м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Комерційне
підприємство "АЛЬФАРД"
до Публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк"
про визнання недійсною
третейську угоду (застереження)
Суддя Борисенко І.І.
Від позивача - не з'явився;
Від відповідача - Долгопола І.С.,
представник за довіреністю;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Комерційне
підприємство "АЛЬФАРД" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк" про визнання
недійсною третейську угоду
(застереження), що міститься в Договорі
застави №03.32/34/07-Д34 від 12.09.2007р. з
майновим поручителем.
17.09.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшла заява про зміну
предмету позову, в порядку ст. 22 ГПК
України, в якій позивач просить суд
визнати недійсним (нікчемним) Договір
застави №03.32/34/07-Д34 з майновим
поручителем, що був укладений 12 вересня
2007 року між позивачем та відповідачем.
15.09.2014р. відповідачем подано клопотання
про припинення провадження у справі
про визнання недійсною третейської
угоди (застереження), що міститься в
Договорі застави №03.32/34/07-Д34 з майновим
Відповідач, також подав відзив на
позовну заяву в якому проти позову
заперечив з підстав його
необґрунтованості та безпідставності.
У відзиві на позовну заяву відповідач
просив застосувати строк позовної
давності щодо вимог позивача про
визнання недійсним повністю або в
частині договору застави №03.32/34/07-Д34
від 12.09.2007р. на підставі ст. 256, 257, 261, ч. 3
Частиною 4 статті 22 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що до початку розгляду
господарським судом справи по суті
позивач має право змінити предмет або
підставу позову шляхом подання
Відповідно до пункту 3.12 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 ГПК з доданням до неї
документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу. Невідповідність
згаданої заяви вимогам цих норм
процесуального права є підставою для
її повернення з підстав, передбачених
частиною першою статті 63 ГПК.
Таким чином, враховуючи подання
Позивачем заяви про зміну предмету
позову, предметом даного спору є
визнання недійсним (нікчемним)
Договору застави №03.32/34/07-Д34 від 12.09.2007р.
з майновим поручителем, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Комерційне
підприємство "АЛЬФАРД" та Відкритим
акціонерним товариством ВТБ БАНК,
найменування якого в подальшому було
змінено на Публічне акціонерне
товариство "ВТБ БАНК" .
У задоволенні клопотання відповідача
про припинення провадження у справі
про визнання недійсною третейської
угоди (застереження), що міститься в
Договорі застави №03.32/34/07-Д34, суд
відмовляє оскільки предметом даного
спору є визнання недійсним (нікчемним)
Договору застави №03.32/34/07-Д34 від 12.09.2007р.
В подальшому 09.10.2014р. через відділ
діловодства суду позивачем подана
заява про зміну підстав позову.
На обґрунтування вказаної заяви про
зміну підстав позову позивач вказує, що
одночасної зміни і предмета і підстав
позову не відбулось, оскільки позивач
спочатку змінив предмет позову, а після
прийняття відповідної заяви судом,
подав до суду заяву про зміну підстав
позову, а відтак зміна предмета і
підстав позову здійсненна не
одночасно, а отже відповідає вимогам
чинного законодавства України.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України до
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.
Суд не погоджується з обґрунтуванням
позивача щодо того, що оскільки заява
про зміну предмета позову та підстав
подана не одночасно (про зміну предмета
позову 17.09.2014р., а 09.10.2014р. про зміну
підстав позову), то вказана заява
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки в силу вимог
ст. 22 ГПК України визначено право
позивача до початку розгляду справи по
суті змінити підставу або предмет
позову, тобто альтернативність такої
зміни в незалежності від часу її
Проте, суд вказує, що у поданій заяві
про зміну предмета позову, позивач
фактично доповнює позов нормами
матеріального права при збереженні в
ньому первісних обставин, а саме
посилається на невідповідність
договору застави вимогам ч. 1 ст. 3, ч. 1
ст. 12 Закону України «Про заставу» при
збереженні первісного обґрунтування
позовних вимог. Відтак, з підстав
викладених у заяві, вказана заява
приймається судом до розгляду та не
розцінюється судом як дійсна зміна
Відповідно до пункту 3.12 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" не
вважаються зміною підстав позову
доповнення його новими обставинами при
збереженні в ньому первісних обставин
та зміна посилання на норми
матеріального чи процесуального права.
