ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.Справа № 916/3961/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Заболотна І.В.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю „Вог
Рітейл" до Публічного акціонерного
товариства „Фінростбанк" про
стягнення 55606,43 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Вог Рітейл"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
„Фінростбанк" про стягнення 55606,43 грн.,
посилаючись на наступне.

03.03.2014 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
купівлі-продажу паливно-мастильних
матеріалів з використанням
пластикових смарт-карт на АЗС № СК700.

Відповідно до п. 2.1 договору позивач як
продавець зобов'язався передати у
власність відповідача як покупця через
АЗС з використанням смарт-карт
паливно-мастильні матеріали, а
відповідач покупець повинен прийняти
та оплатити вартість на умовах
договору. Поставка ПММ здійснюється
частинами на умовах EXW (Інкотермс 2010)
франко - термінали АЗС.

Відтак, позивач вказує, що відповідно
до умов договору продавець
зобов'язується передати покупцю
паливно - мастильні матеріали
частинами на умовах EXW франко-термінали
АЗС шляхом вибірки покупцем паливно -
мастильні матеріали на АЗС.

Згідно з п. 3.6. договору накладна на
відпуск товарно-матеріальних
цінностей формується продавцем
протягом місяця. При цьому по факту
передачі паливно-мастильних
матеріалів за відповідний період
надається покупцю для підписання акт
приймання-передачі та видаткова
накладна.

Відповідно до п. 4.4 договору оплата
покупцем вартості відпущених
паливно-мастильних матеріалів
здійснюється періодично протягом 7
календарних днів з моменту фактичного
отримання покупцем паливно-мастильних
матеріалів на АЗС.

Як зазначає позивач, відповідно до умов
договору в період червень - липень 2014
року позивачем було передано, а
відповідачем прийнято 2 партії
паливно-мастильних матеріалів на
загальну суму 78391,37 грн., що були
частково оплачені на суму 36048,28 грн.
Таким чином, за ствердженнями позивача,
відповідачем було отримано та не
оплачено вартість паливно-мастильних
матеріалів на суму 42343,09 грн., а саме:

- партія від 30.06.2014 року згідно
видаткової накладної №108017 на суму 48475,38
грн., що підтверджується актом
приймання-передачі за період з 01 по 30
червня 2014 року, була сплачена частково
на суму 36048,28 грн., тому залишок боргу
складає 12427,10 грн.;

- партія від 18.07.2014 року згідно
видаткової накладної №125402 на суму 29
915,99 грн., що підтверджується актом
приймання-передачі за період з 01 по 31
липня 2014 року, повністю не оплачена.

Як стверджує позивач, в підтвердження
розміру заборгованості відповідачем
неодноразово підписувались акти
звірки взаєморозрахунків, зокрема
останній за період липень 2014 року, за
яким сальдо розрахунків станом на
31.07.2014 року було на користь позивача на
суму 42 343,09 грн. Після цього
відповідачем не здійснено жодної
оплати, хоча на адресу відповідача
19.08.2014 року рекомендованим листом було
надіслано вимогу про оплату
заборгованості від 18.08.2014 року за № 1227,
яка була отримана відповідачем 22.08.2014
року.

До того ж позивач вказує, що згідно
положень ст. 625 Цивільного кодексу
України відповідач у зв'язку з
простроченням виконання зобов'язання
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми.

Наразі позивач зазначає, що
прострочення оплати по поставці від
30.06.2014 р. згідно видаткової накладної №
108017 на суму 48 475,38 грн. наступило з 08.07.2014
року, а по поставці від 18.07.2014 року
згідно видаткової накладної № 125402 на
сум 29 915,99 грн. - з 26.07.2014 року. Відтак,
позивачем здійснено розрахунок 3%
річних в сумі 105,39 грн. та інфляційних
втрат в сумі 388,45 грн., які заявлені до
стягнення.

Також позивач посилається на те, що у
випадку прострочення здійснення
оплати товару покупець згідно з п. 9.2
договору зобов'язався сплатити пеню,
яка становить 1925,09 грн., при цьому у
випадку несплати понад 30 календарних
днів - штраф в розмірі 10% від суми
заборгованості, що становить 4234,31 грн.

Крім того, з огляду на положення п. 9.4.
договору, за якими за несвоєчасне
проведення розрахунків продавець має
право стягнути завдані збитки,
причинені несвоєчасним проведенням
розрахунків за паливно-мастильні
матеріали та зміні (збільшені) курсу
долара США до гривні, які обраховуються
за відповідною формулою, позивач
стверджує, що збитки від зміни курсу
долара США складають 6610,10 грн., які
заявлені до стягнення.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 30.09.2014 р. позовну заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Вог Рітейл"
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 916/3961/14, при
цьому розгляд справи призначено в
засіданні суду.

