м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
до Приватного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_2
про стягнення 16 992,54 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники учасників судового
від позивача: Васянович Д.С. за
довіреністю № 493 від 17.03.2014 р.;
від відповідача: не з'явився;
від третьої особи: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «АСКО-Медсервіс»
(далі - позивач) звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Приватного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»
(далі - відповідач) про стягнення 16 992, 54
грн. Також позивач просить суд витрати
по сплаті судового збору покласти на
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що 21.06.2011 р. між
позивачем та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ДахСервіс» було
укладено договір добровільного
страхування наземного транспорту №
СО-11-0913-06 щодо автомобіля «Skoda Oktavia Tour 1.9
TD», реєстраційний номер НОМЕР_1. 14.09.2011 р.
в місті Києві по проспекту Науки
відбулась дорожньо-транспортна
пригода за участю застрахованого
автомобіля «Skoda Oktavia Tour 1.9 TD»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, під
керуванням водія ОСОБА_4, та
транспортного засобу «Mersedes Benz E320»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_2, який постановою
Голосіївського районного суду міста
Києва від 30.09.2011 р. у справі № 3-8385/11 був
визнаний винним в порушенні ПДР
України. Враховуючи зазначені
обставини, позивач виплатив 16 992,54 грн.
страхового відшкодування. Враховуючи
те, що цивільна відповідальність водія
транспортного засобу «Mersedes Benz E320»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, була
застрахована відповідачем за полісом
АА/4424717, позивач звернувся до суду з
метою стягнення з відповідача
страхового відшкодування в сумі 16 992,54
грн. Крім того, позивач просить суд
покласти на відповідача понесені
позивачем судові витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.10.2014 р. порушено провадження
Господарського процесуального кодексу
України залучено до участі в справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_2, розгляд
справи призначено на 28.10.2014 р.
Також, в порядку підготовки справи до
розгляду судом здійснено запит до
Моторного (транспортного) страхового
бюро України щодо надання інформації
та належним чином завіреної копії
полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів серії АА № 4424717.
20.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
Моторного (транспортного) страхового
бюро України надійшла Інформація з
єдиної централізованої бази даних
МТСБУ, відповідно до даних якої за
полісом серії серії АА № 4424717 страховою
компанією є Приватне акціонерне
товариство «Українська страхова
компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,
ліміт по життю та здоров'ю складає 100
000,00 грн., по майну - 50 000,00
грн., франшиза становить 500,00 грн., строк
дії поліса з 05.09.2011 р. по 04.09.2012 р.
28.10.2014 р. представник відповідача подав
через відділ діловодства
господарського суду міста Києва заяву,
за змістом якої просить суд відмовити
у задоволенні позовних вимог, у зв'язку
із поданням позову після спливу
строку позовної давності. Зокрема
відповідач посилається на те, що у
позивача як страховика не виникло
право вимоги в порядку регресу, а до
нього перейшло вже існуюче у
потерпілого право на відшкодування
збитків. Такий перехід права вимоги
від страхувальника до страховика
називається суброгацією та
регулюється ст. 993 ЦК України.
Відповідач стверджує, що при
суброгації перебіг строку позовної
давності починає обчислюватись з
моменту виникнення страхового випадку,
а відтак зважаючи, що
дорожньо-транспортна пригода
трапилась 14.09.2011 р., перебіг строку
позовної давності на його думку,
розпочався 15.09.2011 р. і сплив
В судовому засіданні 28.10.2014 р.
представник позивача заявив
клопотання про відкладення розгляду
справи, у зв'язку з необхідністю
ознайомитися із заявою про
застосування строків позовної
давності, поданою 28.10.2014 р.
