КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р. Справа№ 910/24993/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гарник Л.Л.

суддів: Доманської М.Л.

Пантелієнка В.О.

за участю представників:

від позивача: Терещенко В.В.
(довіреність б/н від 02.12.2013);

від відповідача: Яременко Л.С.
(довіреність від 31.03.2014 № 032-2014);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
об'єднання «Інформаційні
технології»на рішення
господарського суду міста Києва від
07.10.2014

у справі № 910/24993/13 (головуючий
суддя Домнічева І.О., судді Ващенко Т.М.,
Сівакова В.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково -виробниче
об'єднання «Інформаційні технології»

до відкритого акціонерного
товариства «НТВ-ПЛЮС»

про визнання ліцензійного
договору недійсним та визнання
договору доручення удаваним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 07.10.2014 у справі №910/24993/13 позов
товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
об'єднання «Інформаційні технології»
до відкритого акціонерного товариства
«НТВ-ПЛЮС» про визнання ліцензійного
договору недійсним та визнання
договору доручення удаваним залишено
без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
об'єднання «Інформаційні технології»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржуване рішення повністю, прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі.

Скарга мотивована незастосуванням
місцевим господарським судом норм
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини сторін, а саме
статей 235, 1109 Цивільного кодексу
України.

Скаржник зазначає, що місцевими
господарським судом не перевірено
відповідність оспорюваного договору
нормам законодавства, якими
врегульовано порядок розпорядження
правами інтелектуальної власності та
укладення ліцензійного договору.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче об'єднання
«Інформаційні технології» апеляційну
скаргу підтримав, представник
відкритого акціонерного товариства
«НТВ-ПЛЮС» висловився за відхилення
апеляційної скарги з підстав,
викладених у відзиві.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Товариством з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
об'єднання «Інформаційні технології»
(далі - позивач) пред'явлено позов до
відкритого акціонерного товариства
«НТВ-ПЛЮС» про визнання недійсним
укладеного сторонами договору
доручення від 01.01.2011 № 133/VIP.

Позов мотивовано тим, що оспорюваний
договір укладено з метою приховування
іншого правочину, а саме ліцензійного
договору про надання прав на
розповсюдження через кабельну мережу
каналів пакету "ВІП -КІНО" на території
України.

Як встановлено місцевим господарським
судом та підтверджується наявними
матеріалами справи, 01.01.2011 сторонами
укладено договір доручення від 01.01.2011 №
133/VIP, відповідно до умов якого позивач
зобов'язався виконувати від імені та за
рахунок відповідача-довірителя в особі
товариства з обмеженою
відповідальністю "РЕКЛАМНА
ТЕЛЕВІЗІЙНА ГРУПА" дії, викладені в п.
2.1, зокрема:

- укладати із Абонентами Абонентські
договори у відповідності із формою,
затвердженою у додатку № 1 до цього
договору, що підписані з боку
довірителя, та надсилати два
примірника оригінала абонентського
договору на адресу довірителя;

- здійснювати розкодування та надання
можливості перегляду телерадіопрограм
("Кинохит", "Киноклуб", "Премьера") пакета
VIP-кіно за допомогою багатоканальної
телемережі Абонентам, з якими укладено
Абонентські договори. Розкодування
сигналу пакета здійснюється повіреним
із застосуванням карток доступу, які
придбані та

активовані виключно у довірителя на
підставі відповідної окремої угоди
сторін;

- здійснювати збір абонентської плати з
абонентів.

Названий договір підписано від імені
відповідача його агентом - товариством
з обмеженою відповідальністю "РЕКЛАМНА
ТЕЛЕВІЗІЙНА ГРУПА", який діяв на
підставі укладеного з відповічем
агентського договору від 01.04.2006 № 59/1-06,
умовами якого передбачено, що
товариство з обмеженою
відповідальністю "РЕКЛАМНА
ТЕЛЕВІЗІЙНА ГРУПА" зобов'язується
здійснювати наступні дії:

- від імені та за рахунок відповідача
укладати абонентські договори в
частині зобов'язань відповідача по
формі, погодженої сторонами в додатку
№1 до договору;

