ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 рокуСправа № 912/3350/14
Господарський суд Кіровоградської
області в складі судді Вавренюк Л.С.,
розглянув у відкритому судовому
засіданні справу № 912/3350/14

за позовом: публічного акціонерного
товариства "Укртелеком", м. Київ від
імені якого діє Кіровоградська філія
ПАТ "Укртелеком", м. Кіровоград

до відповідача: товариства з обмеженою
відповідальністю "Футбольний клуб
Зірка", м. Кіровоград

про стягнення 36 251,24 грн.

Представники:

від позивача - Майнард Н.О., довіреність
№ 640 від 11.12.13 ;

від відповідача - Гормін О.О.,
довіреність № 11 від 03.07.14 р.,

Публічне акціонерне товариство
"Укртелеком", від імені якого діє
Кіровоградська філія ПАТ "Укртелеком"
звернулось до господарського суду
Кіровоградської області з позовною
заявою про стягнення з товариства з
обмеженою відповідальністю
"Футбольний клуб Зірка" на користь
позивача збитків за незбереження майна
згідно договору зберігання № 2908 від
30.12.10 р. в сумі 29721,40 грн. та штрафних
санкцій в сумі 3863,60 грн.

28.10.14 р. на адресу суду надійшла заява
про зменшення розміру позовних вимог
№ 132/18 від 27.10.14 р., згідно якої
позивач просить стягнути на його
користь з відповідача штрафні санкції
на суму 6 538,84 грн. за несвоєчасно
повернуте зі зберігання майно згідно
договору зберігання № 2908 від 30.12.10 р.
(а.с. 40).

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Подана позивачем заява № 132/18 від 27.10.14
р. фактично є заявою про збільшення
позовних вимог, оскільки позивач не
відмовився в порядку ст. 78
Господарського процесуального кодексу
України від вимоги про стягнення з
відповідача збитків за незбереження
майна в сумі 29 721,40 грн. та збільшив
пред'явлену до стягнення суму штрафних
санкцій з 3 863,60 грн. до 6 538,84 грн.

Враховуючи те, що збільшення розміру
позовних вимог відповідно до ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України належить до процесуальних прав
позивача, господарський суд розглядає
вимоги про стягнення з відповідача на
користь позивача збитків за
незбереження майна в сумі 29 721,40 грн. та
штрафних санкцій в сумі 6 538,84 грн.

У судовому засіданні 05.11.14 р. позивачем
подано до суду заяву, згідно якої
просить залишити без розгляду п. 2
прохальної частини позовної заяви від
26.09.14 р. щодо стягнення з відповідача
збитків за незбереження майна згідно
договору зберігання № 2908 від 30.12.10 р. в
сумі 29721,40 грн. і стягнути з відповідача
лише суму штрафних санкцій в розмірі 6
538,84 грн. (а.с. 88).

Господарський суд не приймає до
розгляду згадану заяву, оскільки вона
не відповідає вимогам процесуального
закону. Так, нормами ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України не передбачено право позивача
заявляти клопотання про залишення
позову без розгляду повністю або в
частині. Стаття 81 Господарського
процесуального кодексу України, що
містить вичерпний та такий, що не
підлягає розширеному тлумаченню
перелік підстав залишення позову без
розгляду, також не визначає подання
клопотання позивачем про залишення
позову без розгляду як підставу для
вчинення господарським судом
відповідної процесуальної дії.

Згідно письмового відзиву на позов №
28/10/14 від 28.10.14 р. відповідач просить
господарський суд відмовити в
задоволенні позовних вимог повністю з
наступних підстав. Позивач звернувся
до суду за відсутності порушення його
прав як поклажодавця, оскільки
відповідачем майно, що перебувало на
зберігання за умовами договору, за
актами передавання - приймання було
повернуто позивачу; підставою і
початком відліку строку для повернення
майна є факт отримання зберігачем
відповідної вимоги поклажодавця, яку,
однак, відповідач від позивача не
отримував. Відповідач також вважає
відсутніми підстави для застосування
господарських санкцій у вигляді сплати
штрафу за порушення строків повернення
майна. До того ж, враховуючи
імперативну норму ч. 2 ст. 549 Цивільного
кодексу України, у п. 5.4. договору
сторони фактично погодили умови
стягнення зі зберігача, у разі
порушення останнім взятого на себе
зобов'язання, пені, а не штрафу (а.с. 53-55).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, господарський суд
встановив наступне.

