ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.Справа № 922/4064/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання
Луніній О.В.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради,
м. Харків до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аврора Корпорейшн",
м. Харків про про повернення
безпідставно набутого майна та
стягнення коштів у сумі 419 384,98 грн. за
участю представників:

позивача: Ворожбянов А.М., за дов. від
31.12.2013 року

відповідача: Лавриненко М.М., за дов.
від 09.01.2014 року; Москаль Р.Б., за дов. від
09.01.2014 року

за відсутності клопотання фіксація
судового процесу технічними засобами
не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада,
звернувся з позовом до відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аврора Корпорейшн",
про повернення безпідставно набутого
майна та відшкодування доходів, які
були одержані від використання цього
майна.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що
відповідач є власником нерухомого
майна, розташованого на земельній
ділянці площею 0,3657 га по вул.
Текстильній, 91 у місті Харкові, втім, на
думку позивача, користується нею без
достатньої правової підстави, оскільки
відповідачем не укладено у визначеному
законодавством порядку договір оренди
відповідної земельної ділянки.

На підставі викладених обставин, з
посиланням на положення ст.ст. 182, 1212, 1213
ЦК України, ст.ст. 125, 206 Земельного
кодексу, ст.ст. 14, 135 Податкового
кодексу, позивач просить суд
зобов'язати відповідача звільнити
займану ним спірну земельну ділянку, на
якій знаходить придбаний останнім
об'єкт нерухомості, стягнути з
відповідача доходи, отримані від
використання безпідставно набутого
майна в розмірі 419384,98 грн., а також
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 22 вересня 2014
року вказану позовну заяву було
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 922/4064/14 та
призначено її до слухання у судовому
засіданні на 13 жовтня 2014 року.

В судовому засіданні 13 жовтня 2014 року
було оголошено перерву до 20 жовтня 2014
року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 20 жовтня 2014
року для надання пояснень по справі в
судове засідання було викликано
посадових осіб управління
Держземагентства у м. Харкові
Харківської області та Харківського
приладобудівного заводу ім. Шевченка
для надання пояснень по справі,
відкладено розгляд справи до 04
листопада 2014 року.

В судовому засіданні 04 листопада 2014
року посадова особа Харківського
приладобудівного заводу ім. Шевченка
надала пояснення стосовно спірної
земельної ділянки та зазначила, що
відповідну земельну ділянку було
надано Харківському приладобудівному
заводу ім. Шевченка у постійне
користування для експлуатації та
обслуговування промислового
майданчику. Відповідно до технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі будівля, що належить
відповідачу на праві власності,
знаходиться на межі земельної ділянки,
що належить на праві постійного
користування ДП ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка.

Представник управління
Держземагенства у м. Харкові
Харківської області пояснив, що 20
червня 2014 року до Управління надійшов
лист Департаменту самоврядного
контролю за використанням та охороною
земель Харківської міської ради від
20.06.2014 року за №1367/0/226-14 із проханням
надати копії документів, що
посвідчують право на земельну ділянку.
На цей лист Управлінням було надано
відповідь, що на частину, вказану у
схемі доданій до листа Департаменту в
Управлінні обліковується державний
акт на право постійного користування
землею за №959 від 14.11.2001 року, який був
виданий ХП ДПЗ ім. Т.Г.Шевченка.
Нежитлова будівля літ. "Б-1", розташована
на земельній ділянці, яка межує із
ділянкою ХП ДПЗ ім. Т.Г.Шевченка, проте
не належить заводу і не перебуває у
його постійному користуванні.

В судовому засіданні 04 листопада 2014
року було оголошено перерву до 10
листопада 2014 року.

В судове засідання 10 листопада 2014 року
з'явились представники сторін.

Представник позивача наполягав на
задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позовних вимог,
посилаючись на те, що позивачем не
доведено факт безпідставного набуття
майна; факт існування спірного майна в
натурі; факт отримання доходу від
використання спірного майна, а також
факт вжиття позивачем всіх необхідних
заходів для одержання цих неодержаних
доходів від відповідача. Окрім того,
наданий позивачем Акт обстеження
спірної ділянки на підтвердження її
площі про відповідні обставини, на
думку відповідача, з достовірністю не
свідчить та не може свідчити.

