КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.
Справа№ 927/1349/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Ільєнок Т.В.

За участю представників:

від позивача: Свіреда І.С. - представник
за довіреністю,

від відповідача: Савенко М.М. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства по
технічній експлуатації і сервісу
молочного обладнання «ТЕСМО-М»

на рішення Господарського суду
Чернігівської області від 01.10.2014р.

у справі №927/1349/14 (суддя Лавриненко Л.М.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства по технічній експлуатації і
сервісу молочного обладнання «ТЕСМО-М»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПРОВІАНТ»

про стягнення 472 300,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2014 року Приватне акціонерне
товариство по технічній експлуатації і
сервісу молочного обладнання «ТЕСМО-М»
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду Чернігівської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПРОВІАНТ»
(далі-відповідач) про стягнення 472 300,11
грн. боргу, за неналежне виконання умов
договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року.

Рішенням Господарського суду
Чернігівської області від 01.10.2014 року у
справі №927/1349/14 в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 01.10.2014р., позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначене рішення суду та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин господарським судом, що мають
значення для вирішення справи;
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, апелянт
стверджує, що суд першої інстанції при
прийнятті оскаржуваного рішення не
правильно обрахував перебіг позовної
давності.

Відповідачем подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції - без змін.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву,
заслухавши пояснення представників
сторін, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення суду, дійшла до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції не підлягає
скасуванню чи зміні з наступних
підстав.

У відповідності до ч.1 ст.202 Цивільного
кодексу України правочин є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом (ч.1 ст.205
Цивільного кодексу України).

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав,
передбачених цим Кодексом, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта
(виконати роботу, передати майно,
сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а
інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу
України передбачено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або
утриматися від певної дії, а управнена
сторона має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України.

У відповідності до ст.11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Так, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
22.07.2010 року між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
покупцем, був укладений договір №02-08/10/1
(далі-Договір).

Статтею 712 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.1 Договору
постачальник взяв на себе зобов'язання
здійснити поставку технологічного
обладнання, а саме резервуарів для
зберігання молока марки ОСВт-25,0 в
кількості 22 шт. (товар), на склад покупця
у відповідності до специфікацій
(додаток №1, який є невід'ємною частиною
даного договору), а також здійснити
якісний монтаж такого товару в ввести
товар в експлуатацію.

Загальна сума договору 12000000,00 грн., в
тому числі ПДВ 20% - 2000000,00 грн. В загальну
суму договору входить вартість товару,
тари, маркування, транспортування до
складу покупця - м.Ічня, Чернігівська
обл., вул.Вишнева,4, а також монтаж
товару і його введення в експлуатацію
(п. 2.1 Договору).

Розрахунки по даному Договору,
відповідно до умов п.2.2 останнього
проводяться в національній валюті
України шляхом перерахування грошових
коштів на поточний рахунок
постачальника на підставі
виставленого ним рахунку.

Пунктами 3.2, 3.4 Договору також
передбачено, що постачальник
зобов'язується одночасно з поставкою
товару надати видаткову і податкову
накладну, а також копії документів,
необхідних покупцю для використання в
своїй господарській діяльності чи для
подальшої реалізації товару.

Датою одержання товару вважається дата
підписання товарно-транспортної
накладної уповноваженою особою
покупця.

Згідно із п.9.2 Договору, даний договір
вступає в силу з моменту його
підписання, діє до 30.12.2014 року, але у
всякому випадку до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань по ньому,
але не раніше закінчення строку
гарантійного обслуговування
обладнання.

Зі змісту Договору вбачається, що за
юридичною природою вказаний Договір є
договором поставки.

У відповідності до п.2 ст.712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526
Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

На виконання умов Договору, позивачем
було поставлено відповідачу товар,
згідно накладних, а саме: №0049 від 11.08.2010
року на суму 1636363,64 грн.; №0054 від 29.09.2010
року на суму 4363636,42 грн.; №0008 від 25.03.2011
року на суму 545454,55 грн.; №0010 від 01.04.2011
року на суму 545454,55 грн.; №0012 від 19.04.2011
року на суму 545454,55 грн.; №0015 від 22.04.2011
року на суму 545454,55 грн.; №0017 від 29.04.2011
року на суму 545454,55 грн.; №0019 від 06.05.2011
року на суму 545454,55 грн., всього на
загальну суму 9272727,36 грн., в яких чітко
зазначено, що передача відбувалася на
підставі Договору. Вказані накладні
підписані уповноваженими
представниками сторін.