У відповідності до вимог Закону
України "Про акціонерні товариства"
найменування позивача відкрите
акціонерне товариство "Укртелеком"
змінено на публічне акціонерне
товариство "Укртелеком".

30.12.10 р. між відкритим акціонерним
товариством "Укртелеком", від імені
якого діє Кіровоградська філія
відкритого акціонерного товариства
"Укртелеком" (далі - ПАТ "Укртелеком",
Поклажодавець) та товариством з
обмеженою відповідальністю
"Футбольний клуб Зірка" (далі - ТОВ "ФК
"Зірка", Зберігач) укладено договір
зберігання № 2908 (далі - Договір, а.с. 8-9).

Відповідно до умов Договору, у порядку
та на умовах, визначених цим Договором,
за актами передавання-приймання
(додатки 1-9 до Договору), які є
невід'ємною частиною цього Договору,
Поклажодавець передає, а зберігач
приймає на зберігання протягом строку
дії цього Договору обладнання
широкосмугового безпровідного доступу
до мережі Інтернет за технологією Wi-Fi
(далі - майно), у кількості та загальною
вартістю, як зазначено в додатках до
Договору, яке належить Поклажодавцеві
на праві власності, і зобов'язується
повернути його Поклажодавцю у
схоронності (розділ 1 Договору).

Цей Договір набирає чинності з дати
його підписання та діє до 30.12.2011 року;
якщо жодна зі сторін не заявить
письмово про розірвання Договору за 20
днів до закінчення його дії, то він
вважається продовженим на кожний
наступний рік на тих самих умовах (п.п.
7.1., 7.5. Договору).

Договір підписаний сторонами та
скріплений круглими печатками
позивача та відповідача.

На підставі п. 7.5. Договору, оскільки
жодною із сторін не було заявлено про
розірвання Договору, дія Договору
пролонгувалась до 30.12.2014 року; дану
обставини підтвердили і представники
сторін в судовому засіданні.

Укладений між сторонами Договір за
своєю правовою природою є договором
зберігання, правовідносини за якими
регулюються параграфом 1 Глави 66
Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу
України, за договором зберігання одна
сторона (зберігач) зобов'язується
зберігати річ, яка передана їй другою
стороною (поклажодавцем), і повернути
її поклажодавцеві у схоронності.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме: додатків до Договору, якими є акти
передавання-приймання майна (а.с. 10 -18),
30.12.10 р. Поклажодавець встановив та
передав на зберігання Зберігачу, а
останній прийняв на зберігання майно у
комплектності та за вартістю,
визначеними у вказаних актах .

Акти передавання - приймання майна
підписані повноважними представниками
Поклажодавця та Зберігача.

Отримання на зберігання майна,
визначеного в актах передавання -
приймання майна, відповідачем не
заперечується.

Згідно пп. 2.2.5. Договору, Зберігач
зобов'язався надавати уповноваженим
особам Поклажодавця вільний доступ до
його майна для перевірки технічного
стану майна та проведення
регламентного або аварійного
обслуговування.

12.08.14 р. службою технічної підтримки
позивача проводилась планова
інвентаризація обладнання зв'язку,
встановленого за адресою: вул.
Гагаріна, 1 в м. Кіровограді. В
результаті перевірки працівниками
позивача було зафіксовано повну
відсутність обладнання
широкосмугового безпровідного доступу
до мережі Інтернет, встановленого за
Договором за вказаною адресою, про що
складено акт моніторингу зберігання
обладнання (а.с. 19).

Згідно підпункту 2.2.6.2. пп. 2.2.6. Договору,
Зберігач зобов'язався повернути майно
Поклажодавцеві не пізніше 10
календарних днів у випадку, зокрема,
отримання вимоги Поклажодавця.

21.08.14 р. Поклажодавець звернувся до
Зберігача з претензією № 924/15,
відповідно до якої вимагає у
п'ятиденний термін передати позивачу
майно, що знаходиться на зберіганні
відповідача згідно Договору (а.с.29).

На підтвердження отримання
відповідачем претензії від 21.08.14 р. №
924/15 позивачем надано до суду копію
повідомлення про вручення поштового
відправлення, направленого 22.08.14 р. на
адресу ТОВ "ФК "Зірка" та отриманого
26.08.14 р. представником за довіреністю
Чубко (а.с. 21).

