ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2014 р.
Справа № 911/4251/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Саванчук С.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізол",

79022, Львівська обл., м. Львів,
Залізничний р-н, вул. Городоцького, буд.
174

02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 7-а

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "СХІД БІЗНЕС ЦЕНТР",

65000, Одеська обл., м. Одеса, Приморський
р-н, вул. Сонячна, буд. 5, оф. 30

про стягнення 31 347,75 грн.

за участю представників:

позивача - Запальська Р.В. (довіреність
від 17.10.2014, б/н);

відповідача - не з'явився, про час і
місце судового засідання повідомлений
належним чином.

Обставини справи:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізол" (далі -
позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Схід Бізнес Центр"
(далі - відповідач) про стягнення
31 347,75 грн., з яких: 29 095,63 грн.
основного боргу, 1 188,01 грн. пені, 250,58
грн. 3 % річних та 813,53 грн. інфляційних
втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
грошових зобов'язань за договором
поставки від 02.08.2011 № 186/5Р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 03.10.2014 порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
21.10.2014.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 22556/14
від 21.10.2014) позивачем подано до
матеріалів справи документи на
виконання вимог ухвали суду від 03.10.2014.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 22852/14
від 21.10.2014) позивачем подано до
матеріалів справи додаткові докази та
заяву про уточнення позовних вимог.

Судом враховано, що Господарським
процесуальним кодексом України не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про уточнення позовних
вимог, тому, відповідно до правової
позиції пленуму Вищого господарського
кодексу України, що викладена у
підпункті 3.11. пункту 3. постанови «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 № 18, виходячи зі змісту заяви
позивача про уточнення позовних вимог,
а також змісту позовної заяви та
обставин справи, суд розцінює її як
збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до статті 22 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до частин 4, 6 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України, з урахуванням того, що заяву
підписано уповноваженою на це особою,
збільшення розміру позовних вимог не
суперечить чинному законодавству та не
порушує нічиїх прав і охоронюваних
законом інтересів, збільшення розміру
позовних вимог прийнято господарським
судом.

У зв'язку з прийняттям збільшення
розміру позовних вимог господарським
судом, у справі має місце нова ціна
позову, відповідно до розміру якої буде
вирішуватися спір - 31 567,52 грн., з яких: 29
095,63 грн. основного боргу, 1
253,16 грн. пені, 277,21 грн. 3 % річних та 941,52
грн. інфляційних втрат.

У судове засідання 21.10.2014 представник
відповідача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, розгляд справи
відкладено на 11.11.2014.

Відповідно до Спеціального витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців №
19393915 станом на 03.10.2014 судом встановлено
місцезнаходження відповідача: 07400,
Київська обл., м. Бровари, вул.
Красовського, буд. 16.

Згідно з частиною 2 статті 15
Господарського процесуального кодексу
України, справи у спорах, що виникають
при виконанні господарських
договорів розглядаються господарським
судом за місцезнаходженням
відповідача.

Під час прийняття позовної заяви до
розгляду судом встановлено, що вказану
позовну заяву подано з додержанням
правил підсудності та порушено
провадження у даній справі.

Згідно з відомостями Спеціального
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб-підприємців
№ 19498042 станом на 24.10.2014, судом
встановлено місцезнаходження
відповідача - 65000, Одеська обл., м. Одеса,
Приморський р-н, вул. Сонячна, буд. 5,
офіс 30.

Відповідно до частини 3 статті 17
Господарського процесуального кодексу
України, справа, прийнята
господарським судом до свого
провадження з додержанням правил
підсудності, повинна бути ним
розглянута по суті і в тому випадку,
коли в процесі розгляду справи вона
стала підсудною іншому господарському
суду.

Відтак, зміна підсудності в процесі
судового розгляду справи не є
підставою для передачі справи до
іншого суду, відповідно до вимог
частини 3 статті 17 Господарського
процесуального кодексу України.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 24187/14
від 31.10.2014) позивачем подано до
матеріалів справи додаткові докази.

У судовому засіданні 11.11.2014 представник
позивача підтримав позов у повному
обсязі, представник відповідача у
судове засідання не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце судового засідання
повідомлений належним чином.

Неподання відзиву на позовну заяву і
нез'явлення у судове засідання
представника відповідача не
перешкоджає розгляду справи.