Відповідач в запереченнях також
зазначає, що на спірній земельній
ділянці знаходиться нежитлова будівля,
яка належить йому на праві власності, у
зв'язку з чим відповідач звертався до
позивача про укладення договору оренди
відповідної земельної ділянки. Втім,
через бездіяльність позивача згаданий
договір оренди досі не укладено.

Посилання позивача на відсутність
оплати за користування спірною
земельною ділянкою відповідач також не
визнає, посилаючись на те, що останній з
2013 року сплачує земельний податок до
Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів
у Харківській області.

В якості підстави для заперечень
відповідач посилається також на не
врегулювання з позивачем в досудовому
порядку спору, який становить предмет
розгляду у даній справі.

В судових засідання представник
відповідача підтримував клопотання
про зупинення провадження у справі.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 111-10 ГПК
України, відповідно до яких розгляд
справи за відсутності будь-якої із
сторін, не повідомленої належним чином
про час і місце засідання суду, є
безумовною підставою для скасування
рішення місцевого суду, судом
встановлено, що всі учасники судового
процесу є належним чином повідомленими
про дату, час та місце розгляду даної
справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК
та статтею 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Якщо подані
сторонами та іншими учасниками
судового процесу докази є
недостатніми, господарський суд може
за їх клопотанням чи за власною
ініціативою витребувати в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього письмові і речові
докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11
статті 65 ГПК України), притому не лише
від учасників судового процесу, а й від
інших підприємств, установ,
організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні
умови всім учасникам судового процесу
для виконання ними вказаного обов'язку
по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали
суду про порушення провадження у
справі та про відкладення розгляду
справи свідчать, що судом було створено
всім учасникам судового процесу
належні умови для доведення останніми
своїх правових позицій, надання ними
доказів, які, на їх думку, є достатніми
для обґрунтування своїх вимог та
заперечень. Окрім того, судом було
вжито всіх заходів, в межах визначених
чинним законодавством повноважень,
щодо всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи, витребувано в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 10 листопада 2014
року учасники судового процесу не
виявили наміру подати додаткові докази
чи пояснення по справі в обґрунтування
своїх вимог та заперечень, а матеріали
справи свідчать про достатність
наявних в ній доказів для вставлення в
повному обсязі фактичних обставин
справи.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

17 липня 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Метрезерв" продало, а
відповідач придбав 1/2 частину
нежитлової будівлі літ. "Б-1" площею 384,6
кв.м., що знаходять за адресою: місто
Харків, вул. Текстильна, будинок номер 91
(договір купівлі-продажу від 17.07.2013 р.,
а.с. 85).

19 липня 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Метрезерв" продало, а
відповідач придбав 1/2 частину
нежитлової будівлі літ. "Б-1" площею 384,5
кв.м., що знаходять за адресою: місто
Харків, вул. Текстильна, будинок номер 91
(договір купівлі-продажу від 19.07.2013 р.,
а.с. 86).

Вказаними договорами засвідчено, що
правовстановлюючі документи на право
власності або користування (оренди) на
земельну ділянку, на якій розташована
вказана нежитлова будівля, не
обліковуються.

15 вересня 2013 року відповідач звернувся
до міського голови листом про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,8127 га, що знаходиться
по вул. Текстильна, 91 в м. Харкові (лист
вих. № 10 від 13.08.2013 р., а.с. 83) з метою
подальшого отримання в користування
відповідної земельної ділянки.

Як стверджує відповідач, вказане
звернення було залишено позивачем без
реагування. Відповідні обставини
позивачем не спростовано.

20 червня 2014 року головним спеціалістом
відділу контролю за використанням
земель Департаменту самоврядного
контролю за використанням та охороною
земель Харківської міської ради було
здійснено заходи самоврядного
контролю за додержанням вимог
земельного законодавства при
використанні земельної ділянки, яка
розташована по вул. Текстильній, 91 в
місті Харкові.

