КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р. Справа№ 911/3359/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Ропій Л.М.

Калатай Н.Ф.

при секретарі: Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача Шестак П.І., дов. від 05.11.2014
№121,

від відповідача не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Край-2"

на рішення Господарського суду
Київської області від 15.09.2014 (дата
підписання - 24.09.2014)

у справі №911/3359/14 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Науково-виробничого
приватного підприємства "Пласт"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Край-2"

про стягнення 29334,05 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Київської області від 15.09.2014 позов
Науково-виробничого приватного
підприємства "Пласт" (далі - позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Край-2" (далі -
відповідач) про стягнення 29334,05 грн
задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 26724,88 грн боргу, 1286,42 грн пені, 3%
річних в сумі 192,02 грн, 1130,46 грн
інфляційних втрат та 1827,00 грн судового
збору.

Не погодившись з вказаним рішенням,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду Київської
області від 15.09.2014 скасувати,
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог. На думку
відповідача, оскільки позивачем не
надано належним чином оформлених
первинних документів (у видаткових
накладних не вказано посаду та особу,
що підписала їх зі сторони отримувача)
та довіреностей на отримання
матеріальних цінностей, то видаткові
накладні не мають доказової сили.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.10.2014 (з
урахуванням ухвали суду від 29.10.2014 про
виправлення описки) прийнято
апеляційну скаргу до розгляду та
порушено апеляційне провадження,
розгляд справи призначено на 19.11.2014.
Дану ухвалу надіслано відповідно до
вимог Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
20.02.2014 №28. Доказами належного
повідомлення сторін про час і місце
розгляду справи є повідомлення про
вручення поштового відправлення -
ухвали від 17.10.2014, позивачу та
відповідачу - 22.10.2014 та ухвали від 29.10.2014,
позивачу - 31.10.2014 та відповідачу - 04.11.2014,
долучені до матеріалів справи.

14.11.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду позивач надав
відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 19.11.2014 представник
позивача заперечив доводи апеляційної
скарги, просив залишити її без
задоволення, а оскаржуване рішення -
без змін.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився про причини
неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про час та місце
проведення судового засідання з
розгляду апеляційної скарги
відповідача, а матеріали справи
дозволяють розглянути апеляційну
скаргу без його участі, з метою
дотримання вимог ст. 102 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), на думку колегії суддів,
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представника позивача,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

У статті 526 ЦК України зазначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.
530 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.712 ЦК України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,
10.02.2011 між позивачем та відповідачем
укладено договір №000024/216 (далі -
договір), відповідно до якого
постачальник (позивач) приймає на себе
зобов'язання поставляти і передавати у
власність покупця товар, а покупець
(відповідач) зобов'язується прийняти
товар у власність і оплатити його на
умовах договору (п.1.1 договору).

Поставка кожної партії товару
оформлюється видатковою накладною (п.1.3
договору).

При поставці товару постачальник
повинен надати супровідні документи:
видаткову накладну, податкову
накладну, товарно-транспортну накладну
(у разі необхідності) (п.2.7 договору).

Право власності переходить до покупця
з моменту передачі товару і підписання
сторонами оформленої належним чином
накладної на товар у пункті поставки
покупця (п.2.8 договору).

10.02.2011 сторони підписали:

додаток №1 до договору (протокол №1
узгодження розбіжностей по договору),
яким узгодили п.2.11, 4.3, 7.1 договору та
виключили п.3.4 договору;

додаток №4 до договору, яким визначили
спеціальні умови щодо оплати
отриманого товару, а також передбачили,
що позивач щоквартально сплачує
відповідачу за маркетингові послуги та
рекламні послуги, які оформляються
актом прийому-передачі виконаних робіт
(наданих послуг);

додаток №2 до договору поставки
(протокол №2 узгодження розбіжностей
по додатку №4 до договору), де сторони
передбачили, що "Оплата за отриманий
товару здійснюється покупцем кожні 7
календарних днів після його
реалізації, протягом 7 календарних днів
з дня закінчення календарного тижня,
але не пізніше 90 календарних днів з дня
поставки постачальником товару на
склад покупця за умови, що постачальник
надасть належним чином оформлені
накладні (у формі відповідно до
інструкції покупця) на адресу покупця,
яка вказана у замовленні, протягом не
більше, ніж 7 днів з дня поставки, якщо
постачальник не надасть накладні
вчасно, покупець має право затримати
розрахунок на відповідний час затримки
наданих документів (п.1.1 додатку №2)".

Додаток №2 до договору поставки
(протокол №2 узгодження розбіжностей
по додатку №4 до договору) є невід'ємною
частиною договору поставки (п.6 додатку
№2).

Строк дії договору до 31.12.2011 з правом
пролонгації (п.6.4 договору).

Договір та додатки до нього підписано
повноважними представниками сторін,
підписи яких скріплено печатками
товариства та підприємства.

На виконання умов договору позивач
протягом 2011-2014 років поставив
відповідачу товар, про що свідчать
видаткові та товарно-транспортні
накладні, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Перед поставкою кожної партії товару
позивач виставляв відповідачу
рахунки-фактур.