Однак, стверджує позивач, відповідач
свої зобов'язання за Договором
належним чином не виконав, майно
Поклажодавцеві не передав.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачає, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 216 Господарського кодексу
України визначено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
кодексом, іншими законами та договором.

В силу вимог ст. 224 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин, який порушив господарські
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушені. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також
неодержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно приписів ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське правопорушення
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства. При визначенні розміру
збитків, якщо інше не передбачено
законом або договором, враховуються
ціни, що існували за місцем виконання
зобов'язання на день задоволення
боржником у добровільному порядку
вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у
разі якщо вимогу не задоволено у
добровільному порядку, - на день
подання до суду відповідного позову
про стягнення збитків.

Враховуючи наведені вище правові
норми, та вважаючи свої права
порушеними, у зв'язку з неповерненням
Зберігачем переданого йому
Поклажодавцем на зберігання майна,
позивач звернувся до суду з даним
позовом про стягнення 29 721,40 грн.
збитків, сума яких складається із
вартості переданого на зберігання
обладнання.

Відповідач позовні вимоги заперечив,
зважаючи на те, що зі змісту акту
моніторингу майна від 12.08.14 р.,
складеного представниками позивача,
неможливо з'ясувати яким чином
проводився моніторинг та на якій
підставі зроблено висновок про
відсутність майна, оскільки 15.10.14 р.
майно за актами передавання - приймання
Зберігачем було повернуто
Поклажодавцеві. Отже, зазначає
відповідач, твердження позивача про
втрату відповідачем майна є
безпідставним, а відповідно - підстави
для відшкодування збитків відсутні.

Крім того, відповідач вважає, що
позивач звернувся до суду за
відсутності порушення його прав.

Господарський суд частково
погоджується з доводами відповідача.

Так, в ході судового розгляду справи
з'ясовано, що 15.10.14 р. Зберігачем на
підставі актів передавання - приймання
майна повернуто Поклажодавцеві все
майно, отримане відповідачем на
зберігання згідно Договору.

При цьому, докази повернення майна
Поклажодавцеві надано до суду як
позивачем (а.с. 41 - 51), так і відповідачем
(а.с. 57- 66).

Отже, на момент звернення позивача з
даним позовом до суду обов'язок
Зберігача щодо повернення майна, що
перебувало у нього на зберіганні,
відповідачем виконано не було. Разом з
цим, під час знаходження даної справи
на розгляді господарського суду майно
відповідачем повернуто позивачу в
повному обсязі, що не заперечується
сторонами.

Таким чином, оскільки відповідачем не
допущено втрати або пошкодження майна
позивача, вимога про стягнення з
відповідача збитків в сумі 29 721,40 грн. є
безпідставною та задоволенню не
підлягає.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 6 538,84 грн. штрафних санкцій.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу
України між сторонами на підставі
Договору виникли зобов'язальні
відносини.

Позивач стверджує, що відповідачем
порушено взяте на себе зобов'язання
щодо своєчасного повернення майна
Поклажодавцеві на його вимогу (згідно
пп. 2.2.6. Договору - не пізніше 10
календарних днів з моменту отримання
вимоги Поклажодавця), що є підставою
для застосування до Зберігача
передбаченої Договором
відповідальності.

Відповідач в цій частині позовні
вимоги також заперечив, наголошуючи на
тому, що підставою і початком відліку
строку для повернення майна є факт
отримання Зберігачем вимоги
Поклажодавця. З цього приводу
відповідач зазначає, що будь-якої
вимоги про повернення майна відповідач
не отримував. Навіть, якщо вважати
отриману відповідачем 03.10.14 р. позовну
заяву вимогою про повернення майна, то
і за таких обставин відповідач не
порушував умов Договору, оскільки
отримавши позов, відповідач одразу
звернувся до позивача із пропозицією
про передачу майна. Таким чином,
останнім днем строку повернення майна
є 13.10.14 р., однак, позивач висловив свою
згоду на отримання майна зі зберігання
лише 14.10.14 р. (а.с. 57), а фактично отримав
майно 15.10.14 р. Таким чином, беручи до
уваги прострочення позивача,
відповідач з об'єктивних причин не міг
виконати свого обов'язку до 13.10.14 р.

Також, відповідач наголошує на тому, що
п. 5.5. Договору, на який посилається
позивач в позові, регламентує
відповідальність Поклажодавця за
несвоєчасне проведення розрахунків і
ніяким чином не стосується вимоги
позивача про стягнення з відповідача
штрафної санкції.