- від імені відповідача приймати
абонентську плату згідно з умовами
абонентських договорів;

- перераховувати відповідачу
абонентську плату, отриману від
абонентів протягом календарного
місяця;

- передати права та обов'язки щодо
укладення абонентських договорів та
прийому абонентської плати іншим
особам (операторам), які відповідно до
форми абонентського договору,
затвердженого Агентським договором,
здійснюють доставку сигналу
телерадіопрограм пакета абонентам за
допомогою кабельної мережі.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду на
підставі встановлених обставин справи
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно положень Господарського
кодексу України підставами виникнення
господарських зобов'язань, зокрема, є
господарський договір (частина 1 статті
174); господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов, істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода
(частина 1 статті 180).

В силу частини 7 статті 179 названого
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені статтею 203 Цивільного
кодексу України. При цьому, відповідно
до статті 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочини можуть бути дво-
чи багатосторонніми (договори).

Згідно статті 203 названого кодексу
зміст правочину не може суперечити
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства
(частина1); особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (частина 2).

Загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних наслідків
встановлені статтями 215, 216 Цивільного
кодексу України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно положень Цивільного кодексу
України за договором доручення одна
сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя (частина 1
статті 1000); у договорі доручення або у
виданій на підставі договору
довіреності мають бути чітко визначені
юридичні дії, які належить вчинити
повіреному. Дії, які належить вчинити
повіреному, мають бути правомірними,
конкретними та здійсненними (частина 1
статті 1003).

Оспорюваний правочин є договором
доручення, який за своїм змістом та
формою відповідає вимогам статей 1000, 1003
Цивільного кодексу України.

Позивач не довів та не надав суду
жодних доказів, які підтверджують, що в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) не додержано вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 Цивільного
кодексу України, тобто не доведено
наявність підстав недійсності
спірного договору. Спірний правочин
спрямований на реальне настання
правових наслідків, не містить
положень, які б суперечили вимогам
чинного законодавства або інтересам
сторін, а волевиявлення сторін
правочину є вільне і відповідає їхній
внутрішній волі, що відповідає
загальним вимогам, встановленим
статтею 203 Цивільного кодексу України,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Звертаючись з позовом у даній справі,
позивач послався на частину 2 статті 235
Цивільного кодексу України, згідно
якої якщо буде встановлено, що правочин
був вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У цьому зв'язку заслуговує на увагу
з'ясування місцевим господарським
судом тих обставин, що умовами
оспорюваного договору не передбачено
передачу прав на використання об'єктів
інтелектуальної власності, в тому
числі прав на розповсюдження
телерадіопрограм, що входять до пакету
"VIP-Кино", жодних ліцензійних прав на
використання телерадіопрограм
позивачу не передано.

Отже, правовідносини, які врегульовано
спірним договором доручення, не
належать до предмету регулювання
ліцензійного договору, за яким згідно
частини 1 статті 1109 ЦКУ одна сторона
(ліцензіар) надає другій стороні
(ліцензіату) дозвіл на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності (ліцензію) на умовах,
визначених за взаємною згодою сторін з
урахуванням вимог цього Кодексу та
іншого закону.

Оскільки позивачем не доведено
наявності підстав визнання недійсним
оспорюваного договору доручення,
підстави для задоволення позову
відсутні.

З наведених підстав доводи апеляційної
скарги правильності висновків суду не
спростовують, на результат вирішення
даного спору не впливають.

За таких обставин, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду доходить висновку
про те, що порушення норм матеріального
чи процесуального права, які могли
призвести до зміни чи скасування
рішення по справі відсутні, а мотиви з
яких подано апеляційну скаргу, не
можуть бути підставою для його зміни чи
скасування.

Керуючись статями 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче об'єднання
«Інформаційні технології» залишити
без задоволення, рішення
господарського суду міста Києва від
07.10.2014 у справі №910/24993/13 залишити без
змін.

Справу № 910/24993/13 повернути до місцевого
господарського суду.

Головуючий суддя
Л.Л. Гарник

Судді
М.Л. Доманська

В.О. Пантелієнко