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд
12 вересня 2007 року між Відкритим
акціонерним товариством ВТБ Банк
("Заставодержатель") та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"КОМЕРЦІЙНЕ Комерційне підприємство
"Альфард" ("Заставодавець") укладено
Договір застави №03.32/34/07-Д34 з майновим
поручителем (надалі - Договір застави),
відповідно до умов якого сторони
погодили, що предметом договору є
передача заставодавцем в заставу
заставодержателю рухомого майна для
забезпечення виконання в повному
обсязі зобов'язань позичальника перед
заставодержателем за генеральними
угодами №03.34/07-ГУ від 31.08.2007р., та
№03.32/07-ГУ від 31.08.2007р. та кредитними
договорами, що укладені та/або будуть
укладені на їх підставі.
Пунктом 11.1. Договору визначено, що всі
спори, розбіжності та вимоги, які
виникають при виконанні даного
договору чи у зв'язку з ним або
випливають з нього, підлягають
розгляду у постійно діючому
Третейському суді при Асоціації
українських банків, згідно з
регламентом даного третейського суду.
Заявлені позовні вимоги, Позивач
обґрунтовує наступним:
На днях, більш уважніше дослідивши
текст Договору застави, виявилось, що
він містить третейську угоду, яка
викладена в ньому у вигляді
третейського застереження (п.п. 11.1., 11.2.,
11.3. Договору застави). Однак, при
укладенні договору застави Позивач
(його представник) не мав на меті
одночасно укладати третейську угоду і
про це його не попереджали, а будь-які
зміни до проекту Договору застави не
давали змогу зробити. У разі, якщо б
Позивач знав, що одночасно з укладенням
Договору застави він укладає і
третейську угоду, то він би відмовився
від укладення Договору застави в
цілому або переглянув його умови буз
укладення третейської угоди. Також,
Позивач зазначає, що третейська угода
не відповідає вимогам статті 12 Закону
України "Про третейські суди", а саме: не
містить відомості про найменування
сторін та їх місцезнаходження, предмет
спору, місце і дату укладення угоди.
Окрім того, позивач посилається на
невідповідність умов Договору застави
вимогам ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 12 Закону України
Таким чином, Позивач, на підставі ст. ст.
203, 215, 230 Цивільного кодексу України, з
урахуванням заяви про зміну предмету
позову, просить суд визнати недійсним
(нікчемним) Договір застави №03.32/34/07-Д34
від 12.09.2007р. з майновим поручителем, що
був укладений 12.09.2007р. між позивачем та
Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачає, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно частини 1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.
Відповідно до положень частини 1 статті
638 ЦК України істотними умовами
цивільно-правового договору є умова
про предмет договору; умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду;
усі інші умови, щодо яких за заявою хоча
б однієї із сторін має бути досягнуто
Згідно з статтею 627 ЦК України
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.
Відповідно до частини 2 статті 6 ЦК
України сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами.
За умовами частини 3 статті 6 ЦК України
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.
Таким чином, договірні зобов'язання
базуються на принципі волевиявлення
сторін, згідно з яким вирішення судом
неврегульованих питань (умов), що
виникли при укладенні договору,
можливе за спільною згодою сторін.
Виняток з цього правила становлять
договори, засновані на державному
Укладаючи Договір застави, який
підписаний між сторонами та скріплений
печатками сторін, сторони були
вільними в укладені договору та
визначенні (погодженні) його умов, а
відтак дія учасників правочину, які
реалізували свої права на набуття
цивільних прав та обов'язків шляхом
укладання (підписання) правочину
відповідала внутрішній волі сторін.
Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.
За приписом статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.
За змістом п. 2.9 Постанови №11 від
29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського
суду України "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.