Під час проведення вказаних заходів
було встановлено, що з 19.07.2013 р.
відповідач без наявного та
зареєстрованого у визначеному порядку
права власності або користування
використовує земельні ділянки
загальною площею 0,8127 га по вул.
Текстильній, 91 в місті Харкові для
експлуатації нежитлової будівлі літ.
"Б-1", а саме: земельну ділянку площею 0,4470
га (яка надана у постійне користування
ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка) та земельну
ділянку площею 0,3657 га (далі - "спірна
земельна ділянка"). Про відповідні
обставини було складено Акт обстеження
та визначення меж, площі та
конфігурації земельної ділянки (а.с.
13-16).

У зв'язку з виявленими обставинами, 20
червня 2014 року позивач звернувся до
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про надання
інформації відносно оплати
відповідачем земельного податку за
використання спірної земельної
ділянки.

09 липня 2014 року листом № 3679/9/20-38-15-03-16
(а.с. 19) на вказане звернення було надано
відповідь, що відповідач не перебуває
на обліку в Основ'янській ОДПІ м.
Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області як платник земельного податку
або орендної плати за земельні ділянки
державної та комунальної власності.

Згідно пояснень відповідача, останній
здійснював плату за оренду земельної
ділянки до Західної ОДПІ м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області.

Відповідно до листа ГУ Міндоходів у
Харківській області від 01.10.2014 р. №
12743/10/20-33-15-04-18 (а.с. 84) відповідач
перебуває на обліку як платник окремих
податків, а саме по земельному податку,
останній звітує та сплачує земельний
податок за спірну земельну ділянку,
станом на 29.09.14 відповідна
заборгованість відсутня.

Позивач наполягає на безпідставному
користуванні відповідачем спірною
земельною ділянкою, у зв'язку з чим
звернувся з відповідним позовом та
просить суд зобов'язати відповідача
звільнити відповідну ділянку та
стягнути з відповідача суму
несплаченої плати за користування
земельною ділянкою як отриманий
останнім дохід від використання
безпідставно набутого майна.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним вище обставинам, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу,
щодо якого можуть виникати цивільні
права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи
свідчать, що на спірній земельній
ділянці відповідачу на праві приватної
власності належить нежитлова будівля
(нерухоме майно) загальною площею 769,10
кв.м.

Таким чином, будь-яке переміщення
вказаної нерухомості є неможливим без
її знецінення (знищення) та зміни її
призначення.

Згідно чинного земельного
законодавства використання землі
здійснюється або на праві власності,
або на праві користування земельною
ділянкою (в даному випадку - договору
оренди земельної ділянки).

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, відповідач не
набув ані права власності, ані права
користування спірною земельною
ділянкою.

Статтею 15 Закону України "Про оренду
землі" визначено, що невід'ємною
частиною договору оренди землі є,
зокрема, проект відведення земельної
ділянки у разі його розроблення згідно
із законом.

Згідно ч. 2 ст.123 ЗК України особа,
зацікавлена в одержанні у користування
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності за проектом
землеустрою щодо її відведення,
звертається з клопотанням про надання
дозволу на його розробку до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
які відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу,
передають у власність або користування
такі земельні ділянки.

Так, відповідач, як власник нерухомого
майна, з метою подальшого укладення
договору оренди спірної земельної
ділянки, звернувся до міського голови
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки, на якій таке
майно розташоване (лист а.с. 83).

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено,
що відповідний орган виконавчої влади
або орган місцевого самоврядування в
межах їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Втім, як свідчать матеріали справи та
не спростовано позивачем, останній
визначених ч. 3 ст. 123 ЗК України або
Законом України "Про звернення
громадян", дій не вчинив. В той же час,
позивач посилається на безпідставне
використання відповідачем спірної
земельної ділянки у зв'язку з чим, для
відновлення свого порушеного права
обрав спосіб захисту - зобов'язання
відповідача звільнити відповідну
земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Частиною 2 цієї ж статті
визначено способи здійснення захисту
цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
визнається право людини на доступ до
правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний
спосіб захисту прав, і це означає, що
особа має право пред'явити в суді таку
вимогу на захист цивільного права, яка
відповідає змісту порушеного права та
характеру правопорушення. Пряма чи
опосередкована заборона законом на
захист певного цивільного права чи
інтересу не може бути виправданою (Лист
Верховного Суду України від 01.04.2014
"Аналіз практики застосування судами
ст. 16 Цивільного кодексу України").