Відповідач відзив на позов не надав,
також представник відповідача у судові
засідання не з'явився, хоча про дату,
час та місце розгляду справи
відповідач був повідомлений судом
належним чином за адресою, зазначеною в
позовній заяві, що значиться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб
фізичних осіб-підприємців, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
поштові повідомлення про вручення
ухвал суду (а.с. 32, 38).

У зв'язку з вказаним справу розглянуто
за наявними в ній матеріалами
відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши та дослідивши
всі письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

03 березня 2014 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю „Вог
Рітейл" (продавець) та Публічним
акціонерним товариством „Фінростбанк"
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу паливно-мастильних
матеріалів з використанням
пластикових смарт-карт на АЗС № СК700,
відповідно до п. 2.1 якого позивач як
продавець зобов'язується передавати у
власність відповідача як покупця через
АЗС (АЗК), що розміщені на території
України, з використанням смарт-карт
паливно-мастильні матеріали, а
відповідач зобов'язується приймати у
власність ПММ та оплачувати їх
вартість.

Згідно п. 2.2. договору якість
паливно-мастильних матеріалів повинна
відповідати ДСТУ, технічним умовам
виробника, що підтверджується
сертифікатом відповідності та/або
паспортом якості, копія якої
знаходиться на АЗС.

За умовами п. 2.3 договору покупець купує
у продавця смарт-карти на умовах та по
вартості додатково погоджених
сторонами в договорі купівлі-продажу
смарт-карти згідно додатку № 2 до
даного договору на підставі підписаних
актів приймання-передачі.

В п. 3.1 договору зазначено, що поставка
паливно-мастильних матеріалів
здійснюється частинами на умовах EXW
(Інкотермс 2010) франко - термінали АЗС,
шляхом вибірки покупцем (довіреною
особою покупця) паливно-мастильних
матеріалів на АЗС. Датою поставки
паливно-мастильних матеріалів
вважається дата, що вказана у чеку з POS -
терміналу, або спеціальній відомості.

За умовами п. 3.3. договору відпуск
паливно-мастильних матеріалів покупцю
здійснюється на підставі пред'явлення
смарт - карти оператору АЗС з
використанням POS - терміналу, при умові
правильного введення РIN - коду
смарт-карти.

Згідно з п. 3.6. договору продавець
протягом місяця формує накладні на
відпуск товарно-матеріальних
цінностей та податкові накладні. При
цьому по факту відпуску
паливно-мастильних матеріалів
продавцем за відповідний період
надається покупцю для підписання акт
приймання-передачі та видаткова
накладна. Акт приймання-передачі
підтверджує факт передачі
паливно-мастильних матеріалів у
власність покупця за відповідний
період. Вищевказані документи
надаються покупцеві для підписання
після 7 робочого числа місяця
наступного за звітним.

Ціна та умови оплати
паливно-мастильних матеріалів
визначена у 4 розділі договору.

Згідно п. 4.1.договору ціна
паливно-мастильних матеріалів
визначається на момент поставки
(вибірки) згідно зазначеної ціни на
кожну марку паливно-мастильних
матеріалів в інформаційному табло АЗС.
Сторони погодили, що ціна
паливно-мастильних матеріалів є
узгодженою, коли покупець (довірена
особа покупця) здійснили вибірку
паливно-мастильних матеріалів з АЗС на
умовах договору та отримали документ,
що визначений у п. 3.5 договору. В ціну
паливно-мастильних матеріалів
включено податок на додану вартість.
Ціна паливно-мастильних матеріалів
відображається в чеку з POS - термінала,
відомості та підтверджується
видатковими накладними або актами
приймання-передачі.

В п. 4.2. договору визначено, що
розрахунки за паливно-мастильні
матеріали здійснюються покупцем в
українській національній валюті -
гривні, шляхом перерахування грошових
коштів на рахунок продавця, або
внесення грошових коштів в касу
продавця. При безготівковій формі
розрахунків виконанням покупцем умов
оплати паливно-мастильних матеріалів
вважається момент зарахування коштів
на рахунок продавця.

Відповідно до п. 4.4 договору оплата
покупцем вартості відпущених
паливно-мастильних матеріалів
здійснюється періодично протягом 7
календарних днів з моменту фактичного
отримання покупцем паливно-мастильних
матеріалів на АЗС. При цьому оплата
здійснюється за ціною, встановленою на
день відпустки паливно-мастильних
матеріалів.