На підставі статті 75 Господарського
процесуального кодексу України справу
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 11.11.2014 оголошено
вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутнього в
судовому засіданні представника
позивача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Мізол" (далі -
постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Схід
Бізнес центр" (далі - покупець) укладено
договір поставки від 02.08.2011 № 186/5Р (далі
- Договір), відповідно до умов якого,
постачальник зобов'язується в порядку
та на умовах, визначених Договором, та
відповідно до замовлень покупця,
поставляти товар, а покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених Договором, приймати товар і
оплатити його вартість, за цінами,
визначеними в Специфікації (пункт 1.1.
Договору).

Згідно з пунктом 1.4. Договору, товар
вважається поставленим у разі
підписання сторонами товарної
накладної.

Відповідно до пункту 4.1 Договору,
постачальник зобов'язаний постачати
товар за цінами, погодженими сторонами
в Специфікації з врахуванням знижок,
відповідно до умов Договору (копія
Специфікації наявна в матеріалах
справи).

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що
оплата здійснюється у розмірі вартості
товару шляхом безготівкового переказу
на поточний рахунок постачальника,
вказаний у реквізитах постачальника в
Договорі.

Договір набуває чинності з дати його
підписання та скріплення печатками
сторін та діє до 31.12.2011. У випадку, якщо
за 30 календарних днів до дати
закінчення дії Договору покупець не
направить письмове повідомлення про
припинення Договору, він вважається
пролонгованим сторонами на наступний
календарний рік (пункти 12.1., 12.2.
Договору).

У матеріалах справи відсутні докази
надсилання письмових повідомлень
сторін про припинення дії Договору, з
огляду на що, суд дійшов висновку про
продовження терміну його дії,
відповідно до пункту 12.2. Договору, та
чинність Договору протягом спірних
правовідносин.

Сторонами підписано Додаткову угоду
від 02.08.2011 № 1 до Договору (далі -
Додаткова угода), відповідно до пункту 1
якої сторони погодили, що покупець
оплачує поставлений постачальником
товар за Договором один раз на тиждень
в розмірі реалізованого товару за
останній тиждень, але, в будь-якому
разі, не пізніше 90 календарних днів з
моменту отримання товару покупцем.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, на виконання умов Договору,
поставив відповідачу товар на суму 45
522,32 грн., що підтверджується наданими
разом з позовною заявою в матеріали
справи видатковими накладними:
від 19.07.2013 № 1436509 на суму 17 880,70
грн., від 04.09.2013 № 1494733 на суму 2 827,56
грн., від 16.04.2014 № 1710001 на суму 23 814,06
грн., що підписані уповноваженими
представниками обох сторін.

Відповідач, за довіреностями від 19.07.2013
№ 15822, від 04.09.2013 № 16461, від
15.04.2014 № 17865, вказаний товар отримав.

До матеріалів справи долучені копії
зазначених видаткових накладних та
довіреностей.

Підписи уповноважених представників
сторін на видаткових накладних
скріплені відбитками печаток обох
сторін, що оцінюється судом як
підтвердження юридичною особою -
відповідачем, фактів вчинення
господарських операцій з поставок
товару.

Відповідачем здійснено часткове
повернення позивачу товару, який
отримано ним за Договором, що
підтверджується накладною на
повернення від 28.07.2014 № 447 на
суму 3 421,05 грн., що підписана
уповноваженими представниками та
скріплена відбитками печаток обох
сторін. Копія цієї накладної додана до
матеріалів справи.

Крім того, на підтвердження позовних
вимог, позивачем надано в матеріали
справи копії податкових накладних, що
складені на господарські операції з
поставок товару за спірними
видатковими накладними.

Податкові накладні, що надані
позивачем, складено у період дії
Податкового кодексу України,
відповідно до пунктів 201.1, 201.4., 201.6., 201.7.
статті 201 якого платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, яка складається у
двох примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця. Податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Податкова накладна
складається на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Зважаючи не викладене, судом
оцінюються податкові накладні, що
складені позивачем, як докази того, що
позивачем відображені господарські
операції за спірними видатковими
накладними у своїх податкових
зобов'язаннях.

Згідно з наданою до матеріалів справи
банківською довідкою від 22.10.2014
№ 26.06-23741/14 за весь період спірних
відносин з відповідачем, судом
встановлене перерахування коштів
відповідачем позивачу за Договором у
розмірі 14 301,93 грн.

Відтак, у відповідача наявна
заборгованість перед позивачем у
розмірі 29 095,63 грн. - різниця
між вартістю поставленого товару,
вартістю товару, що повернений та
розміром часткових оплат.

Також, до матеріалів справи позивачем
надано копію акту звірки взаємних
розрахунків сторін станом на 31.07.2014,
який підписано представниками сторін
та скріплено відбитками їх печаток, в
якому сторони дійшли згоди про
наявність заборгованості відповідача
перед позивачем у розмірі 31 095,63 грн.