За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
Відповідно до частини 1 статті 230
Цивільного кодексу України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
Пунктом 3.9. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" визначено, що за
змістом статті 229 ЦК України правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. Під помилкою слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною правочину предмета чи інших
істотних умов останнього, що вплинуло
на її волевиявлення, за відсутності
якого можна вважати, що правочин не
було б вчинено. Помилка повинна мати
істотне значення, зачіпати природу
правочину або такі якості його
предмета, які значно знижують
можливість його використання за
призначенням. При цьому істотною
вважається така помилка, наслідки якої
неможливо усунути або їх усунення
вимагає значних витрат від особи, що
помилилася, - з урахуванням її
майнового становища, характеру
діяльності тощо. Обставини, з приводу
яких помилилася особа, мають бути
наявними на час вчинення правочину.
Обов'язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача. Не
вважається помилкою щодо якості
продукції (товару, іншого майна)
неможливість її використання або
утруднення в її використанні, які
сталися після виконання хоча б однією з
сторін зобов'язань, що виникли з
правочину, і не пов'язані з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка у мотивах
правочину (тобто в обставинах, у зв'язку
з якими особа вчиняє правочин) або
незнання стороною правочину норм
Відповідно до пункту 3.10 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року N 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
у вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 ЦК України господарські
суди повинні мати на увазі, що
відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину. Під обманом слід
розуміти умисне введення в оману
представника підприємства, установи,
організації або фізичної особи, що
вчинила правочин, шляхом: повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності; заперечення наявності
обставин, які можуть перешкоджати
вчиненню правочину; замовчування
обставин, що мали істотне значення для
правочину (наприклад, у зв'язку з
ненаданням технічної чи іншої
документації, в якій описуються
властивості речі). При цьому особа, яка
діяла під впливом обману, повинна
довести не лише факт обману, а й
наявність умислу в діях відповідача та
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення. Суб'єктом введення в оману є
сторона правочину, - як безпосередньо,
так і через інших осіб за домовленістю.
Згідно зі статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Позивачем не наведено та не надано
жодних доказів, які б підтверджували
сам факт введення Банком Позивача в
оману щодо наявності в договорі
застави спірної третейської угоди
(застереження) чи замовчування,
приховування Банком від Позивача
наявності такої третейської угоди
(застереження), не наведено жодних
доказів наявності в діях Банку умислу
на введення Позивача в оману.
Спірна третейська угода (застереження)
є складовою частиною договору застави
№03.32/34/07-Д34 з майновим поручителем від
12.09.2007., а тому твердження Позивача що
Банк вводив в оману, приховував від
Позивача факт наявності в договору
застави третейської угоди
(застереження) є необґрунтованим.
Суд зазначає, що Позивачем до
матеріалів справи не надано належних
та допустимих доказів, на
підтвердження того, що при укладенні
спірного Договору застави з майновим
поручителем Позивача було введено в
оману щодо обставин, які мають істотне
Суд зазначає, що посилання Позивача на
те, що спірна третейська угода, що
викладена в договорі застави
№03.32/34/07-Д34 з майновим поручителем від
12.09.2007р., не відповідає ст. 12 Закону
України «Про третейські суди», а саме
не містить відомостей про найменування
сторін та їх місцезнаходження, предмет
спору, місце і дату укладення угоди не
заслуговує на увагу, оскільки редакція
ст. 12 Закону України «Про третейські
суди», що була чинна на час укладення
сторонами у справі договору застави
№03.32/34/07-Д34 з майновим поручителем від
12.09.2007р. та спірної третейської угоди
(застереження) не містила вимоги щодо
обов'язкової наявності в третейській
угоді відомостей про найменування
сторін та їх місцезнаходження, предмет
спору, місце і дату укладення угоди.
При цьому судом взято до уваги, що такі
відомості (про найменування сторін та
їх місцезнаходження, предмет спору,
місце і дату укладення угоди) містяться
в договорі застави №03.32/34/07-Д34 з
майновим поручителем від 12.09.2007р.
зокрема в пунктах 11.1, 11.2, 11.3 та
преамбулі даного договору, а саме в
преамбулі договору застави вказано
найменування сторін та їх
місцезнаходження, місце і дата
укладення договору застави і
третейської угоди (застереження), як
складової частини даного договору; в п.
11.1 договору визначено, що у постійно
діючому Третейському суді при
Асоціації українських банків
підлягають розгляду всі спори,
розбіжності та вимоги, які виникають
при виконанні даних договорів чи у
зв'язку з ними або випливають з них.