представником відповідача через
відділ діловодства господарського
суду міста Києва.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.10.2014 р. на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
11.11.2014 р. представником позивача подано
через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
заперечення на відзив відповідача на
позовну заяву, в якому він зазначає, що
ним не було пропущено строк позовної
давності. Зокрема, позивач зазначає, що
він подав позовну заяву до
господарського суду міста Києва 12.09.2014
р., однак 16.09.2014 р. було винесено ухвалу
про повернення позовної заяви без
розгляду. На думку позивача, усунувши
недоліки позовної заяви та подавши ту ж
позовну заяву повторно, він не
пропустив строк позовної давності.
В судовому засіданні 12.11.2014 р.
представник позивача позов підтримав в
повному обсязі, подав додаткові
документи для долучення до матеріалів
справи.
Представники відповідача та третьої
особи в судове засідання 12.11.2014 р. не
з'явилися, про поважні причини неявки
суд не повідомили.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представників
відповідача та третьої особи не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для відкладення
розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 12.11.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -
21.06.2011 р. між позивачем та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ДахСервіс» було укладено договір
добровільного страхування наземного
транспорту № СО-11-0913-06 щодо автомобіля
«Skoda Oktavia Tour 1.9 TD», реєстраційний номер
Згідно із умовами Договору, загальна
страхова сума складає - 101 000,00 грн.,
безумовна франшиза при настанні
першого страхового випадку (крім
випадків крадіжки або тотального
знищення застрахованого транспортного
засобу) - 0 % від страхової суми,
безумовна франшиза при настанні
другого страхового випадку (крім
випадків крадіжки або тотального
знищення застрахованого транспортного
засобу) - 1,0 % від страхової суми,
безумовна франшиза при настанні
третього страхового випадку (крім
випадків крадіжки або тотального
знищення застрахованого транспортного
засобу) - 2,0 % від страхової суми,
безумовна франшиза після настанні
третього страхового випадку (крім
випадків крадіжки або тотального
знищення застрахованого транспортного
засобу) - 5,0 % від страхової суми,
Договір набуває чинності з 00 год. 00 хв.
(за київським часом) дати, що йде
наступною за датою сплати страхового
внеску Страховику, але не раніше 24
червня 2011 р., та діє протягом одного
З матеріалів справи вбачається, що
14.09.2011 р. о 09:35 год. в місті Києві на
проспекті Науки відбулась
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля «Skoda Oktavia Tour 1.9 TD»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, під
керуванням водія ОСОБА_4 та
транспортного засобу «Mersedes Benz E320»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
Постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 30.09.2011 р. у справі №
3-8385/11 ОСОБА_2 визнаний винним в
порушенні ПДР України та притягнутий
до адміністративної відповідальності.
Під час розгляду даного спору суд
враховує, що одним з основних елементів
верховенства права є принцип правової
певності, який серед іншого передбачає,
що рішення суду з будь-якої справи, яке
набрало законної сили, не може бути
поставлено під сумнів (п. 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1427
від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року та юрисдикцію Європейського суду
Відповідно до Полісу № АА/4424717
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, цивільна правова
відповідальність ОСОБА_2 (автомобіль
«Mersedes Benz E320», реєстраційний номер
НОМЕР_2) була застрахована у Приватному
акціонерному товаристві «Українська
страхова компанія «Княжа Вієнна
Іншуранс Груп», на строк з 05.09.2011 р. по
04.09.2012 р. з встановленим розміром
франшизи - 500,00 грн. та лімітом
відповідальності страховика - 50 000,00
грн. за шкоду заподіяну майну.
Згідно із Довідкою ВДАІ ГУ МВС України
в м. Києві застрахований автомобіль
«Skoda Oktavia Tour 1.9 TD», реєстраційний номер
НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження:
капоту, переднього правого показчика
повороту, зміщення передньої частини,
зміщення двох передніх блок-фар та
лівого показчика повороту.
Розмір завданих власнику автомобіля
«Skoda Oktavia Tour 1.9 TD» матеріальних збитків в
результаті пошкодження автомобіля в
ДТП, без врахування втрати товарної
вартості, визначений на підставі Звіту
про оцінку автомобіля НОМЕР_3 № 6457 від
19.09.2011 р. та складає 16 992,54 грн.