Судом враховано, що акт звірки взаємних
розрахунків хоча не є первинним
документом та не може підтверджувати
факт поставки товару, проте, вказаний
документ є доказом визнання
відповідачем факту наявності
заборгованості перед позивачем у
розмірі та на дату, що вказані в акті.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно з частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до статей 32, 36
Господарського процесуального кодексу
України господарським судом взято до
уваги у якості письмових доказів:
зазначені вище видаткові накладні та
довіреності - у якості письмових
доказів передачі товару позивачем та
прийняття товару уповноваженою особою
відповідача, накладну на повернення
товару - у якості письмового доказу
повернення частини товару, а, відтак,
зменшення розміру грошового
зобов'язання відповідача з оплати
спірного товару, банківську довідку - у
якості письмового доказу для
встановлення відсутності перерахувань
у повному обсязі відповідачем позивачу
коштів і, відповідно, наявності
заборгованості.

Докази повної оплати товару за
Договором у матеріалах справи
відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 712
Цивільного кодексу України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистим, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу
України передбачено, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (стаття 655
Цивільного кодексу України).

Матеріали справи не містять доказів
заперечень відповідача при отриманні
товару щодо неналежності виконання
позивачем зобов'язань з поставки
товару за Договором.

Частиною 1 статтею 530 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами статті 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

На підставі аналізу вищезазначених
норм чинного законодавства,
дослідження матеріалів та всебічного
розгляду всіх обставин справи,
господарський суд дійшов висновку, що
позовна вимога про стягнення з
відповідача 29 095,63 грн. основного боргу
є доведеною, обґрунтованою,
відповідачем не спростованою, а, отже,
підлягає задоволенню.

Позивач, на підставі пункту 11.6.
Договору, заявляє до стягнення з
відповідача пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України за кожен день прострочення, яка
за розрахунком позивача складає 1 253,16
грн.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Частиною 4
статті 231 Господарського кодексу
України встановлено, що у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.
Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Статтею 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" вiд
22.11.1996 № 543/96-ВР визначено, що платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено,
що розмір пені передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Крім того, відповідно до частини 6
статті 232 Господарського кодексу
України, нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

З метою всебічного, повного та
об'єктивного розгляду обставин справи,
суд здійснив перерахунок розміру пені
та з'ясував, що наданий позивачем
розрахунок є арифметично вірним та
відповідає обставинам справи, а тому,
позовна вимога про стягнення 1 253,16 грн.
пені підлягає задоволенню у повному
обсязі.

Крім того, у зв'язку з простроченням
відповідачем виконання грошового
зобов'язання, позивач на підставі
статті 625 Цивільного кодексу України
заявляє до стягнення 3% річних у розмірі
277,21 грн. та інфляційні втрати у розмірі
941,52 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних (якщо інший їх розмір не
встановлений договором або законом), не
мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті та
отриманні від боржника компенсації
(плати) за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

З метою всебічного, повного та
об'єктивного розгляду обставин справи,
суд здійснив перерахунок розмірів 3 %
річних та інфляційних втрат та
з'ясував, що надані позивачем
розрахунки є арифметично вірними і
відповідають обставинам справи, а тому,
позовні вимоги про стягнення 277,21 грн. 3 %
річних та 941,52 грн. інфляційних втрат
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

З огляду на зазначене, за результатами
оцінки доказів, що наявні в матеріалах
справи та встановлення всіх обставин
справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги про стягнення з відповідача 29
095,63 грн. основного боргу, 1 253,16 грн.
пені, 277,21 грн. 3 % річних та 941,52 грн.
інфляційних втрат підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відшкодування судового збору,
сплаченого позивачем у розмірі 1 827,00
грн., відповідно до частини 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 4, 22, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82 -
85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Схід Бізнес Центр"
(65000, Одеська обл., м. Одеса, Приморський
р-н, вул. Сонячна, буд. 5, офіс 30,
ідентифікаційний ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізол" (79022, Львівська
обл., м. Львів, Залізничний р-н, вул.
Городоцького, буд. 174, ідентифікаційний
) 29 095 (двадцять дев'ять
тисяч дев'яносто п'ять) грн. 63 коп.
основної заборгованості, 1 253 (одна
тисяча двісті п'ятдесят три) грн. 16 коп.
пені, 277 (двісті сімдесят сім) грн. 21 коп.
3 % річних, 941 (дев'ятсот сорок
одна) грн. 52 коп. інфляційних втрат та 1
827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення і підписання
та може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 17.11.2014.

Суддя
С.О. Саванчук