Так, у відповідача виникло право
власності на нерухомість на підставі
цивільно-правових угод. Втім, право
користування земельною ділянкою, яка
знаходиться під цією нерухомістю
належним чином відповідачем не
оформлено, але недотримання порядку
оформлення права на земельну ділянку,
на якій розташована нерухомість, не
може бути підставою для обмеження
права відповідача як власника
нерухомості на користування
нерухомістю та як наслідок - земельною
ділянкою, на якій вона розташована,
оскільки користування нерухомістю
неможливе без користування земельною
ділянкою.

Зобов'язання відповідача в примусовому
порядку звільнити земельну ділянку та
передати її в натурі позивачу є
порушенням права власності
відповідача, гарантованого статтею 41
Конституції України. Зазначені
обставини виключають можливість
звільнення земельної ділянки під
будівлею з посиланням на її самовільне
зайняття (Лист Вищого господарського
суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової
практики розгляду господарськими
судами справ у спорах, пов'язаних із
земельними правовідносинами").

З огляду на наведене, обраний позивачем
спосіб захисту у вигляді зобов'язання
відповідача повернути земельну
ділянку в натурі є неефективним в
розумінні Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод та
фактично не призводить до відновлення
його порушених прав, а тому виключає
можливість задоволення позовних вимог
в цій частині.

Окрім того, враховуючи фактичний та
юридичний зв'язок земельної ділянки та
розташованої на ній будівлі, посилання
на безпідставність використання такої
земельної ділянки в розумінні ст.ст.
1212-1215 ЦК України є неможливим.

У зв'язку з викладеним також є
неможливим стягнення з відповідача 419
384,98 грн., як доходу, отриманого від
безпідставно набутого майна.

Посилання відповідача на неможливість
задоволення позовних у зв"язку з тим, що
в досудовому порядку не врегулювано
спір, не мають під собою правового
підґрунтя, оскільки рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2002
р. у справі N 1-2/2002 за звернення ТОВ
"Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо
офіційного тлумачення положення
частини другої статті 124 Конституції
України (справа про досудове
врегулювання спорів) визначено, що
встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист).

Розглядаючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 419 384,98 грн., як
доходу, отриманого від безпідставно
набутого майна, суд виходить також з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1214
Цивільного кодексу України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
без достатньої правової підстави,
зобов'язана відшкодувати всі доходи,
які вона одержала або могла одержати
від цього майна з часу, коли ця особа
дізналася або могла дізнатися про
володіння цим майном без достатньої
правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України
передбачено визначення реального
розміру неодержаного прибутку.

Заявлена до стягнення сума грошових
коштів розрахована позивачем, виходячи
з розміру орендної плати за земельну
ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288
Податкового Кодексу України підставою
для нарахування орендної плати за
земельну ділянку є договір оренди
такої земельної ділянки.

Договори оренди відповідач на спірну
земельну ділянку не укладав, майно за
актами приймання-передачі не
отримував.

Таким чином, розрахунок позивача про
отримані доходи відповідачем
оснований на припущеннях та є
недоведеним.

Згідно з пунктом 287.6 статті 287
Податкового Кодексу України при
переході права власності на будівлю,
споруду (їх частину), податок за
земельні ділянки, на яких розташовані
такі будівлі, споруди, їх частини, з
урахуванням прибудинкової території,
сплачуються на загальних підставах з
дати державної реєстрації права
власності на нерухоме майно.

Також, відповідно до статті 206
Земельного кодексу України
використання землі в Україні є платним.

Згідно ст. 269 Податкового кодексу
України платниками податку є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) та землекористувачі.

Власники землі та землекористувачі
сплачують плату за землю з дня
виникнення права власності або права
користування земельною ділянкою (п. 287.1
статті 287 Податкового кодексу України ).

Об'єктами оподаткування є земельні
ділянки, які перебувають у власності
або користуванні та земельні частки
(паї), які перебувають у власності.