Більш того, враховуючи імперативну
норму ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу
України, у п. 5.4. договору сторони
фактично погодили умови стягнення зі
зберігача, у разі порушення останнім
взятого на себе зобов'язання, пені, а не
штрафу.

Зважаючи на доводи сторін, фактичні
обставини справи та вимоги чинного
законодавства, господарський суд
зазначає наступне.

Як зазначалося вище, на підтвердження
отримання відповідачем претензії від
21.08.14 р. № 924/15 (далі - вимога про
повернення майна) позивачем надано до
суду копію повідомлення про вручення
поштового відправлення, направленого
22.08.14 р. на адресу ТОВ "ФК "Зірка" та
отриманого 26.08.14 р. представником за
довіреністю Чубко (а.с. 21).

Факт направлення відповідачу вимоги
про повернення майна підтверджується
також наданими до суду позивачем
іншими доказами, а саме: журналом
реєстрації вихідної кореспонденції
ЦТП 2013, оригінал якого було надано
представником позивача для огляду в
судовому засіданні, а також
відповідним листом Кіровоградської
дирекції Українського державного
підприємства поштового зв'язку
"Укрпошта" від 04.11.14 р. за № 287/26-04 щодо
вручення рекомендованого листа
уповноваженій відповідачем особі -
Чубко Т. (а.с. 83-85, 87).

До того ж, господарський суд звертає
увагу на те, що з наданих до суду
відповідачем доказів, а саме: акту про
відсутність вкладень у конверті від
26.08.14 р., (а.с. 81) вбачається, що
відповідач визнає наявність належних
повноважень особи, що згідно поштового
повідомлення від імені відповідача
отримала вимогу позивача, як
Поклажодавця, про повернення майна
останньому (а.с. 20 - 21).

З пояснень представника відповідача,
наданих в ході судового розгляду
справи, вбачається, що 26.08.14 р. від ПАТ
"Укртелеком" працівником відповідача
Чубко отримано пустий конверт, на
підтвердження чого відповідачем
надано до суду копію витягу з журналу
реєстрації вхідної кореспонденції та
акт про відсутність вкладень у
конверті (а.с. 76-81).

Господарським судом оглянуто оригінал
журналу реєстрації вхідної
кореспонденції та відмічено той факт,
що по-перше, журнал не містить
найменування та відомостей ким він
взагалі ведеться. Крім того, у
встановленому порядку журнал не
прошито, а так само не скріплено
підписом повноважної на те особи. По
друге, в наданому відповідачем до суду
журналі, крім кореспонденції
відповідача реєструється
кореспонденція, адресована іншим
підприємствам.

Отже, з наведено вбачається, що вхідна
кореспонденція, що адресується
відповідачу, останнім окремо взагалі
не реєструється.

Як пояснив представник відповідача,
служба діловодства, як така,
безпосередньо на товаристві відсутня,
будь-яка кореспонденція, яка надходить
на адресу ТОВ "ФК "Зірка" через поштове
відділення № 6 для оптимізації процесу
документообігу відповідача
скеровується на поштове відділення №
14, у якому, в свою чергу, поштові
відправлення отримуються
представниками відповідача Карнаух
А.П. та Чубко Т.О. на підставі виданих на
їх ім'я довіреностей (а.с. 101-102) та
реєструються в журналі реєстрації
вхідної кореспонденції. Після
реєстрації всі отримані поштові
відправлення вручаються нарочно
безпосередньо в офісі ТОВ "ФК "Зірка"
його керівництву. За таким же принципом
отримується і кореспонденція інших
підприємств, назви яких зазначені в
журналі.

Що ж до невідповідності ведення
журналу реєстрації вхідної
кореспонденції вимогам Типової
інструкції з діловодства у центральних
органах виконавчої влади, Ради
міністрів АРК, місцевих органах
виконавчої влади, відповідач вказав на
те, що товариство не є особою, на яку
розповсюджує свою дію вказана Типова
інструкція, а тому вправі самостійно
визначати принципи ведення свого
діловодства та встановлювати вимоги до
порядку ведення журналу вхідної
кореспонденції.

