ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 листопада 2014 р. Справа №
903/855/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Аванта"

до відповідача: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1

про стягнення 24 915,44 грн.

Суддя: Кравчук В.О.

при
секретарі судового засідання Міськіву
Т.І.

За участю представників сторін:

від позивача: Терлецький О.М. -
довіреність №618/2 від 12.06.2014р.

від відповідача: н/з

Відповідно до ст. 20
Господарського процесуального кодексу
України представнику позивача
роз'яснено право відводу судді. Відводу
судді заявлено не було. В судовому
засіданні учаснику судового процесу
згідно ст. 22 ГПК України роз'яснено
процесуальні права та обов'язки.

В судовому засіданні відповідно до ст.
85 ГПК України оголошено вступну та
резолютивну частину рішення.

Суть спору: позивач - товариство з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім"Аванта" звернулось з позовом до
господарського суду Волинської
області до ПП фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 про стягнення 26 550,44
грн. заборгованості, в тому числі: 16 472, 46
грн. - основного боргу, 1 737,50 грн.- 50%
річних, 104,25грн. - 3% річних та 8 236,23 грн. -
штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідач не
виконав зобов`язання за поставку
товару згідно договору №404-14А від
30.05.2014р. по видатковій накладній №111948/408
від 02.06.2014р.

Ухвалою суду від 12.09.2014р. порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду на 29.10.2014р.

Представник позивача в судовому
засіданні 29.10.2014р. позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з`явився, вимог ухвали суду не виконав,
уповноваженого представника у судове
засідання не направив. Поштове
відправлення, яке було адресоване
відповідачу повернулось до
господарськоо суду Волинської області
з відміткою "За закінченням терміну
зберігання".

Листом від 29.10.2014р. №1197 (вх. №01-123/201/14)
представник позивача звернувся до суду
з заявою про зменшення розміру
позовних вимог у зв`язку з частковою
проплатою боргу на суму 1 535,00 грн. (копії
меморіальних ордерів а.с.26-28) , та просив
суд стягнути з відповідача 14 937,46 грн.
основного боргу, 1 737,50 грн.- 50% річних,
104,25грн. - 3% річних та 8 236,23 грн. - штрафу
за прострочення виконання грошового
зобов'язання по оплаті отриманого
товару .

Додатково листом від 10.11.2014р. №1264
(вх№01-123/217/14 від 11.11.2014р.) представник
позивача звернувся до суду з
поясненнями по справі та з клопотанням
про зменшенням позовних вимог на 100, 00
грн. у зв`язку з проплатою відповідачем
частини боргу (підстава меморіальний
ордер від 07.11.2014р.).

Судом прийнято вищезазначені
заяви позивача про зменшення розміру
позовних вимог згідно ст. 22 ГПК України,
оскільки вони не суперечать
законодавству і не порушують
чиї-небудь права і охоронювані законом
інтереси.

Отже, має місце нова ціна позову -
24 915,44 грн. з яких: 14 837,46 грн. - основного
боргу,1 737,50 грн.- 50% річних, 104,25грн. - 3%
річних та 8 236,23 грн. - штрафу, з якої і
вирішується спір.

Відповідач в судове засідання
12.11.2014р. повторно не з'явився,
витребуваних ухвалою суду доказів по
справі суду не надав, про причини
неявки суд не повідомив. Ухвала суду
від 29.10.2014р., направлена на адресу
відповідача, повернулась до суду
органами поштового зв'язку з відміткою
"за закінченням терміну зберігання".

Згідно витягу з ЄДР
місцезнаходження відповідача: АДРЕСА_1,
куди і надсилалась ухвала суду.

У відповідності до п. 3.9.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» за
змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд,-

встановив:

30 травня 2014 року між позивачем-
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Аванта"
(постачальник), в особі комерційного
директора Мартинюка О.О. та
відповідачем - фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (покупець), було
укладено договір поставки №404-14А,
згідно пунктами 1.1.-1.4. якого
постачальник зобов'язується
передавати у власність покупця товар,
згідно накладних відповідно до
замовлень покупця, а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
товар на умовах даного договору.
Предметом договору є товар (партія
товару), вказаний у накладних.
Асортимент, кількість товару
вказуються у накладних, які є
невід'ємною частиною договору. Ціна
товару погоджується сторонами
додатково у відповідності до діючих на
момент відпуску товару ринкових цін та
підтверджується накладними на відпуск
товару, виписаними постачальником.
Ціну договору складає сума цін усіх
накладних, відповідно до яких
здійснюється постачання товару. (а.с. 7)

Згідно пункту 2.8. даного договору, товар
вважається прийнятим за якістю та за
кількістю з моменту підписання
сторонами відповідних накладних.