Згідно п. 4.5. договору загальна
орієнтовна сума даного договору
становить 1500000,00 грн., в тому числі
податок на додану вартість. Сума
договору може бути змінена в
залежності від потреб покупця, про що
сторони укладають додаткову угоду.

Згідно п. 12.3 договору у випадку коли
сума договору перевищила обумовлену
сторонами і жодна сторона не заявила
про намір його розірвання, то сторони
визначили, що сума договору кожного
разу збільшується на першопочаткову
суму договору.

Строк дії договору визначений у
розділі 12, згідно п. 12.1 якого договір
набирає сили з моменту його підписання
сторонами та діє протягом 1 року, але в
будь-якому випадку до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
по договору.

В п. 12.2 договору зазначено, що у випадку
коли жодна із сторін протягом одного
місяця до закінчення терміну дії
договору не заявила про намір його
розірвати та продовжує надалі
користуватися смарт-картами, то
договір вважається таким, що діє на
наступний період 1 календарний рік на
умовах передбачених даним договором,
але в будь-якому випадку не більше 2
років з дати підписання.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі
договір поставки є підставою для
виникнення у сторін за цим договором
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є
обов'язковим для виконання його
сторонами.

В свою чергу відповідно до ст. 655
Цивільного кодексу України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 692 вказаного Кодексу
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Якщо покупець
відмовився прийняти та оплатити товар,
продавець має право за своїм вибором
вимагати оплати товару або відмовитися
від договору купівлі-продажу.

Таким чином, за загальним правилом,
виходячи зі змісту вказаних положень
Цивільного кодексу України, покупець
повинен виконати свій обов'язок щодо
оплати товару після його прийняття,
тобто сплатити продавцеві повну ціну
вже переданого товару.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

У відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного
кодексу України обов'язок продавця
передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження
покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару.

Як з'ясовано судом та вбачається з
матеріалів справи, на виконання умов
вказаного договору № СК700 від 03.03.2014 р.
позивач в період червень-липень 2014 року
відпустив на користь відповідача
паливно-мастильні матеріали на
загальну суму 78391,37 грн., що
підтверджується видатковими
накладними № 108017 від 30.06.2014 року на суму
48475,38 грн. та № 125402 від 18.07.2014 р. на суму
29915,99 грн. та актами приймання-передачі
за період з 01 по 30 червня 2014 року і за
період з 01 по 31 липня 2014 року, копії яких
містяться в матеріалах справи. При
цьому передані позивачем
паливно-мастильні матеріали були
отримані відповідачем, що вбачається з
підпису уповноваженої особи
відповідача на вищезазначених
накладних, які скріплені печаткою
відповідача.

Відтак, суд доходить до висновку про
належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за спірним договором
купівлі-продажу паливно-мастильних
матеріалів.

За статтею 538 Цивільного кодексу
України виконання свого обов'язку
однією із сторін, яке відповідно до
договору обумовлене виконанням другою
стороною свого обов'язку, є зустрічним
виконанням зобов'язання, при якому
сторони повинні виконувати свої
обов'язки одночасно, якщо інше не
встановлено умовами договору, актами
цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем
паливно-мастильних матеріалів від
позивача як продавця є підставою
виникнення у відповідача зобов'язання
оплатити вартість отриманих
паливно-мастильних матеріалів.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

За умовами п. 4.1 договору відповідач
зобов'язався оплатити товар протягом 7
календарних днів з моменту фактичного
отримання покупцем паливно-мастильних
матеріалів на АЗС.

Однак, відповідач в порушення умов
договору купівлі-продажу № СК700 не
оплатив повну вартість переданих
паливно-мастильних матеріалів, тим
самим прострочив виконання свого
обов'язку щодо сплати вартості
придбаних ПММ. Так, за ствердженнями
позивача, за видатковою накладною №
108017 від 30.06.2014 року відповідачем була
проведена часткова оплата на суму 36048,28
грн. у зв'язку з чим заборгованість
відповідача по цій накладній складає
12427,10 грн. (48475,38 грн. - 36048,28 грн.), а
поставлені ПММ згідно видаткової
накладної № 125402 на суму 29915,99 грн. не
оплачені повністю.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.08.2014 року позивачем направлялась на
адресу відповідача рекомендованим
листом вимога про оплату
заборгованості від 18.08.2014 року за № 1227,
що була отримана відповідачем 22.08.2014
року, але залишена без задоволення.