12.10.2011 р. п. ОСОБА_4. звернувся до
позивача із заявою про виплату
страхового відшкодування та просив
перерахувати таке відшкодування на
розрахунковий рахунок ТОВ «ДахСервіс»,
де п. ОСОБА_4. згідно з Довідкою № 88 від
04.11.2014 р. працює з 20.05.2003 р.
12.10.2011 р. позивач затвердив Страховий
акт № 06-11-067, відповідно до якого
зазначається, що розмір страхового
відшкодування складає 16 992,54 грн.
Платіжним дорученням № 1286 від 18.10.2011 р.
позивач перерахував на розрахунковий
рахунок ТОВ «ДахСервіс» 16 992,54 грн.,
призначення платежу: «Страх. відшкод.
зг. страх. акту № 06-11-067 від 12.10.11 р. Без
З метою стягнення виплаченої суми
страхового відшкодування з
відповідача, позивач вирішив
звернутись з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані учасниками судового
процесу докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
Частинами першою та другою статті 1187 ЦК
України передбачено, що джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 ЦК України, шкода завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується
на загальних підставах, а саме шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, за змістом вказаних норм, у
відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.
Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена
у судовому порядку, а його
відповідальність застрахована
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.
Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої
експертизи та оцінки дорожніх
транспортних засобів, затвердженої
спільним наказом Міністерства юстиції
України та Фонду державного майна
України № 142/5/2092 від 24.11.2003 р.,
відновлювальний ремонт - комплекс
операцій щодо відновлення справності
або роботоздатності колісних
транспортних засобів чи його
складника(ів) та відновлення їхніх
ресурсів, а вартість відновлювального
ремонту дорожнього транспортного
засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це
грошові витрати, необхідні для
відновлення пошкодженого,
розукомплектованого колісних
транспортних засобів.
Системне тлумачення наведених вище
положень чинного законодавства дає
підстави вважати, що в разі пошкодження
транспортного засобу розмір шкоди,
завданої транспортному засобу, що
підлягає відшкодуванню страховиком,
визначається виходячи з оцінки
вартості витрат, які несе власник
пошкодженого транспортного засобу при
здійсненні його відновлювального
Матеріалами справи, а саме: Звітом про
оцінку автомобіля № 6457 від 19.09.2011 р.
встановлено, що розмір завданих
збитків власнику автомобіля НОМЕР_4 в
результаті його пошкодження в ДТП
становить 16 992,54 грн.
Дані, зазначені у Звіті, відповідають
вимогам, встановленим в п. 4.4. Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України та Фонду державного
майна України від 24.11.2003 року.
Так, згідно з п. 8.5.9. Методики кількість
та вартість необхідних для ремонту
матеріалів визначаються за
інформацією довідкової літератури та
комп'ютерних програм, розроблених за
даними виробника КТЗ або за даними
виробника лакофарбових (основних) і
допоміжних матеріалів (додаток 8).
При цьому, відповідно до Платіжного
доручення № 1286 від 18.10.2011 р. позивач
сплатив страхувальнику страхове
відшкодування у сумі 16 992,54 грн.
Як зазначив Вищий господарський суд
України в постанові від 23.08.2011 у справі
№ 42/92 звіт про оцінку транспортного
засобу є лише попереднім оціночним
документом, в якому зазначається про
можливу, але не кінцеву суму, що
витрачена на відновлення
транспортного засобу. Реальним же
підтвердженням виплати суми
страхового відшкодування
страхувальнику, є саме платіжне
При цьому, Вищим господарським судом
України в постанові від 24.09.2013 р. у
справі № 925/112/13-г зазначено, що виходячи
з вимог ч. ч. 2, 3 ст. 22, ст. 1166 та ч. 2 ст.
1192 ЦК України, розмір реальних збитків
не може бути меншим реальної вартості
робіт виконаних або таких, які особа,
яка зазнала збитків, мусить виконати з
метою відновлення пошкодженої речі, що
відповідає загальному правилу
відшкодування збитків в повному
Таким чином, враховуючи вищенаведені
обставини, до позивача перейшло право
вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст.
