ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року Справа № 925/634/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді:Шевчук С.Р.
суддів:Акулової Н.В., Владимиренко С.В. -
доповідачРозглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
10.09.2014р.та рішення господарського суду
Черкаської області від 30.05.2014р.у
справі№925/634/14 господарського суду
Черкаської областіза позовом
Публічного акціонерного товариства
Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" доПублічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" простягнення 20 682,08 грн.,

За участю представників:

- позивача: Пількевича В.В.,
дов. від 13.05.2014р., № 14-136;

- відповідача: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" звернулось
до господарського суду Черкаської
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" про стягнення
заборгованості, яка виникла внаслідок
неналежного виконання умов договору
купівлі-продажу природного газу № 59-РО
від 25.04.2012 року стосовно здійснення
своєчасних розрахунків за спожитий газ
на загальну суму 20682,08 грн., з яких пеня -
8779,40 грн., штраф 7% - 10 146,09 грн. та 3%
річних - 1756,59 грн.

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 30.05.2014 року у
справі №925/634/14 (суддя Н.М. Спаських),
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 р. (у
складі колегії суддів: головуючого
судді Кропивної Л.В., суддів Руденко
М.А., Чорної Л.В.) позов задоволено.
Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Черкасигаз" на користь
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" 1756,59 грн. 3 % річних,
8779,40 грн. пені, 10146,09 грн. штрафу та 1827
грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
рішенням та постанвоою, Публічне
акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення господарського суду
Черкаської області від 30.05.2014р. та
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 р. в
частині задоволення позовних вимог
щодо стягнення з відповідача 1756,59 грн. -
3% річних і 10146,09 грн. штрафу та прийняти
в цій частині нове рішення, яким
відмовити в задоволенні вказаних
позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
касаційну скаргу, заслухавши
суддю-доповідача, представника
позивача, перевіривши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог,
суди попередніх інстанцій встановили,
що 25.04.2012р. між Публічним акціонерним
товариством Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (позивач) та
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" (відповідач) укладено
Договір купівлі-продажу природного
газу №59-РО (далі - Договір), за умовами
п.1.1. якого позивач зобов'язався
передати у власність покупцю у 2012 році
природний газ, а відповідач -прийняти
його та оплатити на умовах цього
договору.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що
позивач повинен передати
відповідачеві у період з 01.04.2012 р. по
31.12.2012 р. газ в обсязі до 126,1000 тис.куб.м. у
тому числі по місяцях кварталів згідно
графіку. Також сторонами передбачено
можливість зміни обсягів газу, що
планується передати за цим Договором,
протягом місяця продажу в
установленому порядку, (п.2.1.1 Договору).

Факт приймання - передачі газу між
сторонами оформлюється актом
приймання-передачі газу (п.3.6 Договору).

Оплата за газ здійснюється
відповідачем виключно грошовими
коштами шляхом 100% поточної оплати
планових обсягів газу протягом місяця
поставки з урахуванням положень п.6.2
Договору (п.6.1. Договору).

Відповідно до п. 6.2. Договору оплата за
газ здійснюється з поточного рахунка
із спеціальним режимом використання
відповідача на поточний рахунок із
спеціальним режимом використання
позивача відповідно до вимог Закону
України "Про засади функціонування
ринку природного газу" кожного
банківського дня розрахункового
місяця згідно з алгоритмом розподілу
коштів, установленим відповідною
постановою НКРЕ, та зараховується, як
оплата за газ в тому ж місяці, у якому
надійшли кошти. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 20-го числа наступного за місяцем
поставки газу.

На виконання договірних зобов'язань
позивачем поставлено відповідачу
протягом квітня 2012 р. - грудня 2012 р.,
природний газ на загальну суму 166 356,94
грн., за наявними в матеріалах справи
актами приймання-передачі.

Відповідач, в свою чергу, за
поставлений газ розрахувався з
порушенням строків, встановлених
договором.

В пункті 7.2. договору сторони
домовились про те, що у разі
невиконання відповідачем умов пункту
6.1., 6.2. договору, останній зобов'язаний у
безспірному порядку сплатити позивачу
крім суми заборгованості пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

За прострочення виконання зобов'язання
щодо своєчасної сплати Публічним
акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" вартості спожитого газу у
визначені договором строки, позивачем
на підставі п. 7.2. договору та ст. 625
Цивільного кодексу України нараховано
та заявлено до стягнення з відповідача
8 779,40 грн. - пені, 10 146,09 грн. - штрафу 7% та
1756,59 грн. - 3% річних.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків та є обов'язковим для
виконання сторонами (статі 610, 626, 629
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно пункту 1 статті 230, пункту 4
статті 231 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання. У разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Вирішуючи даний спір, суди
попередніх інстанцій правильно
виходили з належного виконання
позивачем умов укладеного договору,
щодо вчасної та в повному обсязі
поставки природного газу (акти
приймання-передачі природного газу від
30 квітня 2012 року на суму 11 604,97 грн., від 31
травня 2012 року на суму 1 494,52 грн., від 30
червня 2012 року на суму 1 297,06 грн., від 31
липня 2012 року на суму 1 133,70 грн., від 31
серпня 2012 року на суму 1 175,68 грн., від 30
вересня 2012 року на суму 1 036,94 грн., від 31
жовтня 2012 року на суму 19103,44 грн., від 30
листопада 2012 року на суму 43 962,82 грн.,
від 31 грудня 2012 року на суму 85 547,81 грн.),
що зумовило виникнення у відповідача
обов'язку оплатити як вартість газу,
так і пеню і обумовлений договором
штраф за прострочення виконання
грошових зобов'язань, що відповідає
приписам чинного законодавства
України.