Таким чином, сума боргу відповідача за
отримані паливно-мастильні матеріали
складає 42343,09 грн. (12427,10 грн. - 29 915,99 грн.).

При цьому слід зазначити, що наявність
спірної суми заборгованості
відповідач не спростував, докази, які б
підтверджували факт повної сплати
відповідачем вартості придбаних
паливно-мастильних матеріалів, в
матеріалах справи відсутні. Адже
частиною другою статті 22 ГПК України
передбачено, що сторони мають право
подавати докази, брати участь у
дослідженні доказів, заявляти
клопотання тощо; обґрунтовувати свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в
силу ст. 32 ГПК України є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інших обставин, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Наразі несплатою позивачу вказаної
суми заборгованості за
паливно-мастильні матеріали згідно
укладеного між сторонами договору
купівлі-продажу № СК700 відповідач
порушив умови цього договору, що є
недопустимим згідно ст. 525 Цивільного
кодексу України. За таких обставин, суд
вважає обґрунтованими вимоги позивача
про стягнення з відповідача
заборгованості за вказаним договором в
розмірі 42343,09 грн.

З огляду на те, що за умовами договору №
СК700 розрахунок за паливно-мастильних
матеріалів мав бути здійснений у
7-денний термін, відповідно суд
доходить до висновку про прострочення
виконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо оплати придбаних
паливно-мастильних матеріалів

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

При цьому невиконання зобов'язання або
виконання зобов'язання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), що мало місце у
даному випадку (несплата відповідачем
всієї вартості ПММ) згідно ст. 610
Цивільного кодексу України є
порушенням зобов'язання, зокрема з боку
відповідача.

В свою чергу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3
ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

За умовами п. 9.2 договору у випадку
непроведення розрахунків покупцем
згідно умов розділу 4 даного договору,
покупець зобов'язується на користь
продавця сплатити пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожен день
прострочення, а у випадку непогашення
заборгованості протягом більш як 30
календарних днів з моменту виникнення
такої заборгованості, покупець
зобов'язаний додатково, крім пені,
сплатити на користь продавця штраф у
розмірі 10% від суми заборгованості.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551
Цивільного кодексу України, предметом
неустойки може бути грошова сума,
рухоме і нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК
України учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Стаття 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України, а також за
період у шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців.

Так, з огляду на несвоєчасне виконання
відповідачем зобов'язань за вказаним
договором № СК700 щодо здійснення
оплати за поставлені паливно-мастильні
матеріали позивачем нараховано
відповідачу пеню в сумі 1925,09 грн.,
виходячи з існуючої суми боргу 12427,10
грн. по накладній № 108017 від 30.06.2014 р. за
період з 08.07.2014 р. по 22.09.2014 року, а також
на суму боргу 29915,99 грн. по накладній №
125402 від 18.07.2014 р. за період з 26.07.2014 р. по
22.09.2014 року, враховуючи діючу у період
прострочення облікову ставку НБУ.
Дослідивши та перевіривши доданий
позивачем до позовної заяви розрахунок
вказаної суми пені, суд вважає його
обґрунтованим та арифметично
правильним

Крім того, суд вважає цілком
обґрунтованими вимоги позивача про
стягнення з відповідача, крім пені,
також встановленого п. 9.2. договору
штрафу в розмірі 10% від суми
заборгованості, адже прострочення
оплати відповідачем
паливно-мастильних матеріалів мало
місце понад 30 календарних днів. Відтак,
з відповідача підлягає стягненню штраф
в сумі 4234,31 грн. (42343,09 грн. х10%),
розрахунок якого додано до позову.

До того ж частиною 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України визначено, що боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому застосування положень
частини другої названої статті не
передбачає наявність вини боржника,
оскільки згідно частини першої цієї ж
статті боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Наразі слід зазначити, що згідно
положень ЦК проценти річних є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань. Так, розмір таких
процентів річних може бути визначений
сторонами в договорі.

Відповідно п. 9.3. договору № СК700 за
прострочення виконання грошового
зобов'язання згідно умов договору,
покупець повинен сплатити проценти в
розмірі 3% річних від суми
заборгованості за кожен день
прострочення згідно зі ст.625 ЦК України.

З огляду на те, що в укладеному
сторонами по справі договорі
встановлено також 3% річних, відповідно
сплаті підлягають саме 3% річних від
простроченої суми за весь час
прострочення.