Факт отримання відповідачем товару по
вказаним накладним підтверджується
також довіреностями серії 12ААА №509984
від 11.08.2010 року, 12ААА №509989 від 01.09.2010
року, серії ЯМФ №933969 від 25.03.2011 року,
№933971 від 01.04.2011 року, №933972 від 19.04.2011
року, №933973 від 22.04.2011 року, №933974 від
06.05.2011 року (а.с.64-70 т.1).

Твердження позивача про те, що за
період з 11.05.2011 року по 27.05.2011 року по
Договору відповідачу поставлявся
товар також згідно накладних: №0022 від
11.05.2011 року на суму 545454,55 грн.; №0026
від19.05.2011 року на суму 545454,55 грн.; №0027
від 23.05.2011 року на суму 545454,55 грн.; №0028
від 25.05.2011 року на суму 545454,55 грн.; №0029
від 27.05.2011 року на суму 545454,55 грн.,
всього на загальну суму 2727272,75 грн., є
безпідставними, і судовою колегією до
уваги не приймаються, з наступних
підстав.

Як вбачається з видаткових накладних
(№0022 від 11.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0026 від19.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0027 від 23.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0028 від 25.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0029 від 27.05.2011 року на суму 545454,55 грн.) та
податкових накладних (від 11.05.2011 року
№2, від 19.05.2011 року №6, від 23.05.2011 року №7,
від 25.05.2011 року №8, від 27.05.2011 року №9
(а.с.32-40 т.1), підставою поставки
обладнання по зазначеним накладним є
договір №02-08/10/01 від 02.08.2010 року, а не
спірний Договір №02-08/10/01 від 22.07.2010р.

В доданих до матеріалів справи
платіжних дорученнях (а.с.73-80 т.1): №1710
від 11.10.2011 року на суму 23850,00 грн.; №1615
від 19.09.2011 року на суму 500000,00 грн.; №1566
від 07.09.2011 року на суму 23850,00 грн.; №1506
від 19.08.2011 року на суму 1235000,00 грн.; №1415
від 04.08.2011 року на суму 1500000,00 грн.; №1353
від 19.07.2011 року на суму 600000,00 грн.; №1315
від 05.07.2011 року на суму 400000,00 грн.; №944
від 21.04.2011 року на суму 50000,00 грн.; №907 від
18.04.2011 року на суму 100000,00 грн.; №806 від
14.03.2011 року на суму 400000,00 грн.; №272 від
13.10.2010 року на суму 500000,00 грн.; №210 від
27.09.2010 року на суму 2340000,00 грн.; №189 від
15.09.2010 року на суму 1525000,00 грн.; №151 від
01.09.2010 року на суму 730000,00 грн.; №80 від
10.08.2010 року на суму 1600000,00 грн., в якості
призначення платежу зазначено: оплата
за резервуари для зберігання молока
зг.дог.№02-08/10/01 від 02.08.2010 року, тобто
фактично відповідачем згідно
вищеперерахованих платіжних доручень
було здійснено оплату за поставлене
обладнання по договору №02-08/10/01 від
02.08.2010 року, а не по спірному Договору №
02-08/10/1 від 22.07.2010 року.

