
висновки попередніх судових інстанцій
щодо наявності підстав для стягнення
пені, колегія суддів також вважає
законними та обґрунтованими.

Доводи скаржника відносно
безпідставного задоволення судами
попередніх інстанцій його клопотання
про зменшення розміру штрафних санкцій
в меншому розмірі, ніж ним було
заявлено, колегією суддів
відхиляються, оскільки зменшення
розміру пені на підставі приписів п. 3
ст. 83 ГПК України є правом суду, яке
реалізовується внаслідок оцінки
доводів заявника, викладених у
клопотанні, оцінки доказів, поданих в
його обґрунтування, з урахуванням
ступеня виконання зобов'язання
боржником, майнового стану та
інтересів сторін. Саме внаслідок
реалізації цього права, розмір
заявленої до стягнення суми пені
обмежено судом сумою 50000грн, тобто,
зменшено на 47363,02 грн.

Посилання ж відповідача щодо наявності
підстав для зменшення неустойки в
більшому розмірі, ніж було здійснено
місцевим господарським судом, фактично
зводяться до необхідності переоцінки
цих доказів та обставин, що відповідно
до приписів ст. ст. 1115, 1117 ГПК України не
відноситься до повноважень суду
касаційної інстанції.

Відповідно до п.4.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 21.02.2013 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" у
разі, коли господарський суд на
підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує
розмір неустойки (штрафу, пені), витрати
позивача, пов'язані зі сплатою судового
збору, відшкодовуються за рахунок
відповідача у сумі, сплаченій
позивачем за позовною вимогою, яка
підлягала б задоволенню, якби
зазначений розмір судом не було
зменшено.

Зазначене вище свідчить також про
необґрунтованість посилань скаржника
на порушення попередніми судовими
інстанціями приписів ст. 49 ГПК України,
адже зменшення пені господарським
судом на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України
не спростовують обставин
обґрунтованості позовних вимог в цій
частині та, як наслідок, необхідності
стягнення судового збору і за зменшену
суму пені.

З урахуванням меж перегляду справи в
касаційній інстанції, колегія суддів
вважає, що під час розгляду справи
фактичні її обставини встановлені
господарськими судами попередніх
інстанцій на підставі всебічного,
повного і об'єктивного дослідження
поданих доказів, висновки судів
відповідають цим обставинам і їм дана
належна юридична оцінка з правильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
підстав для скасування оскаржуваних
судових актів та задоволення вимог
касаційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Українське
Дунайське пароплавство" залишити без
задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014 у справі
Господарського суду Одеської області
№ 916/2211/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
К.В. Грейц

Судді
С.В.
Бакуліна

А.Г.
Полянський