м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/22443/14 12.11.14

Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Чинчин О.В., при
секретарі судового засідання Бігмі
Я.В., розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астеліт»
провизнання договору про встановлення
сервітуту недійсним

Представники:

від Позивача: Лесюк Н.Д.(представник за
Довіреністю);

від Відповідача: 1. Дрищ С.С.(представник
за Довіреністю);

2. Дудинська Т.М.
(представник за Довіреністю);

3. Середа Ю.В.
(представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» (надалі також
- «Позивач») звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» (надалі
також - «Відповідач») про визнання
договору про встановлення сервітуту №
КІ0531 від 01.04.2013 року недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 01
квітня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» (володілець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Астеліт»
(сервітуарій) укладено Договір №КІ0531
про встановлення сервітуту, в якому
зазначено, що з підписанням договору
володілець надає сервітуарію право
обмеженого строкового оплатного
користування - частину даху будинку
(сервітут), що знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Урицького, буд. 18. Однак,
Позивач зазначає, що до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» надійшло
колективне звернення власників
квартир житлового будинку № 18 по вул.
Липківського (стара назва - Урицького) з
приводу встановлення антен мобільного
зв'язку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» без їх
згоди, як власників квартир та
співвласників даху будинку, що є
суттєвим порушенням законодавства.
Правова позиція Товариства з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ», в моменту
укладення Договору про встановлення
сервітуту, ґрунтувалася на тому, що
договір про встановлення сервітуту не
є способом розпорядження майном, була
помилковою, оскільки за змістом статті
317 Цивільного кодексу України під
розпорядженням майном мається на увазі
можливість визначення його юридичної
долі, в тому числі і встановлення
обтяжень, яким, зокрема, є сервітут.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 20.10.2014 р. порушено провадження у
справі № 910/22443/14, судове засідання
призначено на 05.11.2014 р.

04.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду про
порушення провадження по справі від
20.10.2014 року.

05.11.2014 року в судове засідання з'явились
представники сторін. Представник
позивача подав документи для долучення
до матеріалів справи. Представники
відповідача подали відзив на позовну
заяву, в якому зазначено, що сервітут,
як право користування чужим майном, за
своє природою не потребує згоди
власників даного майна на отримання
даного майна. Також, Відповідач звертає
увагу на те, що Позивач хибно трактує
зміст статті 317 Цивільного кодексу
України, оскільки укладення спірного
договору не тільки з правової точки
зору не обмежує мешканців будинку у їх
праві володіння, користування та
розпорядження дахом будинку, але і
фактично ніяким чином не перешкоджає
застосуванню таких прав.

Суд, ознайомившись з матеріалами
справи, вислухавши представників
сторін, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою
повного та всебічного розгляду спору,
прийшов до висновку - зобов'язати
Позивача надати: письмові пояснення чи
заперечення з посиланням на належні
докази з урахуванням відзиву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Астеліт"; належним
чином засвідчену копію Типового
договору, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ" та мешканцями
будинку.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.11.2014 року відкладено
розгляд справи на 12.11.2014 року.

11.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду отримано від Позивача
заперечення на відзив Товариства з
обмеженою відповідальністю «Астеліт»
та додаткові докази по справі.

В судовому засіданні 12.11.2014 року
представник Позивача підтримав вимоги
та доводи позовної заяви. Представники
Відповідача проти задоволення
позовних вимог заперечили.

Відповідно до статті 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 12 листопада 2014
року, на підставі статті 85
Господарського процесуального кодексу
України, оголошено вступну та
резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

01 квітня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» (володілець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Астеліт»
(сервітуарій) укладено Договір №КІ0531
про встановлення сервітуту, в якому
зазначено, що з підписанням договору
володілець надає сервітуарію право
обмеженого строкового оплатного
користування - частину даху будинку
(сервітут), що знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Урицького, буд. 18.

Пунктом 2.3. Договору визначено, що
цільове призначення сервітуту:
встановлення (прокладка) та
використання лінійного
телекомунікаційного обладнання
сервітуарія.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
Позивач зазначає, що до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» надійшло
колективне звернення власників
квартир житлового будинку № 18 по вул.
Липківського (стара назва - Урицького) з
приводу встановлення антен мобільного
зв'язку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» без їх
згоди, як власників квартир та
співвласників даху будинку, що є
суттєвим порушенням законодавства.
Правова позиція Товариства з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ», в моменту
укладення Договору про встановлення
сервітуту, ґрунтувалася на тому, що
договір про встановлення сервітуту не
є способом розпорядження майном, була
помилковою, оскільки за змістом статті
317 Цивільного кодексу України під
розпорядженням майном мається на увазі
можливість визначення його юридичної
долі, в тому числі і встановлення
обтяжень, яким, зокрема, є сервітут.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів (стаття 20
Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається частиною 2 статті 16
Цивільного кодексу України, до яких,
зокрема, відноситься визнання
правочину недійсним. Аналогічні
положення містить статті 20
Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними.

