ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.Справа № 922/4698/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання
Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м. Краматорськ до Товариства
з обмеженою відповідальністю "Завод
"Березівські мінеральні води", с.
Березівське про стягнення 28963,90 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2, довіреність № 1-1842
від 20.06.2014 року;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м.
Краматорськ (позивач) звернулась до
господарського суду Харківської
області з позовом до відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Завод "Березівські
мінеральні води", с. Березівське про
стягнення 27217,84 грн. В обґрунтування
своїх позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання з
боку відповідача покладених на нього
обов'язків за Договором № 1401 поставки
від 02.01.2014 року, з урахуванням чого
просить суд стягнути з відповідача
суму основного боргу за вищевказаним
Договором в розмірі 22484,00 грн., пеню в
розмірі 2567,44 грн. та індекс інфляції в
розмірі 2166,40 грн. Також до стягнення
заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23 жовтня 2014
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/4698/14 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засіданні на 11 листопада 2014 року об 10:40.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 11 листопада 2014
року в задоволенні клопотання про
відкладення розгляду справи (вх. №
39753/14) відповідачу відмовлено та
розгляд справи вирішено відкласти на 20
листопада 2014 р. о 12:30, відповідно до
приписів ст. 77 ГПК України.

17.11.2014 року через канцелярію суду, до
матеріалів справи від відповідача
надійшла заява про збільшення розміру
позовних вимог (вх. № 40711/14), в якій
позивачем заявлено до стягнення з
відповідача 28963,90 грн., що складається з:
22484,00 грн. основного боргу, 3121,84 грн.
пені, 3358,06 грн. індексу інфляції. Також
до стягнення заявлені понесені судові
витрати по веденню даної справи.

20.11.2014 року через канцелярію суду, до
матеріалів справи від відповідача
надійшов супровідний лист (вх. № 41464/14) з
додатковими документами, які
досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання
з'явився, заявлені позовні вимоги з
врахуванням поданої заяви про
збільшення розміру позовних вимог
підтримав повністю та наполягав на їх
задоволенні.

Відповідач в призначене судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не відомі.

Розглянувши заяву позивача про
збільшення розміру позовних вимог (вх.
№ 40711/14), суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі,
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених ст. 5 цього
кодексу в цій частині, відмовитись від
позову або зменшити розмір позовних
вимог.

Відповідно до п. 3.11., п. 3. 12. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач.

Отже, розглянувши подану позивачем
заяву про збільшення розміру позовних
вимог (вх. № 40711/14) суд приймає її до
розгляду та розглядатиме справу №
922/4698/14 в подальшому з її врахуванням.

Суд приймає до уваги, що судом сторонам
при розгляді даної справи були
створені належні умови для надання
усіх необхідних доказів: надано
достатньо часу для підготовки до
судового засідання, розгляд справи №
922/4698/14 відкладався, у відповідача була
можливість скористатися правами,
наділеними його ст. 22 ГПК України,
зокрема, у відповідача була можливість
ознайомитись із матеріалами справи,
надати свої заперечення, або нові
докази, тощо. Проте, вимоги ухвал суду у
справі № 922/4698/14 з боку відповідача
залишились не виконаними, жодних
доказів та відзив на позов
відповідачем не надано.

Таким чином, за висновками суду, в
матеріалах справи № 922/4698/14 достатньо
документів, які мають значення для
правильного вирішення спору та є
необхідними для прийняття повного і
обґрунтованого судового рішення.

Дослідивши матеріали господарської
справи № 922/4698/14, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно та
повно дослідивши надані докази,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, судом
встановлено наступне.

02.01.2014 року між позивачем (продавцем) та
відповідачем (замовником) було
укладено Договір поставки № 1401
(далі-Договір), відповідно до умов
якого, сторони погодили та встановили
низку цивільних прав та обов'язків (а.с.
9).

Так, у відповідності до п. 1
вищенаведеного Договору, позивач
прийняв на себе зобов'язання поставити,
а відповідач (покупець) прийняти та
оплатити: двоокис вуглецю зріджений
партіями по 9тн у взаємозумовлені
строки.

Згідно з п. 2.1 Договору, ціна двоокису
вуглецю на день підписання Договору
складає 1990,00 грн., ПДВ-398,00 грн., всього
2388,00 грн. за 1 тн.

Будь-які зміни ціни підлягає
двосторонньому узгодженню, узгоджена
на день поставки ціна зазначається в
рахунку - фактурі на відвантажену
партію.

Умови постачання - постачання на склад
покупця в с. Березівське
Дергачівського району Харківської
області. Всі узгодження та погодження
на перевезення двоокису вуглецю
виконує покупець (п. 3.1 Договору).

Пунктом 4 вищенаведеного Договору від
02.01.2014 року, сторони погодили порядок
розрахунків, а саме, оплата отриманого
двоокису вуглецю виконується у
відповідності до виставленого
рахунком шляхом міжбанківського
перерахування платіжним дорученням на
протязі 30 днів з дня отримання.

Згідно з п. 8 Договору, строк дії цього
Договору встановлюється з дня його
підписання до 31.12.2014 року.

Під час розгляду даної справи,
позивачем надано суду пояснення, в яких
останнім наголошено, що між сторонами
інших договірних відносин, окрім
спірного Договору поставки № 1401 від
02.01.2014 року не існувало.

Як свідчать матеріали справи № 922/4698/14,
позивач (продавець) за Договором) свої
зобов'язання за Договором поставки №
1401 від 02.01.2014 року виконав в повному
обсязі та належним чином. На виконання
пунктів 1, 3.1 та 3.2 Договору поставив
відповідачу товар за видатковими
накладними: № 1 від 02.01.2014 року (на суму
21492,00 грн.), № 1 від 06.03.2014 року (на суму
14328,00 грн.), № 2 від 25.03.2014 року (на суму
7164,00 грн.), всього на загальну суму 42984,00
грн. (а.с. 10-12), відповідач товар отримав,
про що свідчить наявний підпис та
печатка підприємства на перелічених
вище накладних.