У відповідності до пункту 3.6. договору
поставки, датою поставки партії товару
продавцем та датою отримання товару
покупцем є дата підписання сторонами
відповідної накладної.

Розділом 4 договору поставки сторони
обумовили порядок розрахунків, згідно
якого передбачена відстрочка платежу
100%, але не більше 14 (чотирнадцяти) днів з
моменту поставки товару. Розрахунок за
поставлений товар здійснюється в
безготівковому порядку шляхом
перерахування коштів на рахунок
постачальника або за погодженням з
продавцем векселями, товарами,
послугами. Датою оплати за товар
вважається дата надходження грошових
коштів на рахунок або в касу
постачальника.

Згідно пункту 8.1. договору, даний
договір набирає чинності з моменту
підписання його сторонами і діє до
31.12.2014р. включно, але в будь-якому
випадку до повного виконання покупцем
зобов'язань пов'язаних з проведенням
розрахунків за поставлений товар.

Відповідно до пункту 9.6. договору
поставки дія договору поширюється на
усі випадки поставки товару
постачальником покупцю незалежно від
того, чи є про це вказівка у накладній
чи ні.

Даний договір підписано сторонами.

На виконання умов даного
договору, позивач поставив відповідачу
товар на загальну суму 17 172,46грн., що
стверджується договором поставки від
30.05.2014р. за №.404-14А та видатковою
накладною вд 02.06.2014р. №111948/408 (а.с. 9),
підписаними сторонами та
підтвердженні прийняттям
відповідачем продукції, яка
стверджується його підписом на
зазначеній видатковій накладній.

Відповідач здійснив часткову
оплату товару сплативши 700, 00 грн.
декількома платежами: 27.06.2014р. - 200грн.,
14.07.2014р. - 200грн., 25.07.2014р. - 100 грн. та
27.08.2014р. - 200 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 202
Цивільного кодексу України
правочин є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочин може
вчинятися усно або
в письмовій формі. Сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору
та інших угод,
передбачених законом, а також з угод,
не передбачених законом, але таких,
які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175
Господарського кодексу України,
майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських
відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу
яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони
або утриматися від певної
дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками
господарських відносин,
регулюються Цивільним
кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Так, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного
кодексу України передбачає, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено
договір, що за своєю правовою природою
є договором поставки.

Договір від 30.05.2014р. №404-14А
предметом судових розглядів не
виступав, недійсним судом не
визнавався, сторонами розірваний не
був.

Згідно із частиною 1 статті 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

До договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін
(ч.2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193
Господарського кодексу України кожна
сторона має вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу. За ч.1
ст.193 Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей передбачених
цим Кодексом.

Відповідно до ст.525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог -відповідно
до звичаїв ділового обігу або
інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 599
Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно ч.1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів до нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Строком прийняття
товару і прийняття товаророзпорядчих
документів є дата відповідної
накладної на товар і відстрочка
платежу відраховується саме від дати
відповідно накладної.

Позивачем зобов'язання по
передачі товару згідно договору
поставки від 30.05.2014р. №404-14А виконані в
повному обсязі, що стверджується
видатковою накладною від 02.06.2014р.
№111948/408 на суму 17 172,46 грн. та підписана
сторонами.

Як вбачається із матеріалів
справи, відповідач взяті на себе
зобов'язання щодо оплати отриманого
по видатковій накладній товару в
повному обсязі не виконав.

02.09.2014р. позивачем на адресу
відповідача була надіслана вимога про
сплату заборгованості №929 від 02.09.2014р.
на суму 26 550,44 грн., яка останнім
залишена без відповіді (а.с. 12).