Господарським судом вважає, що ведення
відповідачем журналу вхідної
кореспонденції за самостійно
встановленими принципами, без надання
до суду будь - якого документу, що ці
принципи встановлює, не виключає
можливості не зазначення (неповного
зазначення) інформації, що має
реєструватися.

А отже, враховуючи наведене вище,
наданий відповідачем у справі журнал
реєстрації вхідної кореспонденції не
є, в розумінні ст. 33 ГПК України,
належним у справі доказом, а тому судом,
як такий, не приймається.

Крім того, на користь того факту, що акт
відповідача про відсутність вкладень
від 26.08.14 р. складений після зазначеної
дати свідчить те, що в його тексті
зазначений номер поштового
відправлення (код "зебри") 25 з
корінця рекомендованого повідомлення
про вручення поштового відправлення,
який став відомий тільки ПАТ
"Укртелеком" після повернення - 31.08.14 р.,
а відповідачеві вдалось дізнався про
існування цього коду тільки після
отримання позову та доданих до нього
документів - у жовтні 2014 року. На самому
конверті, який начебто отримано пустим,
міститься лише код відправленого листа
- 25 4, про отримання якого
відповідачем надана довідка УДППЗ
"Укрпошта" № 28726-04 від 04.11.14 р. (а.с. 87).

При цьому, господарський суд звертає
увагу на той факт, що наданий до суду
відповідачем в якості доказу у справі
акт про відсутність вкладень у
конверті від 26.08.14 р. складено комісією
у складі трьох осіб, а саме начальника
юридичного відділу та двох менеджерів
загального відділу, однак без
зазначення назви тієї юридичної особи,
яку ці особи представляють. Зі слів же
самого представника в судовому
засіданні, вказані в акті від 26.08.14 р.
особи є працівниками ПрАТ "Креатив",
учасниками якого є також тіж самі
особи, що і товариства відповідача.

А отже, з огляду на вещенаведене,
наданий до суду відповідачем акт від
26.08.14 р. (а.с. 81) господарський суд вважає
сумнівним, а тому таким, що не може бути
прийнятий судом в якості належного у
справі доказу.

Крім того, слушними також вважає
господарський суд і наступні доводи
позивача.

03.11.14 р. позивачем отримано від
відповідача лист №121 від 31.10.14 р.,
адресований на ім'я в.о. начальника ЦТП
КФ ПАТ "Укртелеком" Савенко В.Г. (саме
цією особою було підписано вимогу № 92415
від 21.08.14р.), оскільки, за твердженням
позивача, він виконував обов'язки
начальника ЦТП на час відпустки
начальника ЦТП м. Кіровоград -
Пашинського В.В., що перебував на посаді
начальника ЦТП з 08.02.13 р. по 03.11.14 р. і
відомості про що містяться в усних
друкованих і інтернет-джерелах (а.с. 20-21,
96 - 98).

До того ж, господарський суд звертає
увагу на те, що з наданих до суду
відповідачем доказів, а саме: акту про
відсутність вкладень у конверті від
26.08.14 р., (а.с. 81) вбачається, що
відповідач визнає наявність належних
повноважень особи, що згідно поштового
повідомлення від імені відповідача
отримала вимогу позивача, як
Поклажодавця, про повернення майна
останньому (а.с. 20 - 21).

До того ж, повноваження Чубко Т.О., яка
26.08.14 р. отримала рекомендований лист
позивача з вимогою про повернення
майна, підтверджується також наданим
до суду відповідачем дорученням за №
2517-13/ФКЗ від 12.08.14 р. (а.с. 102).

Таким чином, всупереч вимогам ст. ст. 33-34
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд вважає не
доведеними належними та допустимими
доказами доводи відповідача про
неотримання ним вимоги позивача про
повернення майна, оскільки доказування
в господарському процесі полягає не
лише в поданні особами доказів, а й у
доведенні їх переконливості, що
відповідачем зроблено не було.

Частиною 1 ст. 216 та ч. 2 ст. 217
Господарського кодексу України
передбачена господарсько - правова
відповідальність учасників
господарських відносин за
правопорушення у сфері господарювання
шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбаченому
цим Кодексом, іншими законами та
договором, у вигляді відшкодування
збитків, штрафних санкцій та
оперативно-господарських санкцій.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються у розмірі
передбаченому договором, згідно з ч. 4
ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 199
Господарського кодексу України,
виконання господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення
виконання зобов'язань учасників
господарських відносин застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Господарський суд дійшов висновку, що
позивачем у позові допущено технічну
помилку при вказівці на п. 5.5. Договору
як підстави нарахування штрафної
санкції, оскільки наявний в матеріалах
справи розрахунок (а.с. 52) містить
посилання та здійснений у
відповідності до п. 5.4. Договору, крім
того, зміст позову вказує саме на
посилання позивача в ньому на зміст п.
5.4. Договору.