В підтвердження того, що між сторонами
було укладено договір №02-08/10/01 від
02.08.2010 року, відповідачем подано
ксерокопію договору № 02-08/10/1 від 02.08.2010
року (а.с.106-107 т.1) і копію листа №176 від
04.08.2010 року (а.с.108 т.), за підписом голови
правління ЗАТ "Тесмо-М" Москалюк А.І.,
відповідно до якого позивач не
заперечує стосовно передачі майнових
прав в якості забезпечення зобов'язань
на резервуари для зберігання молока
марки ОСВт-25,0 у кількості 22 шт., що
поставляються згідно договору №02-08/10/1
від 02.08.2010 року. Відповідачем також
надана копія договору застави від
09.08.2010 року, укладеного між товариством
з обмеженою відповідальністю
"Провіант" (заставодавець) та публічним
акціонерним товариством "Дочірній Банк
Сбербанк Росії" (заставодержатель), із
якого слідує, що відповідно до п. 3.1.
договору, предметом застави за цим
договором є: право вимоги на поставку
товару/ів, яке існує та/або виникне в
майбутньому у заставодавця за
договором №02-08/10/1 від 02.08.2010 року в сумі
12000000,00 грн., укладеним між
заставодавцем та ЗАО "Тесмо-М".

Посилання позивача на те, що тексти
договорів під одним номером № 02-08/10/01 за
різними датами від 22.07.2010р. та від
02.08.2010р. майже ідентичні, з різницею
лише в тому, що до спірного Договору від
22.07.2010р. було "дополнительное
соглашение", в якому сторони погодили
дати поставки, обсяг товару та дати
оплати, в той же час як в договорі від
02.08.2010р. ці моменти прописані в тексті
самого договору, в розділі 5, судовою
колегією до уваги не приймаються,
оскільки як встановлено судом договір
№ 02-08/10/01 від 22.07.2010р. та договір №
02-08/10/01 від 02.08.2010р. є самостійними
господарськими договорами і не є
тотожними, оскільки містять різні
умови.

Доказів проведення взаємозаліку, в
порядку, визначеному ст. ст.601,602
Цивільного кодексу України, позивач
суду не надав, а сам намір позивача
провести взаємозалік своїх зобов'язань
між сторонами та зарахувати свої
поставки на адресу відповідача по
спірному Договору від 22.07.2010 року, не є
підтвердженням факту проведення
взаємозаліку.

За таких обставин, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що поставка позивачем
відповідачу обладнання по спірному
Договору була здійснена лише на суму
9272727,36 грн.

У відповідності до ст.530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню
у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Пунктом 5.1 спірного Договору визначено,
що покупець зобов'язується здійснити
оплату за товар в порядку,
передбаченому сторонами в додатку №2
до Договору, який являється невід'ємною
частиною даного договору.

Додатковою угодою до договору №02-08/10/1
від 22.07.2010 року, сторонами було
погоджено графік поставки і оплати за
резервуари для зберігання молока марки
ОСВт-25, в кількості 22 шт., а саме:

- дата поставки - 29.07.2010 року (2шт.) на
суму 1909090,91 грн., дата оплати - 30.07.2010 року
- 1090909,09 грн.;

- дата поставки - 05.08.2010 року (5 шт.)
на суму 2727272,73 грн., дата оплати - 06.08.2010
року - 2727272,73 грн.;

- дата поставки - 12.08.2010 року (5 шт.)
на суму 2727272,73 грн., дата оплати - 13.08.2010
року - 2727272,73 грн.;

- дата поставки - 19.08.2010 року (5 шт.)
на суму 2727272,73 грн., дата оплати - 20.08.2010
року - 2727272,73 грн.;

- дата поставки - 26.08.2010 року (5 шт.)
на суму 2727272,73 грн., дата оплати - 27.08.2010
року - 2727272,73 грн.

Як вбачається із матеріалів справи
позивачем була допущена прострочка
щодо поставки товару, і поставка була
здійснена з порушенням строків,
зазначених у додатковій угоді до
спірного Договору.

Строки оплати, визначені сторонами в
додатковій угоді до спірного Договору
сторонами не змінювалися, відповідно
відповідач був зобов'язаний здійснити
оплату у погоджені сторонами терміни.

Відповідач порушив взяті на себе
зобов'язання і оплату за товар по
спірному Договору не здійснив.

У відповідності до ст.256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України
визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна
давність застосовується лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Частиною 1 ст.260 Цивільного кодексу
України визначено, що позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч.5 ст.261 Цивільного кодексу
України).