Таким чином, суд зазначає, що доводи
Позивача про те, що третейська угода не
відповідає вимогам статті 12 Закону
України "Про третейські суди", а саме: не
містить відомості про найменування
сторін та їх місцезнаходження, предмет
спору, місце і дату укладення угоди, є
Також, позивач вважає, що Договір
застави не був спрямований на
забезпечення виконання дійсного
зобов'язання, не відповідає вимогам ч. 1
ст. 3, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про
заставу» та укладений без всіх
істотних умов в порушення ч. 1 ст. 203 ЦК
України та ч. 1 ст. 215 ЦК України.
Проте суд не може погодитись з даним
твердженням, в силу наступного.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
заставу» (у відповідній редакції)
заставою може бути забезпечена
будь-яка дійсна існуюча або майбутня
вимога, що не суперечить законодавству
України, зокрема така, що випливає з
договору позики, кредиту,
купівлі-продажу, оренди, перевезення
вантажу тощо. Застава може мати місце
щодо вимог, які можуть виникнути у
майбутньому, за умови, якщо є угода
сторін про розмір забезпечення
заставою таких вимог.
Згідно ст. 12 Закону України «Про
заставу» (в редакції станом на час
укладення спірного договору) у
договорі застави визначаються суть,
розмір та строк виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, опис предмета
застави, а також інші умови, відносно
яких за заявою однієї із сторін повинна
бути досягнута угода. Опис предмета
застави в договорі застави може бути
поданий у загальній формі (вказівка на
вид заставленого майна тощо). При
укладанні договору застави за згодою
сторін або на вимогу однієї із сторін
може бути проведена аудиторська
перевірка достовірності та повноти
балансу або фінансового стану
відповідної сторони договору застави
та оцінка предмета застави відповідно
Згідно з п. 1 Договору застави, предмет
застави (транспортний засіб,
зазначений в п. 3 договору застави)
передається Заставодавцем для
забезпечення виконання в повному
обсязі зобов'язань за Генеральними
угодами №03.34/07-ГУ від 31 серпня 2007 р. та
03.32/07-ГУ від 31.08.2007р. та кредитними
договорами, що укладені та/або будуть
укладені на їх підставі.
Зазначений Договір застави було
укладено з дотриманням усіх істотних
вимог правомірності в момент його
укладення відповідно до ст. 203 ЦК
України: зміст правочину не суперечив
актам цивільного законодавства і
моральним принципам суспільства, був
укладений цивільно-дієздатними
особами (що в тому числі було
встановлено нотаріусом в момент
підписання угоди); волевиявлення
сторін було вільним і відповідало їх
внутрішній волі; був спрямований на
реальне настання правових наслідків
(на підставі Генеральних угод в
подальшому, як і було зазначено в
Договорі застави, було укладено низку
кредитних договорів, виконання
зобов'язань за якими які також
забезпечувалось предметом застави
згідно з Договором застави №03.32/34/07-Д34.)
Так, зокрема, було укладено наступні
кредитні договори: 03.34/07-СК1 від 03.09.2007 р.
(до укладення договору застави),
03.34/07-СК2 від 20.09.2007 р. 03.34/07-CK3 від 24.06.2008 р.,
03.34/08-СК4 від 18.09.2008 р., 03.32/07-СК1 від 12.09.2007
р. (укладено одночасно з договором
Тобто, деякі кредитні договори,
укладені на підставі Генеральних угод
вже існували або були укладені в день
підписання договору застави, а отже
Договір застави був спрямований на
забезпечення дійсного зобов'язання і
Банком були перераховані кредитні
кошти на рахунок Позичальника, а також
в подальшому й після укладення
наступних кредитних договорів, що були
укладені після дати укладення Договору
застави, що не тільки не суперечить
договору застави, а й передбачено ним. А
отже, предмет застави передавався
позивачем в забезпечення зобов'язань
не лише за Генеральними угодами, за
кредитними договорами, що існували на
момент укладення Договору застави, а й
в забезпечення зобов'язань за тими
кредитними договорами, що були
укладені після підписання Договору
застави 12.09.2007р.