Згідно зі ст.ст.230-232 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

При цьому судом засвідчується, що
відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
відшкодування збитків та сплата
неустойки (штрафу, пені). В силу п. 6 ст. 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 2.5. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань", щодо
пені за порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.
Його перебіг починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін. Необхідно
також мати на увазі, що умова договору
про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

Крім того, сторони згідно договору
30.05.2014р. №404-14А погодили, що за
прострочення оплати поставленого
товару понад 5 (п'ять) календарних днів
від дати встановленої п.4.1. даного
договору, покупець додатково сплачує
на протязі трьох банківських днів з
моменту надсилання відповідної вимоги
постачальником, покупець зобов'язаний
сплатити штраф в розмірі 50% від суми
боргу за кожен випадок порушення
строків оплати.

Отже, позивачем правомірно нараховано
штраф в розмірі 8 236,23 грн. на період
подачі позовної заяви до суду в розмірі
50% від суми основного боргу 16 472, 46
грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При перевірці розрахунку суми 3%
річних в розмірі 104,25 грн. за період з
17.06.2014р. по 02.09.2014р. (з врахуванням заяв
про зменшення розміру позовних вимог
від 29.10.2014р. та від10.11.2014р.) за допомогою
комплексної системи
інформаційно-правового забезпечення
"ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3 судом встановлено,
що стягнення нарахованої позивачем
суми 3% річних за вказаний періоди
здійснюється в межах суми, заявленої
позивачем, а тому дані вимоги
підлягають стягненню з відповідача.

Водночас, позивач звертає увагу
суду на те, що на підставі п. 5.4 договору,
п.п. "Б" передбачає , що у випадку
прострочення оплати товару більше як
на 5 календарних дні, боржник
зобов`язаний з моменту надсилання
вимоги оплатити додатково ще 50% річних
за користування чужими грошовими
коштами за кожен день прострочення
поряд зі сплатою 3% річних.

Проценти передбачені ст. 536 ЦК України
за своєю правовою природою є
відмінними від процентів передбачених
ст. 625 ЦК України, оскільки останні є
річними процентами (видом
відповідальності) нарахованими за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, а перші є процентами
нарахованими за користування чужими
грошовими коштами, без визначення у цій
нормі порядку їх нарахування. Вони не є
річними (посилання на те, що вони є
річними в статті не робиться) і не є
видом відповідальності.

Враховуючи викладене суд дійшов до
висновку, що обраний позивачем порядок
нарахування процентів не можна
застосовувати в даному конкретному
випадку, з огляду на таке.

Проценти за користування чужими
грошовими коштами передбачені ст. 536 і
ст. 692 ЦК України, не є річними, та вони
можуть сплачуватися (нараховуватися) у
будь-якому погодженому сторонами
договору порядку, зокрема щомісяця,
щорічно, одноразово, тощо.

З викладеного вбачається, що
конкретний порядок нарахування
процентів за користування чужими
грошовими коштами ( ст. 536 і ст. 692 ЦК
України) необхідно визначити (
узгодити) в договорі.

З умов договору вбачається, що сторони
визначили розмір процентів, однак не
узгодили (не визначили) порядок їх
нарахування та період такого
нарахування.

За таких обставин суд дійшов до
висновку, що сторони при укладанні
договору не узгодили (не визначили)
порядок та період нарахування
процентів за користування чужими
грошовими коштами передбачених ст. 536 і
ст. 692 ЦК України, що унеможливлює
нарахування і відповідно стягнення їх.

З огляду на викладене суд вважає, що
правові підстави для нарахування
позивачем 1 737,50 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами
та стягнення цієї суми відсутні.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Оскільки спір до суду доведений з
вини відповідача, витрати по сплаті
судового збору в сумі 1 827,00грн., слід
віднести на нього відповідно до ст.49
ГПК України.

Керуючись ст.ст. 144, 193Господарського
кодексу України, ст.ст. 11, 526, 527, 530, 536, 625,
712 Цивільного кодексу України, ст.ст.22,
44, 49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (45000, АДРЕСА_1 ідент. код НОМЕР_1)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Аванта"
(43000, Волинська обл., м. Луцьк, пров.
Макарова, буд.5, ) 23 177,94
грн. заборгованості, з яких: 14 837,46 грн. -
основного боргу, 104,25 грн. - 3% річних, 8
236,23 грн. - штрафу та 1 827, 00 грн. - витрат по
сплаті судового збору.

3. У позовних вимогах на суму 1 737,50 грн.-
50% річних відмовити.

4. Провадження у сумі 1 635,00 грн.
припинити.

5. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складено

14.11.2014

Суддя
В. О. Кравчук