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо оплати за відпущені
паливно-мастильні матеріали, суд
вважає, що позивачем цілком правомірно
нараховано 3% річних на суму боргу 12427,10
грн. по накладній № 108017 від 30.06.2014 р. за
період з 08.07.2014 р. по 20.08.2014 року (43 дн.), а
також на суму боргу 29915,99 грн. по
накладній № 125402 від 18.07.2014 р. за період з
26.07.2014 р. по 20.08.2014 року (25 дн.), що
складають 105,39 грн., розрахунок яких
додано до позову.

Також позивачем здійснено нарахування
інфляційних на відповідну суму боргу
по кожній поставці за окремою
видатковою накладною № 108017 і № 125402 за
період з липня по серпень 2014 року із
застосуванням сукупного індексу
інфляції у вказаному періоді.

Так, індекс інфляції це додаткова сума,
яка сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі. Офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державною
службою статистики України, визначає
рівень знецінення національної
грошової одиниці України, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні.

Згідно листа Вищого господарського
суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" сума боргу з урахуванням індексу
інфляції повинна розраховуватися,
виходячи з індексу інфляції за кожний
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція)
(Постанова Вищого господарського суду
України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист
Верховного Суду України "Рекомендації
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ"
від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в середньому
на місяць і здійснюється шляхом
множення суми заборгованості на момент
її виникнення на сукупний індекс
інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (Постанова
Вищого господарського суду України від
01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14 від
17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що
факт знецінення або не знецінення
грошових коштів і відповідно
обґрунтованість заявлених до
стягнення збитків від інфляції
необхідно встановлювати на момент
звернення до суду з позовом про таке
стягнення та ухвалення по ньому
судового рішення.

З огляду на вказане та з урахуванням
Рекомендацій Верховного Суду України
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р.,
судом було перевірено здійснений
позивачем розрахунок інфляційних
нарахувань, доданий до позову, на
загальну суму 388,45 грн. та встановлено
правильність вказаного розрахунку.

При цьому в п. 9.4. договору передбачено,
що за несвоєчасне проведення
розрахунків у відповідності до умов
договору продавець має право стягнути
завдані збитки, спричинені
несвоєчасним проведенням розрахунків
за паливно-мастильні матеріали та
зміні (збільшенні) курсу долара США до
гривні, які обраховуються за формулою:

S= (C*A0/А1) - C, де S - завдані збитки, які
підлягають сплаті покупцем; A0 -
вартість долара США у гривнях на день
пред'явлення вимоги до покупця, А1 -
вартість долара США у гривнях на дату
поставки паливно-мастильних
матеріалів, C - вартість поставлених але
неоплачених паливно-мастильних
матеріалів відповідно до умов
договору. При цьому сторони приймають
курс долара США, встановлений
Національним банком України.

З наданого позивачем розрахунку
вбачається, що розмір збитків,
спричинених несвоєчасним проведенням
розрахунків за паливно-мастильні
матеріали та зміною курсу долара США до
гривні станом на 22.09.2014 р., склав 6610,10
грн. Враховуючи погодження сторонами в
договорі такої умови щодо
відшкодування відповідачем збитків,
спричинених несвоєчасним проведенням
розрахунків за паливно-мастильні
матеріали та зміною курсу долара США до
гривні, суд вважає правомірними вимоги
про стягнення вказаної суми збитків
поряд із інфляцією. .

Відтак, загальна сума заборгованості
відповідача, що підлягає стягненню на
користь позивача, становить 55606,43 грн.
(42343,09 грн. основного боргу + 1925,09 грн.
пені + 4234,31 грн. штрафу + 105,39 грн. 3% річних
+ 388,45 грн. інфляції + 6610,10 грн. збитків
від зміни курсу долара США).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з
положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю „Вог Рітейл"
обґрунтовані, відповідають фактичним
обставинам та матеріалам справи, тому
підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник
внаслідок неправомірних дій
відповідача та рішення відбулось на
користь позивача, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати по сплаті
судового збору, понесені позивачем при
подачі позову, покладаються на
відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю „Вог Рітейл" до
Публічного акціонерного товариства
„Фінростбанк" про стягнення 55606,43 грн.
задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Публічного
акціонерного товариства „Фінростбанк"
(65104, м. Одеса, пр. Академіка Глушка; буд..
13 ) на користь
Приватного Товариства з обмеженою
відповідальністю „Вог Рітейл" (43010,
Волинська область, м. Луцьк, вул.
Кременецька, 38; 7)
заборгованість в сумі 55606/п'ятдесят
п'ять тисяч шістсот шість/грн. 43 коп.,
витрати по сплаті судового збору в сумі
1827/одна тисяча вісімсот двадцять
сім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 17.11.2014 р.

Суддя
В.С. Петров