993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про
страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у розмірі 16 992,54 грн.
При цьому, необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 12.1. Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
Відповідно до Полісу № АА/4424717, розмір
франшизи становить 500,00 грн., у зв'язку з
чим відповідач мав відшкодувати
позивачу 16 492,54 грн., у зв'язку з чим
позовні вимоги, заявлені у даній
справі, слід визнати обґрунтованими.
Водночас, враховуючи те, що
відповідачем було заявлено клопотання
про застосування строків позовної
давності, суд позбавлений можливості
вказані вимоги задовольнити.
Так, з матеріалів справи та положень ст.
ст. 512, 993 ЦК України та ст. 27 Закону
України «Про страхування» вбачається,
що позивач набув право вимоги до
відповідача в порядку суброгації.
Як зазначає Верховний Суд України в
листі від 19.07.2011 р., перехід права вимоги
від страхувальника (вигодонабувача) до
страховика називається суброгацією.
При суброгації нового зобов'язання із
відшкодування збитків не виникає -
відбувається заміна кредитора:
потерпілий (а ним є страхувальник або
вигодонабувач) передає страховику своє
право вимоги до особи, відповідальної
за спричинення шкоди. Внаслідок цього
страховик виступає замість
Хоч і регрес, і суброгація виникають на
підставі закону, проте вказані
Так суброгація виникає, зокрема, на
підставі ст. 993 Цивільного кодексу
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування», а регрес, зокрема, на
підставі ст. 38 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
Між поняттями суброгації та регресу
існують відмінності. За суброгації
відбувається лише зміна осіб у вже
наявному зобов'язанні (зміна активного
суб'єкта) зі збереженням самого
зобов'язання. Це означає, що одна особа
набуває прав і обов'язків іншої особи у
конкретних правовідносинах. У
процесуальному відношенні
страхувальник передає свої права
страховику на підставі договору і
сприяє реалізації останнім прийнятих
суброгаційних прав. При регресі одне
зобов'язання замінює собою інше, але
переходу прав від одного кредитора до
іншого не відбувається.
Регрес у страхуванні виникає стосовно
вузького кола осіб, тоді як суброгація
застосовуються щодо будь-якої особи,
відповідальної за настання страхового
випадку. При суброгації перебіг строку
позовної давності починається з
моменту виникнення страхового випадку.
При регресі - з моменту, коли страховик
виплатив страхове відшкодування, тобто
Оскільки, позивач набув права до
відповідача в порядку суброгації, то
строк позовної давності за вимогами
позивача почав спливати з моменту
виникнення страхового випадку, як це
зазначає Верховний Суд України в листі
Аналогічної позиції притримується і
Вищий спеціалізований суд України.
Зокрема у п. 27 Постанови пленуму від
01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» зазначається, що у випадку
суброгації відбувається лише заміна
осіб у вже наявному зобов'язанні
(заміна активного суб'єкта) зі
збереженням самого зобов'язання. У
такому разі страхувальник передає свої
права страховикові на підставі
договору і сприяє реалізації останнім
прийнятих суброгаційних прав. У
випадку регресу одне зобов'язання
замінює собою інше, але переходу прав
від одного кредитора до іншого не
Оскільки при суброгації відбувається
заміна особи в зобов'язанні, тому з
урахуванням положення статті 515 ЦК
суброгація застосовується лише до
майнового страхування.
Відповідно до ст. 515 ЦК України заміна
кредитора не допускається у
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора, зокрема у
зобов'язаннях про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.
Як вбачається з матеріалів справи
позивачем була відшкодована шкода
заподіяна майну, а не життю чи здоров'ю.