Згідно п. 5.4. Договору сторони
визначили, що у випадку несвоєчасного
повернення майна Поклажодавцеві на
його вимогу Зберігач повинен виплатити
Поклажодавцеві штраф у розмірі 0,5% від
вартості майна за кожний день затримки.

Господарський суд погоджується з
думкою відповідача, що встановлений
договором вид забезпечення виконання
зобов'язання у вигляді штрафу у розмірі
0,5% від вартості майна за кожний день
затримки не відповідає змісту поняття
штрафу та його правовій природі як
грошової суми, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання у
певній визначеній грошовій сумі.

Разом з цим, право учасників
господарських відносин встановлювати
інші ніж передбачено Цивільним
кодексом України види забезпечення
виконання зобов'язань визначено ч. 2 ст.
546 Цивільного кодексу України, що
узгоджується із свободою договору
встановленою ст. 627 Цивільного кодексу
України, коли сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначені умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
встановленням окремого виду
відповідальності - договірної санкції,
за невиконання чи неналежне виконання
договірних зобов'язань, зокрема,
передбаченої п. 5.4. Договору, яка не
суперечить вимогам законодавства.

Так, визначена п. 5.4. Договору сторонами
штрафна санкція за своєю правовою
природою, враховуючи спосіб її
обчислення за кожний день
прострочення, підпадає під визначення
пені, що передбачена ч. 3 ст. 549 ЦК
України.

Представник відповідача в наданому до
суду відзиві визнає, що сторони
Договору у п. 5.4. фактично узгодили
умови стягнення пені, а не штрафу (а.с.
55).

На думку господарського суду, в даному
випадку має значення відповідність
закону та можливість застосування саме
обраного сторонами порядку, виду та
умов забезпечення виконання
зобов'язання, а не його назва.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 23.11.11 р. № 61/308.

Отже, вимогу позивача про стягнення з
відповідача штрафної санкції
господарський суд вважає
обґрунтованою.

Разом з цим, при здійсненні розрахунку
штрафної санкції (неустойки), позивачем
не вірно зазначено період її
нарахування, а саме з 01.09.14 р. по 14.10.14 р.,
оскільки відповідно до умов Договору
(пп. 2.2.6. Договору) та фактичних обставин
справи, граничний строк повернення
відповідачем майна є 05.09.14 р., а період
нарахування неустойки відповідно з
06.09.14 р. по 14.10.14 р., оскільки посилання
позивача, при цьому, на застосування
ним іншого строку, ніж встановлено
Договором, зокрема, обмеження його у
вимозі про повернення майна,
господарський суд вважає
безпідставним та таким, що не
відповідає вимогам закону.

Згідно розрахунку господарського суду,
стягненню з відповідача підлягає
неустойка в розмірі 5 795,79 грн., в решті
суми вимоги позивача є безпідставними.

Враховуючи вище наведене,
господарський суд дійшов висновку, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати зі сплати судового збору
покладаються на сторони пропорційно
задоволеним позовним вимогам.

На підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, у
судовому засіданні 05.11.14 р.
оголошувалась перерва до 12.11.14 р.

Керуючись ст. ст. 22, 33-34, 49, 77, 82-85, 116, 117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ
:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Футбольний клуб
"Зірка" (25006, м. Кіровоград, вул. Гагаріна,
1А, п/р 0238 ПАТ ВТБ банк, МФО 321767, ід.
код 30226641) на користь публічного
акціонерного товариства "Укртелеком",
від імені якого діє Кіровоградська
філія публічного акціонерного
товариства "Укртелеком" (25006, м.
Кіровоград, вул. Гоголя, 72, р/р 260054644 в
ПАТ "Райффайзен банк Аваль" м.
Кіровограда, МФО 323538, ід. код 22211233)
штрафні санкції в сумі 5 795,79 грн., а
також витрати по сплаті судового збору
в сумі 292,32 грн.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частини рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання повного
рішення.

Повне рішення складено 17.10.2014 року.

Суддя
Л.С. Вавренюк