Факт отримання товару за видатковими
накладними підтверджується підписом
уповноваженої, згідно довіреностей,
особи в графі "Отримав(ла)", підпис
скріплено штампом "Для накладних". Крім
того, протягом 2011-2014 років, в разі
існування розбіжностей по кількості
поставленого товару, особи, що
отримували товар складали приймальні
акти.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем надано довіреності осіб,
уповноважених відповідачем на
отримання товару, за період з 10.03.2011 по
13.02.2012. На решті накладних в графі
"Отримав(ла)" наявний підпис осіб,
довіреності яких відсутні в матеріалах
справи.

На думку відповідача, оскільки
позивачем не надано належним чином
оформлених первинних документів (у
видаткових накладних не вказано посаду
та особу, що підписала їх зі сторони
отримувача) та довіреностей на
отримання матеріальних цінностей, то
видаткові накладні не мають доказової
сили, а факт отримання товару не
доведено.

Суд першої інстанції, дослідивши таке
твердження відповідача, вказав, що,
оскільки відповідач прийняв товару, не
поверну його позивачу, не направив
претензію щодо його якості, кількості
та комплектності чи письмових
зауважень щодо неналежного оформлення
документів, то правочин (щодо отримання
поставленого товару) вважається
схваленим шляхом підписання
видаткових накладних; довіреності на
отримання матеріальних цінностей не
підтверджують факт господарської
операції по передачі чи прийманні
товару; самі лише недоліки в оформлені
первинних документів не спростовують
їх дійсність та факту поставки товару.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з таким спростуванням
доводів відповідача судом першої
інстанції. Крім того, у п.2.8 договору
вказано, що право власності переходить
до покупця з моменту передачі товару і
підписання сторонами оформленої
належним чином накладної на товар у
пункті поставки покупця.

А у п.1.1 додатку №2 до договору поставки
(протокол №2 узгодження розбіжностей
по додатку №4 до договору) вказано, що
накладна повинна бути оформлена у
формі відповідно до інструкції
покупця, що і вважається належним її
оформленням.

Таким чином, посилання відповідача на
невідповідність накладних формі,
встановленої нормативно-правовими
актами, сприймається критично,
оскільки сторони погодили оформлення
накладних у формі відповідно до
інструкції покупця.

Виходячи з наведено вище, відповідач,
підписавши накладні та скріпивши їх
штампами, погодив таку їх форму (отже
вони відповідали формі відповідно до
інструкції покупця), а отже посилання
на їх неналежність є недоречним.

Відповідач не надав доказів на
підтвердження відмови приймати товар
чи повернення його позивачу в зв'язку з
неналежною формою накладної та не
навів реальних обставин, які б
звільняли його від обов'язку сплатити
за отриманий товар.

Про визнання факту приймання товару
також свідчать часткові оплати товару,
які вбачаються з банківських виписок
по рахунку позивача.

Враховуючи поставки товару та їх
часткові оплати, у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем станом
на 31.01.2014 в сумі 23974,19 грн. Дана сума
боргу також зазначена в акті звіряння
взаємних розрахунків, який підписано
зі сторони відповідача головним
бухгалтером, підпис якого скріплено
печаткою товариства.

28.02.2014 сторони підписали акт
прийому-передачі виконаних робіт
(наданих послуг), який свідчить про
надані відповідачем позивачу
маркетингові послуги, вартість яких
становить 423,00 грн.

Позивач зменшив кредиторську
заборгованість відповідача на суму
наданих послуг, що не забороняється
договором поставки та додатками до
нього.

19.03.2014 позивач поставив відповідачу
товар на суму 3173,69 грн, що
підтверджується видатковою накладною
№388, підписаною зі сторони відповідача
ОСОБА_3, підпис скріплено штампом "Для
накладних".

В зв'язку з відсутністю оплат товару
позивач звернувся до відповідача з
претензією від 05.05.2014 №2/05 (вих.№34), в
якій просив сплатити борг.

Відповідач відповіді на претензію не
давав, суму боргу не сплатив.

Таким чином, судом першої інстанції в
повному обсязі досліджено факт
існування заборгованості у
відповідача перед позивачем, враховано
відсутність належних доказів на його
спростування, тому суд апеляційної
інстанції погоджується з місцевим
господарським судом про задоволення
позовної вимоги щодо стягнення 26724,88
грн основного боргу.

В статті 610 ЦК України зазначено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.1,3
ст.549 ЦК України).

Відповідно ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
індекс інфляції та відсотки річних, є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

У пункті 4.4 договору зазначено, що у
випадку несвоєчасної оплати товару,
покупець сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ,
розрахованої від вартості
несплаченого товару, за кожен день
затримки оплати.

Позивач просить стягнути з відповідача
1286,42 грн пені, 192,02 грн 3% річних та 1130,46
грн інфляційних втрат, нарахованих на
суму боргу 23551,19 грн за період з 01.05.2014 по
01.08.2014 та на 3173,69 грн за період з 17.06.20014
по 01.08.2014.

Перевіривши надані позивачем
розрахунки пені, 3% річних та
інфляційних втрат, суд першої
інстанції задовольнив їх, з чим
погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Відповідачем не надано належних
доказів на підтвердження доводів
апеляційної скарги.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду Київської області від 15.09.2014 у
даній справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Край-2"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду Київської області
від 15.09.2014 у справі №911/3359/14 - без змін.

2. Матеріали справи №911/3359/14
повернути до Господарського суду
Київської області.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Л.М. Ропій

Н.Ф. Калатай