Проте, оплату в строки, встановлені
пунктом 4 Договору від 02.01.2014р.
відповідач в повному обсязі та
своєчасно не здійснив, у зв'язку з чим у
відповідача перед позивачем
утворилась заборгованість за
вищевказаним Договором поставки № 1401
від 02.01.2014р., яка склала 22484,00 грн.

Такі обставини, на думку позивача,
свідчать про порушення його прав та
охоронюваних законом інтересів і є
підставою для їх захисту у судовому
порядку.

Таким чином, позивач просить суд
стягнути з відповідача заборгованість
за отриманий відповідачем товар в
розмірі 22484,00 грн., в обґрунтування
своїх позовних вимог позивач
посилається на укладений між сторонами
Договір поставки № 1401 від 02.01.2014 року
(а.с. 9), рахунки - фактури та на накладні
(а.с.10-12), як на первинні документи, які
підтверджують факт здійснення
господарської операції.

Відповідач під час розгляду справи не
скористався своїми правами, наданими
йому статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України, на
участь уповноваженого представника в
судовому засіданні, на спростування
заявлених позовних вимог, не надав суду
доказів належного виконання
договірних зобов'язань, не провів
звірку взаємних розрахунків з
позивачем, не надав суду свій варіант
проекту акту звірки, тощо.

Таким чином, на момент прийняття
рішення у справі в матеріалах справи №
922/4698/14 відсутні будь-які докази
погашення відповідачем заборгованості
в розмірі 22484,00грн. в добровільному
порядку.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи,
користуючись принципом об'єктивної
істини, принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що заявлені Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 позовні вимоги в
частині стягнення з ТОВ "Завод
"Березівські мінеральні води" 22484,00 грн.
заборгованості підлягають задоволенню
в повному обсязі, виходячи з
наступного.

Приписами ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК
України встановлено, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
угоди (правочини), передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Із обставин справи та з наданих під час
розгляду даної справи пояснень
позивача вбачається, що у даному
випадку правовідносини між позивачем
та відповідачем виникли на підставі
Договору поставки № 1401 від 02.01.2014 року,
в якому сторони вільно на власний
розсуд визначили низку цивільних прав
та обов'язків, що підлягають виконанню
з боку сторін, оскільки відповідно до
наведених вимог законодавства ці умови
є обов'язковими для сторін.

Дослідивши зміст укладеного між
сторонами Договору, суд встановив, що
даний Договір за своєю правовою
природою є договором поставки.

Відповідно до положень ст. 712 ЦК України
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно з приписами ст. ст. 509, 510 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості. Сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК
України та ст. 193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином, в установлений строк,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, одностороння відмова
від виконання зобов'язання не
допускається, крім передбачених
законом випадків.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на встановлені факти та
вимоги вищезазначених норм закону, а
також враховуючи, що відповідач, в
установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України
порядку обставини, які повідомлені
суду позивачем не спростував, не надав
суду доказів належного виконання умов
Договору, тобто доказів сплати
позивачу грошових коштів за отриманий
товар у розмірі 22484,00 грн., суд дійшов
висновку, що позовні вимоги Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 в частині
заявлених до стягнення 22484,00 грн.
заборгованості обґрунтовані,
підтверджуються наявними у матеріалах
справи № 922/4698/14 доказами та підлягають
задоволенню повністю.

Також, позивачем заявлено до стягнення
пеню в розмірі 3121,84 грн.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до приписів ст.3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов`язань" розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно з ч.6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Пунктом 5 Договору сторони передбачили,
що у разі затримки оплати отриманого
двоокису вуглецю проти строку,
зазначеного в п. 4 цього Договору,
покупець (відповідач) сплачує продавцю
(позивачу) пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожний прострочений
календарний день.

Позивачем до матеріалів справи наданий
розрахунок пені за весь період
прострочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання по кожній
окремій поставці двоокису вуглецю,
відповідно до якого належною до сплати
сумою є 3121,84 грн. пені.

Перевіривши правомірність нарахування
позивачем суми пені у розмірі 3121,84 грн.,
суд встановив, що дане нарахування не
суперечить вимогам чинного
законодавства України та умовам
укладеного між сторонами Договору.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення інфляційних втрат у розмірі
3358,06 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи,
розрахунок інфляційних втрат
позивачем визначений вірно згідно
вимог діючого законодавства, що дає
підстави суду задовольнити позовні
вимоги в частині стягнення інфляційних
втрат у розмірі 3358,06 грн.

Наведені обставини є підставою для
повного задоволення заявлених
позовних вимог.

При розподілі господарських витрат,
суд керується приписами ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої, витрати зі
сплати судового збору у розмірі 1827,00
грн. за майновий характер спору в
даному разі покладаються на
відповідача, з вини якого виник даний
спір, який доведено до суду.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, статтями 526, 530, 610 Цивільного
кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33,
43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Завод "Березівські
мінеральні води", 62363, Харківська
область, Дергачівський район, селище
Березівське (п/р № 2737 в ХФ АТ
"Укрексімбанк" у м. Харків, МФО 351618, ) на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (п/р №
НОМЕР_2 у КФ ПАТ КБ "Приватбанк", МФО 335548,
код ЄДРПОУ НОМЕР_1) - 22484,00 грн.
заборгованості, 3121,84 грн. пені, 3358,06 грн.
інфляційних, 1827,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу,
протягом десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 24.11.2014 р.

Суддя Є.М. Жиляєв