м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Техноторг»
доПублічного акціонерного товариства
«Банк Форум»провизнання недійсним
Суддя Спичак О.М.
представники сторін:
від позивача: Кравець В.О. - дов. №б/н від
22.05.2013 року; Петракова Н.В. - дов. №б/н від
від відповідача: Гуртовий В.В. - дов
№10/00-167 від 22.09.2014 року;
СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Техноторг»
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Банк Форум»
про визнання недійсним кредитного
договору № 1-0030/13/26-KL від 24.04.2013 року в
частині п.п. 3.4, 8.2.
Позовні вимоги мотивовані тим, що п.п.
3.4, 8.2 Кредитного договору № 1-0030/13/26-KL
від 24.04.2013 року не відповідають нормам
чинного законодавства.
Ухвалою від 06.10.2014 року було порушено
провадження по справі та призначено її
розгляд на 24.10.2014 року.
Представник позивача 24.10.2014 року через
відділ діловодства Господарського
суду міста Києва подав пояснення по
справі, а в судовому засіданні 24.10.2014
року надав усні пояснення по справі,
відповідно до яких позовні вимоги
підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому
засіданні 24.10.2014 року подав відзив на
позовну заяву, а також усні пояснення
відповідно до яких проти позову
В судовому засіданні 24.10.2014 року в
порядку ст. 77 ГПК України оголошено
перерву до 13.11.2014 року.
В судовому засіданні 13.11.2014 року
представниками позивача заявлялись
клопотання про відкладення розгляду
справи.
Суд, заслухавши пояснення відповідача
щодо заявлених представниками
позивача клопотань про відкладення
розгляду справи, дослідивши матеріали
справи, дійшов висновку, що клопотання
представників позивача про
відкладення розгляду справи
задоволенню не підлягають.
В судовому засіданні 13.11.2014 року
представники позивача надали усні
пояснення відповідно до яких позовні
вимоги підтримали, просили суд позов
В судовому засіданні 13.11.2014 року
представник відповідача надав усні
пояснення по справі, відповідно до яких
проти задоволення позовних вимог
Відповідно до положень статті 75 ГПК
України справа розглядається за
наявними в ній матеріалами.
В судовому засіданні 13.11.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду.
Розглянувши та дослідивши матеріали
справи, а також, заслухавши пояснення
представників сторін, Господарський
суд міста Києва,-
24.04.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Техноторг» (далі -
позивач, позичальник) та Публічним
акціонерним товариством «Банк Форум»
(далі - відповідач, кредитор) укладено
кредитний договір № 1-0030/13/26-KL (далі -
договір), відповідно до п. 1.1 якого
кредитор, на умовах, визначених цим
договором, відкриває відновлювальну
кредитну лінію, в рамках якої надає
позичальнику кредитні кошти окремими
частинами на засадах забезпеченості,
повернення, строковості, платності та
цільового характеру використання, в
межах визначеної цим договором
граничної суми коштів, а позичальник
зобов'язується вчасно погашати
кредитору заборгованість за кредитом,
а також сплачувати на користь
кредитора проценти та комісії в
розмірі, в строки та на умовах,
визначених цим договором.
Звертаючись до суду з позовом про
визнання недійсним кредитного
договору, позивач зазначає, що пункт 8.2
договору, яким передбачена
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання у вигляді
сплати пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діятиме
протягом відповідного порушення, від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення, суперечить ч. 6 ст. 231
ГК України, приписами якої визначено,
що розмір пені за порушення грошового
зобов'язання не може перевищувати
розмір облікової ставки НБУ.
Пунктом 8.2 договору сторони погодили,
що за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом,
несвоєчасну сплату процентів та/або
комісій за цим договором, позичальник
сплачує кредитору пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діятиме протягом відповідного
порушення, від суми простроченого
платежу за кожен день прострочення.
Пеня сплачується окремо від процентів,
комісій та штрафу, що підлягають сплаті
відповідно до цього договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.
Частиною 6 статті 231 ГК України
передбачено, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.