Також, суду надано докази виконання
Генеральні угоди від 31.08.2007р. №03.32/07-ГУ
та №03.34/07-ГУ.
Зокрема, станом 12.09.2007р. на підставі
Генеральної угоди №03.34/07-ГУ від 31.08.2007р.
між Банком та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір №03.34/07-СК1 від 03 09 2007р.
Станом на час розгляду справи
зазначений кредитний договір
сторонами виконаний, наданий Банком
ОСОБА_2 кредит був повернутий
Позичальником, про що свідчить, зокрема
видана Банком Позичальнику (ОСОБА_2)
довідка №3997/100-2 від 10.10.2012р. про повне
виконання позичальником зобов'язань по
кредитному договору №03.34/07-СК1 від
Крім того, на підставі Генеральної
угоди №03.34/07-ГУ від 31.08.2007р. між Банком
га ОСОБА_2 укладались і інші кредитні
договори, зокрема, кредитний договір
№03.34/08-СК4 від 18.09.2008р.
Крім того, 12.09.2007р., на підставі
Генеральної угоди №03.32/07-ГУ від 31.08.2007р.
між Банком та ТОВ «Комерційне
підприємство «АЛЬФАРД» був укладений
кредитний договір №03.32/07-СК1.
Зазначене свідчить про
безпідставність тверджень Позивача у
заяві про зміну підстав позову про те,
що спірний договір застави не
забезпечував дійсних зобов'язань,
оскільки матеріали справи свідчать
про виконання сторонами положень
Генеральних угод, підписання та
виконання Банком та Позичальниками
(ТОВ «Комерційне Підприємств
«АЛЬФАРД», ОСОБА_2.) кредитних
договорів, які уже існували на час
укладення спірного договору застави.
Договір застави №03.32/34/07-Д34 від 12.09.2007р.
з майновим поручителем укладено
відповідно до ст. 3, ст. 12 Закону України
"Про заставу", із зазначенням
найменувань, місцезнаходження сторін,
суті забезпеченої заставою вимоги,
розмір забезпечення заставою вимог,
строк виконання забезпеченого
зобов'язання, опис предмета застави.
Договір застави укладено в письмовій
формі та посвідчений нотаріально,
оскільки предметом застави є
транспортний засіб, тобто з
додержанням нотаріального оформлення.
Щодо твердження Позивача про
відсутність згоди вищого органу
Позивача на передачу в заставу майна
товариства, слід зазначити що зміст
наведеного Позивачем пункту статуту не
дає жодних підстав для висновку про
необхідність отримання згоди на
передачу майна в заставу Банку,
оскільки даний пункт статуту
передбачає необхідність отримання
згоди саме на відчуження майна, а не
Відчуження майна - це дія, спрямована на
зміну власника майна, в той же час
передача майна в заставу не передбачає
зміни його власника, воно залишається у
власності товариства, у зв'язку з чим п.
10.4 Статуту не має відношення до
передачі Позивачем в заставу майна по
спірному Договору застави.
Отже, враховуючи вищевикладені
положення норм чинного законодавства
України та приймаючи до уваги
встановлені фактичні обставини справи,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та
безпідставними у зв'язку з
недоведеністю обставин, на які позивач
посилається як на підставу своїх вимог
та з якими закон пов'язує підставу для
визнання угод недійсними.
Що стосується Заяви Відповідача про
застосування строків позовної
давності, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
Статтею 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно статті 261 Цивільного кодексу
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (пункт 1), за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. (пункт 5).
Статтею 267 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (пункт 3), сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (пункт 4).
Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 визначено,
що поняття "охоронюваний законом
інтерес", що вживається в частині
першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки
прав та охоронюваних законом інтересів
Позивача, про захист яких він просить
суд у позові, відповідачем не порушено,
і суд відмовляє Позивачу у позові по
суті в зв'язку з безпідставністю
позовних вимог, питання порушення
строку позовної давності (за даних
обставин) не впливає на суть винесеного
рішення і відповідно, строк позовної
давності, як спосіб захисту саме
порушеного права, при вирішенні даного
спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.11.2014

Суддя
І.І. Борисенко