Для визначення розміру податку та
орендної плати відповідно до п.289.1 ст.289
Податкового кодексу України
використовується нормативна грошова
оцінка земельних ділянок.

Витяг з технічної документації про
нормативну грошову оцінку окремої
земельної ділянки видається
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин (стаття 23 Закону
України "Про оцінку земель").

Нормативно грошова оцінка земельної
ділянки визначає вартість квадратного
метра певної земельної ділянки.

Таки чином, для встановлення загальної
нормативної вартості земельної
ділянки необхідно встановити
конкретний розмір такої земельної
ділянки.

Позивач визначає, що відповідно до Акту
обстеження та визначення меж, площі та
конфігурації земельної ділянки (а.с.
13-16) розмір спірної земельної ділянки
становить 0,3657 га.

Втім, така позиція позивача базується
на припущеннях та з достовірністю не
підтверджується матеріалами справи.

Згідно Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої Наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
18.05.2010 N 376, встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
здійснюється 1) юридичною особою, що
володіє необхідним технічним і
технологічним забезпеченням та у
складі якої працює не менше двох
сертифікованих
інженерів-землевпорядників або
фізична особа - підприємець, яка
володіє необхідним технічним і
технологічним забезпеченням та є
сертифікованим
інженером-землевпорядником на
підставі розробленої та затвердженої
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), технічної документації
із землеустрою щодо поділу та
об'єднання земельних ділянок або
проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки; 2) на
замовлення орган державної влади,
орган місцевого самоврядування,
власник (користувач) земельної
ділянки, який замовляє роботи із
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості); 3) на підставі розробленої
та затвердженої технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), технічної документації
із землеустрою щодо поділу та
об'єднання земельних ділянок або
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Вказаний Акт обстеження та визначення
меж, площі та конфігурації земельної
ділянки складено головним
спеціалістом відділу контролю за
використанням земель Департаменту
самоврядного контролю за
використанням та охороною земель
Харківської міської ради. Докази про
використання під час складання
вказаного акту необхідної техніки,
спеціалістів та документації в
матеріалах справи відсутні, а
позивачем не надані.

Відповідно до Положення про
Департамент самоврядного контролю за
використанням та охороною земель
Харківської міської ради (додаток № 130
до рішення Харківської міської ради 6
скликання від 24.11.2010 № 07/10 в редакції
рішення 25 сесії Харківської міської
ради 6 скликання від 03.07.2013 № 1188/13), він
не має повноважень щодо визначення меж,
розмірів земельних ділянок, а виконує
на самоврядних засадах контрольну
функцію належного використання
земельних ділянок.

На підставі викладеного, позивачем, в
порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не
підтверджено розмір спірної земельної
ділянки, а від так не підтверджено
розмір заявлених до стягнення грошових
коштів.

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач з 2013 року є
платником податку за користування
спірною земельною ділянкою та станом
на 29.09.2014 р. не має відповідної
заборгованості. Так, відповідач жодним
чином не ухилявся від здійснення плати
за фактичне використання спірної
земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача доходів, отриманих від
використання безпідставно набутого
майна в розмірі 419384,98 грн. також не
підлягають задоволенню.

Вирішуючи клопотання відповідача про
зупинення провадження у справі, суд
вважає за необхідне відмовити в його
задоволенні, оскільки розгляд в
адміністративному провадження питання
по скасування Акту обстеження та
визначення меж, площі та конфігурації
земельної ділянки не має для розгляду
даної справи юридичного навантаження,
адже суд самостійно надав оцінку
відповідному доказу.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується положеннями ст. 49
ГПК України та у зв'язку з відмовою в
задоволенні позовних вимог покладає їх
на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст.
41 Конституції України, Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ст. 16, 179, 181, 316 ЦК України, ст.ст.
120, 123, 206 Земельного Кодексу, ст.ст. 269, 287,
289 Податкового Кодексу України, ст.15
Закону України "Про оренду землі", ст. 23
Закону України "Про оцінку земель" та
ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 77, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий.

Повне рішення складено 17.11.2014 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/4064/14