За приписом статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
З огляду на викладене та враховуючи те,
що приписами вищезазначених норм
законодавства передбачена
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання в вигляді пені,
яка встановлюється у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
НБУ, за увесь час користування чужими
коштами, однак не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, суд дійшов висновку про те, що
пункт 8.2 договору, яким встановлено
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання у вигляді пені в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діятиме протягом відповідного
порушення, від суми простроченого
платежу за кожен день прострочення
відповідає вимогам ч. 6 ст. 231, ч. 2 ст. 343
ГК України та Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.
Також підставою для визнання
кредитного договору недійсним, позивач
зазначає невідповідність пункту 3.4
договору - пункту 9.1 цього договору,
яким сторони погодили внесення
будь-яких змін до договору у письмовому
вигляді, та приписам ч. 1 ст. 188 ГК
України, ч. 1 ст. 651 ЦК України, якими
передбачена недопустимість зміни
договору в односторонньому порядку.
Відповідно до п. 3.4 договору сторони
домовились, що у разі порушення
(невиконання або неналежного
виконання) позичальником обов'язків,
передбачених п. п. 5.2.3 (a, b, c, d), 5.2.7,
5.2.10-5.2.13 цього договору та/або в разі
відхилення фактичного розміру
кредитових оборотів позичальника та
поручителя-1 за звітний період від
значення, встановленого в п. 2.5.6
договору, понад 5%, розмір процентної
ставки, встановлений згідно з п. 3.2
договору збільшується на 1% річних. Про
факт збільшення розміру процентної
ставки, а також дату, з якої остання
вважається збільшеною, кредитор
письмово повідомляє позичальника.
Сторони розуміють, що вищезазначене
збільшення розміру процентної ставки
буде здійснено в разі настання
вищевказаних обставин (умов) та не
потребуватиме укладення будь-якого
договору про внесення змін до цього
договору, та сторони згодні з таким
збільшенням щодо всієї суми можливої
заборгованості за кредитом в межах
Збільшення розміру процентної ставки
згідно з цим пунктом договору може бути
скасовано кредитором з дати, що буде
зазначена у відповідному письмовому
повідомленні кредитора, зокрема, після
фактичного виконання відповідним
позичальником відповідного обов'язку,
за порушення якого згідно з цим пунктом
договору було застосовано збільшення
розміру процентної ставки.
Згідно з пунктом 9.1 договору будь-які
зміни та/або доповнення до цього
договору набирають чинності лише якщо
вони будуть оформлені письмово та
підписані належним чином
уповноваженими представниками сторін,
окрім випадків, передбачених цим
Частина 1 статті 11 ЦК України однією з
підстав виникнення цивільних прав та
обов'язків визначає, зокрема, договори
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України, яка
кореспондується з ч. 1 ст. 651 ЦК України
зміна та розірвання господарських
договорів в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.
З огляду на викладене та враховуючи те,
що умовами кредитного договору, які є
обов'язковими для виконання, сторони
погодили зміну розміру процентної
ставки в разі порушення або
неналежного виконання позичальником
певних обов'язків, передбачених цим
договором, та така зміна не
потребуватиме укладення будь-якого
договору про внесення змін до
кредитного договору, суд дійшов
висновку, що п. 3.4 кредитного договору
не суперечить приписам ч. 1 ст. 188 ГК
України та ч. 1 ст. 651 ЦК України, а також
п. 9.1 цього договору.
Згідно статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Згідно ч. ч. 1, 3, 4 і 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України. Недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. У випадках, встановлених
Цивільним кодексом України, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним, правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Таким чином, враховуючи те, що наведені
позивачем доводи щодо визнання
недійсним кредитного договору №
1-0030/13/26-KL від 24.04.2013 року в частині п.п. 3.4,
8.2 не знайшли свого відображення в
матеріалах справи, наявність всіх
обов'язкових ознак для визнання
вищезазначеного договору недійсним в
частині п.п. 3.4, 8.2 позивач не довів,
інших доводів, що п.п. 3.4, 8.2 спірного
договору суперечать чинному
законодавству в розумінні ст. ст. 203, 215
Цивільного кодексу України суду також
не надано, а тому господарський суд
приходить до висновку, що підстави для
визнання недійсним кредитного
договору № 1-0030/13/26-KL від 24.04.2013 року в
частині п.п. 3.4, 8.2 відсутні.
Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.
Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України,
суд, -
1. В позові відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Спичак О.М.

Дата підписання рішення

18.11.2014 року