Оскільки положеннями додаткової угоди
до спірного Договору сторонами
погоджено графік поставки і строк
оплати, відповідно до яких відповідач
зобов'язаний здійснити оплату за товар
частинами, а саме: 30.07.2010р., 06.08.2010р.,
13.08.2010р., 20.08.2010р. та 27.08.2010р., то право
щодо стягнення з відповідача коштів в
сумі 1090909,09 грн. у позивача виникло з
31.07.2010 р., щодо стягнення 2727272 грн. 73 коп.
- з 07.08.2010 р., щодо стягнення 2727272 грн. 73
коп. - з 14.08.2010 р., щодо стягнення 2727272
грн. 73 коп. з 21.08.2010 р., щодо стягнення
2727272 грн. 73 коп. з 28.08.2010 р., відповідно
перебіг позовної давності, в силу ч.5 ст.
261 Цивільного кодексу України, щодо
оплати відповідачем товару по договору
№02-08/10/1 від 22.07.2010 року почався з
31.07.2010р., 07.08.2010р., 14.08.210р., 21.08.2010 року,
28.08.2010р. та сплив відповідно 30.07.2013р.,
06.08.2013р., 13.08.2013р., 20.08.2013 року, 27.08.2013р.

Враховуючи те, що позивач звернувся до
суду першої інстанції за захистом
порушених прав 20.08.2014 року, що
підтверджується поштовим штемпелем на
конверті про направлення позовних
матеріалів до суду, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, позивачем пропущено
трирічний строк позовної давності щодо
стягнення 472300,11 грн. боргу, і підстави
для поновлення пропущеного строку
позовної давності відсутні.

Твердження позивача про те, що оскільки
останнє перерахування коштів від
відповідача на адресу позивача
надійшло 11.10.2011 року на суму 23850,00 грн.,
за поставлені на його адресу
резервуари для зберігання молока
ОСВт-25, і при цьому відповідач
залишився винним позивачу 472300,11 грн. за
отримані від позивача, але не оплачені
резервуари, тому позивач вважає, що
трирічний строк позовної давності не
пропущено, оскільки звернення до суду
першої інстанції з вимогою оплати
заборгованості мало місце в серпні 2014
року, судова колегія до уваги не
приймаються з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 264 Цивільного кодексу
України передбачено, що перебіг
позовної давності переривається
вчиненням дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Сплата відповідачем 07.09.2011р. коштів в
сумі 23850 грн., згідно платіжного
доручення № 1566, 19.09.2011р.; коштів в сумі
500000 грн. згідно платіжного доручення №
1615, 11.10.2011р.; коштів в сумі 23850 грн.
згідно платіжного доручення № 1710, не є
підтвердженням факту вчинення
відповідачем дії, що свідчить про
визнання ним свого боргу по спірному
Договору, оскільки як зазначено у
призначенні платежу по вказаним
платіжним дорученням, відповідачем
оплата здійснювалась за резервуари для
зберігання молока згідно договору №
02-08/10/01 від 02.08.2010р., а не по спірному
Договору.

Інших доказів, які б підтверджували
визнання відповідачем заборгованості
по спірному Договору позивач суду не
надав.

У відповідності до ч. 4 ст.267 Цивільного
кодексу України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Оскільки відповідач скористався своїм
правом, передбаченим ч. 3 с. 267
Цивільного кодексу України, та подав
заяву про застосування позовної
давності, тому позовні вимоги позивача
щодо стягнення 472300,11 грн. боргу
задоволенню не підлягають у зв'язку зі
спливом строку позовної давності.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені позивачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції, яким відмовлено в
задоволенні позовних вимог, відповідає
чинному законодавству та матеріалам
справи. Судова колегія не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування чи зміні
оскаржуваного рішення суду.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства по технічній
експлуатації і сервісу молочного
обладнання «ТЕСМО-М» на рішення
Господарського суду Чернігівської
області від 01.10.2014р. у справі №927/1349/14
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Чернігівської області від 01.10.2014 року у
справі №927/1349/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/1349/14
повернути до Господарського суду
Чернігівської області.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 24.11.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

Т.В. Ільєнок