ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.11.14р. Справа № 904/8019/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТОРГ-ІНВЕСТ", м.
Новомосковськ Дніпропетровської
області

до Приватного підприємства
"КОМЕРЦБУД-Д", м. Дніпропетровськ

про визнання договору поставки
недійсним

Суддя Бєлік В.Г.

Представники:

від позивача: Солодовнікова А.В.,
довіреність № б/н від 01.10.2014 року,
представник;

від відповідача: Максименко В.І.,
довіреність № 06/10/14 від 06.10.2014 року,
представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торг-Інвест"
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
Приватного підприємсва "Комерцбуд-Д"
про визнання недійсним Договору
поставки № 24/03/14-ШД від 24.03.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
в момент укладення спірного
договору відповідачем не були
додержані вимоги, встановлені ст. 203 ЦК
України, що є підставою для визнання
вказаного договору недійсним. Позивач
вважає, що договір не є реальним без
передачі йому товарно-транспортних
накладних, наполягає на тому, що при
підписанні договору порушувались його
законні права та інтереси.

Відповідач позов не визнає, просить
відмовити позивачу в задоволенні
позову.

05.11.2014р. відповідачем подано зустрічну
позовну заяву, в якій він просить
визнати Договір поставки № 24/03/14-ШД від
24.03.2014р. дійсним.

Ухвалою від 06.11.2014р. зустрічна позовна
заява прийнята судом до розгляду.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, в
судовому засіданні, призначеному на
06.11.2014р. о 10:30 год., було оголошено
перерву до 13.11.2014р. о 10:45год.

В судовому засіданні, що відбулось
13.11.2014р., представник позивача за
зустрічною позовною заявою відмовився
від поданого ним зустрічного позову.

За згодою представників сторін, в
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення
відповідно до ч.2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників
відповідача, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В :

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торг-Інвест"
(Покупець) та Приватним підприємсвом
"Комерцбуд-Д" (Продавець) укладений
Договір поставки № 24/03/14-ШД від 24.03.2014р.

Згідно з п. 1.1. Продавець зобов'язується
передати у власність покупця, а
покупець на умовах цього договору
прийняти і оплатити шпали дерев'яні не
пропитані відповідно до спеціфікацій,
рахунків і накладних, які є невід'ємною
частиною цього договору.

Загальна сума даного договору складає
24 000 000,00грн. (п. 3.2.Договору).

Оплата отриманого товару проводиться
на умовах, визначених у Спеціфікаціях
(п. 4.3. Договору). До матеріалів справи
надано Спеціфікації 1-4 до спірного
договору, якими визначено строк
поставки - до 31.12.2014р. та умови оплати -
протягом 90-та днів з момента поставки.

Позивач стверджує, що в момент
укладення спірного договору
відповідачем не були додержані вимоги,
встановлені ст. 203 ЦК України, що є
підставою для визнання вказаного
договору недійсним. На його думку,
договір не є реальним без передачі йому
товарно-транспортних накладних.
Наполягає на тому, що при підписанні
договору порушувались його законні
права та інтереси.

Суд вважає, що позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
"Дніпропетровський завод з ремонту та
будування пасажирських вагонів" не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

За приписами ст.215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо доводів позивача про не
дотримання визначеної законом
процедури оформлення та проведення
таких договорів, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 208 Цивільного кодексу
України у письмовій формі належить
вчиняти правочини між юридичними
особами. Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Зміст спірного договору викладено в
одному документі підписаному в двох
ідентичних екземплярах директорами
підприємств, підписи сторін скріплені
печатками підприємств, що відповідає
вимогам чинного законодавства, до
простої письмової форми.

Отже, доводи позивача щодо
невідповідності форми спірного
договору вимогам діючого
законодавства є необгрунтованими.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК
України).

Посилання позивача на те, що Договір
поставки № 24/03/14-ШД від 24.03.2014р. є
недійсним як такий, що порушує
публічний порядок, вчинений з метою, що
суперечить інтересам держави та
моральним засадам суспільства,
оскільки є фіктивним, то вони також не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 228 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

До таких договорів можна віднести
договори, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: договори, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Згідно до п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Матеріали справи
не містять таких доказів.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином.

Згідно з п. 24. Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.,
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину.

Аналогічна думка висловлена у п. 3.11.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від 29.05.2013,
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", а саме, ознака фіктивності
має бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Матеріали справи не містять доказів
наявності такого умислу у сторін.
Натомість самим позивачем до справи
надані копії видаткових накладних,
підписаних уповноваженими
представниками стрін за спірним
договором, та докази оплати отриманого
товару.

Отже, сторонами спірний договір
виконувався, тобто носить реальний
характер.

Те, що продавець не передав покупцю
товаро-транспортні накладні не
спростовує того, що дії стрін під час
укладення та виконання спірного
договору були направлені на реальне
настання наслідків, що передбачені
саме договором поставки, що виключає
можливість визнання цього договору
фіктивним та таким, що суперечить
інтересам держави та моральним засадам
суспільства.

Таким чином, доводи позивача про
недійснисть Договору поставки №
24/03/14-ШД від 24.03.2014р. підчас розгляду
справи не знайшли свого підтвердження.
За таких обставин, правові підстави для
задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

05.11.2014р. відповідачем подано зустрічну
позовну заяву, в якій він просить
визнати Договір поставки № 24/03/14-ШД від
24.03.2014р. дійсним.

Ухвалою від 06.11.2014р. зустрічна позовна
заява прийнята судом до розгляду.

В судовому засіданні, що відбулось
13.11.2014р., представник позивача за
зустрічною позовною заявою відмовився
від поданого ним зустрічного позову.

Перевіривши повноваження представника
та роз'яснивши наслідки прийняття
судом відмови від позову, суд вважає за
можливе прийняти відмову від
зустрічного позову.

Відповідно до ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмова
прийнята судом.

Отже провадження по справі за
зустрічним позовом підлягає
припиненню.

Керуючись ст. 49, 79 ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В первісному позові відмовити.

Провадження за зустрічним позовом
припинити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до ст.84
ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено

18.11.2014р.

Суддя В.Г. Бєлік