Як вбачається з позовної заяви, в
обґрунтування своїх вимог Позивач
посилається на те, що правова позиція
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ», в момент
укладення Договору про встановлення
сервітуту, ґрунтувалася на тому, що
договір про встановлення сервітуту не
є способом розпорядження майном, була
помилковою, оскільки за змістом статті
317 Цивільного кодексу України під
розпорядженням майном мається на увазі
можливість визначення його юридичної
долі, в тому числі і встановлення
обтяжень, яким, зокрема, є сервітут.
Крім того, до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» надійшло
колективне звернення власників
квартир житлового будинку № 18 по вул.
Липківського (стара назва - Урицького) з
приводу встановлення антен мобільного
зв'язку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» без їх
згоди, як власників квартир та
співвласників даху будинку, що є
суттєвим порушенням законодавства.

Так, частиною 2 статті 382 Цивільного
кодексу України визначено, що
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

Отже, Суд зазначає, що вказана норма
Цивільного кодексу України визначає
правовий режим допоміжних приміщень і
приміщень загального користування
житлового будинку у дво- або
багатоквартирному будинку. Зокрема, за
власниками квартир у таких будинках на
праві спільної сумісної власності
закріплюються приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця
норма спрямована на порядок
користування мешканцями квартир
зазначеними приміщеннями та
обладнанням.

Відповідно до статті 369 Цивільного
кодексу України, співвласники майна, що
є у спільній сумісній власності,
володіють і користуються ним спільно,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Розпоряджання майном, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників. У разі вчинення одним із
співвласників правочину щодо
розпорядження спільним майном
вважається, що він вчинений за згодою
всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Як встановлено Судом, при укладення 01
квітня 2013 року спірного Договору №КІ0531
про встановлення сервітуту, Товариство
з обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» виступало як
«володілець» відносно до предмету
вказаного Договору.

Однак, Суд зазначає, що як вбачається з
матеріалів справи, відповідно до Акту
приймання-передачі об'єкту в
експлуатацію (вул. Урицького, 18) від 17
липня 2012 року та Авізо № 39, Товариство з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» є лише
експлуатуючою організацією будинку по
вул. Урицького, 18 в Солом'янському
районі міста Києва.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що до
матеріалів справи не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження наділення Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ»
повноваженнями співвласників будинку
по вул. Урицького, 18 в Солом'янському
районі міста Києва на укладення
Договору №КІ0531 про встановлення
сервітуту.

Також, Суд зазначає, що доводи
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» про те, що
договір про встановлення сервітуту не
є способом розпорядження майном є
безпідставними, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу
України визначено, що власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Право розпорядження - це юридично
закріплена можливість власника
самостійно вирішувати юридичну і
фактичну долю майна шляхом його
відчуження іншим особам, зміни його
стану чи призначення тощо (наприклад,
продати, подарувати, передати за
заповітом майно).

Таким чином, за змістом статті 317
Цивільного кодексу України під
розпорядженням майном мається на увазі
можливість визначення його юридичної
долі, в тому числі і встановлення
обтяжень, яким, зокрема, є сервітут.

Аналогічна позиція викладена в Ухвалі
Верховного Суду України від 10 березня
2011 року у справі № 6-37666св10.

Отже, враховуючи вищевикладені
положення норм чинного законодавства
України та приймаючи до уваги
встановлені фактичні обставини справи,
Суд приходить до висновку, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» -
задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір про
встановлення сервітуту № КІ0531 від 01
квітня 2013 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» (01032, м.Київ,
ВУЛИЦЯ ВЄТРОВА, будинок 11,
Ідентифікаційний код юридичної особи
35624398) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» (03110, м.Київ,
ВУЛИЦЯ СОЛОМ'ЯНСЬКА, будинок 11, ЛІТЕРА
"А", Ідентифікаційний код юридичної
особи 22859846).

3 Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» (03110, м.Київ,
ВУЛИЦЯ СОЛОМ'ЯНСЬКА, будинок 11, ЛІТЕРА
"А", Ідентифікаційний код юридичної
особи 22859846) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БУДСЕРВІСЦЕНТР-КОМФОРТ» (01032, м.Київ,
ВУЛИЦЯ ВЄТРОВА, будинок 11,
Ідентифікаційний код юридичної особи
35624398) 1 218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) гривень 00 копійок
судового збору.

4. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

5.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата складання та підписання повного
тексту рішення: 14 листопада 2014 року.

Суддя
О.В. Чинчин