З огляду на наявність порушення
відповідачем зобов'язань за договором
купівлі-продажу природного газу щодо
своєчасної оплати, що не
заперечувалось відповідачем,
відсутність доказів сплати ним
заявлених позивачем сум пені та штрафу,
місцевий господарський суд, з
висновками якого погодився
господарський апеляційний суд,
правильно зазначив про можливість
притягнення відповідача до
відповідальності, передбаченої
пунктом 7.2. договору щодо стягнення
пені і штрафу у розмірі визначеному
договором.

Врахувавши вказані норми чинного
законодавства, місцевий господарський
суд перевірив правильність
здійсненого позивачем розрахунку
передбаченого п. 7.2 Договору пені та
штрафу, дійшов вірного висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
підставно стягнув з відповідача штраф
на суму 10146,09 грн. та пеню на суму 8779,40
грн.

Пославшись на частину 3 статті 6
Цивільного кодексу України, якою
передбачено можливість сторін
відступити від положень актів
цивільного законодавства та
врегулювати свої відносини на власний
розсуд, проте зазначено про
неможливість відступлення від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, та у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті відносин
між сторонами, судами обґрунтовано
спростовано твердження позивача щодо
невідповідності умов спірного
договору ч. 4 та ч. 6 ст. 231 ГК України,
оскільки вказаний пункт 7.2. договору є
істотною умовою, узгодженою сторонами
при його укладанні і в силу принципу
обов'язковості він підлягає
застосуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив строк
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Так, врахував приписи ч.2 ст.625
Цивільного кодексу України,
інформаційний лист Верховного суду
України №3.2-2005 від 15.07.2005р. відповідно
до якого право кредитора вимагати
сплати боргу з урахуванням, зокрема,
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, несвоєчасне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань щодо сплати вартості
отриманого природного газу, перевірив
правильність здійсненого позивачем
розрахунку 3% річних, суд апеляційної
інстанції погодився з висновком суду
першої інстанції про задоволення вимог
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 3% річних на суму 1756,59
грн.

З огляду на те, що в касаційній скарзі
скаржником оскаржуються лише
задоволені позовні вимоги щодо
стягнення штрафу та 3% річних,
правильність застосування норм
матеріального права господарськими
судами при задоволенні позовних вимог
щодо стягнення заявленого розміру пені
судом касаційної інстанції не
розглядаються.

Доводи відповідача у касаційній скарзі
покладені в обґрунтування скасування
прийнятих у справі судових рішень, в
частині задоволення позовних вимог про
стягнення штрафу та 3% річних, про
порушення судами попередніх інстанцій
положень ст. 231 Господарського кодексу
України та приписів ч. 1. ст. 61
Конституції України, за змістом якої
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення
та, стверджуючи при цьому, що заявлені
позивачем вимоги про одночасне
стягнення пені і штрафу за порушення
відповідачем стоків оплати у вигляді
зазначених штрафних санкцій за умов
одночасного нарахування та заявлення
до стягнення 3% річних за теж саме
порушення є намаганням застосувати
потрійну відповідальність одного і
того ж виду за одне і те ж порушення
договірного зобов'язання, судом
касаційної інстанції не приймаються до
уваги, оскільки п. 7.2. договору сторони
встановили відповідальність за
порушення господарського зобов'язання
щодо неналежного виконання зобов'язань
у вигляді пені та штрафу, визначивши їх
розміри на свій розсуд, що між іншим не
суперечить приписам ч.2 ст. 231 ГК
України, яка встановлює одночасно
відповідальність у вигляді і пені і
штрафу.

Аналогічної позиції дотримується
Верховний суд України у постанові від
09.04.2012р. у справі № 20/246-08.

Відповідно до ст.11128 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Згідно зі ст.1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає, що прийнята у даній
справі постанова апеляційного
господарського суду, якою залишено без
змін рішення суду першої інстанції,
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Доводи
скаржника, викладені в касаційній
скарзі, не спростовують правильних
висновків суду апеляційної інстанції,
у зв'язку з чим відсутні підстави для
скасування оскаржуваних судових актів.

Керуючись ст.ст.1115 - 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 р. у
справі №925/634/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
С.Р. Шевчук

Судді
Н. В. Акулова

С. В. Владимиренко