Таким чином, позивач виплативши
страхувальнику страхове
відшкодування, отримав право вимоги
про відшкодування шкоди, яке належало
страхувальнику. Тобто, в даному випадку
відбулася лише заміна сторін у
зобов'язанні, що підпадає під ознаки
Тотожної позиції притримується і Вищий
господарський суд України, який у своїй
постанові від 06.10.2014 р. № 922/1265/13
зазначає, що і регрес, і суброгація
виникають на підставі закону. Остання,
зокрема виникає на підставі ст. 993
Цивільного кодексу України та ст. 27
Закону України "Про страхування", якими
передбачено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток. З
аналізу зазначених норм вбачається, що
за суброгації відбувається лише зміна
осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна
активного суб'єкта) зі збереженням
самого зобов'язання. Це означає, що одна
особа набуває прав і обов'язків іншої
особи у конкретних правовідносинах. У
процесуальному відношенні
страхувальник передає свої права
страховику на підставі договору і
сприяє реалізації останнім прийнятих
суброгаційних прав. При регресі одне
зобов'язання замінює собою інше, але
переходу прав від одного кредитора до
іншого не відбувається. Тобто,
зазначені інститути мають різний режим
правового регулювання. Так, регрес
регулюється загальними нормами
цивільного права, а для суброгації
відповідно до ст. 993 Цивільного
кодексу України встановлений
особливий правовий режим. За цією
нормою страхувальник, який отримав
майнову шкоду в деліктному
правовідношенні набув право вимоги
відшкодування до заподіювача й строк
такої вимоги почав спливати у момент
заподіяння шкоди, але у зв'язку з
погашенням шкоди коштами страхового
відшкодування до страховика
переходить право вимоги (права
кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача із залишком строку
позовної давності, оскільки відповідно
до статті 262 Цивільного кодексу України
заміна сторін у зобов'язанні не змінює
порядку обчислення та перебігу
позовної давності. У спірному
зобов'язанні відбулася заміна
кредитора - страхувальник передав
страховикові, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
право вимоги до особи, відповідальної
за завдані збитки. При цьому строк
позовної давності у страховому
зобов'язанні є загальним (три роки) та
його перебіг починається від дня
настання страхового випадку.
Аналогічної правової позиції
дотримується і Верховний суд України у
постанові від 25.12.2013 р. зі справи
№6-112цс13, рішення якого відповідно до
ст. 111-28 Господарського процесуального
кодексу України, прийняті за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.
Згідно ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Враховуючи те, що страховий випадок мав
місце 14.09.2011 р., то позовна давність
спливає 14.09.2014 р.
Позовну заяву було подано до
господарського суду міста Києва 06.10.2014
р. Тобто, позивач звернувся до суду
після спливу строку позовної давності.
Згідно з ст. 267 Цивільного кодексу
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
Представник відповідача подав
відповідну заяву про застосування
строку позовної давності 28.10.2014 р. через
відділ діловодства господарського
суду міста Києва.
Відповідно до пункту 2.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом
частини першої статті 261 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.
Статтею 267 Цивільного Кодексу
передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.
Вимоги позивача про стягнення суми
страхового відшкодування не
суперечать закону та є обґрунтованими,
проте не підлягають задоволенню з
підстав пропуску позивачем строку
позовної давності, про що було заявлено
Що ж стосується тверджень позивача
щодо подання позову в межах строку
позовної давності, однак через
повернення позовної заяви без розгляду
та подання її повторно через певний
проміжок часу з пропущенням строку
позовної давності слід зазначити
Відповідно до п. 4.4.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів», за
змістом частини другої статті 264 ЦК
України переривання перебігу позовної
давності шляхом пред'явлення позову
матиме місце у разі не будь-якого
подання позову, а здійсненого з
додержанням вимог процесуального
закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому
якщо господарським судом у прийнятті
позовної заяви відмовлено (стаття 62
ГПК) або її повернуто (стаття 63
названого Кодексу), то перебіг позовної
давності не переривається. Так само не
перериває цього перебігу подання
позову з порушенням правил
підвідомчості справ.
Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено пропуск позивачем строку
позовної давності, тому позовні вимоги
не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити.

2. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.11.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака