ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 19» листопада 2014 р.
Справа №922/1631/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя
Ільїн О.В., суддя Черленяк М.І.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №2131
від 21.07.2014 року;

відповідача - ОСОБА_2 (особисто); ОСОБА_3
за довіреністю №435 від 28.08.2014 року;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
м.Харків (вх.№2622Х/1-40) на рішення
господарського суду Харківської
області від 23.06.2014 року по справі
№922/1631/14,

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4, м.Харків,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
м.Харків,

про стягнення 42743,23 грн., розірвання
договору та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до
господарського суду Харківської
області з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
з відповідача на користь позивача
грошових коштів у розмірі 42743,23 грн., з
яких сума заборгованості з урахуванням
індексу інфляції в сумі 23513,68 грн., пеня
в сумі 14064,50 грн., 3% річних від
простроченої суми заборгованості - 165,05
грн., збитки - 5000 грн. Також, позивач
просив суд розірвати договір суборенди
№15 від 01.09.2013 року нежитлового
приміщення загальною площею 170 кв.м.,
розташованого за адресою: АДРЕСА_3,
укладений між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2;
виселити ФОП ОСОБА_2 із нежитлового
приміщення №15, загальною площею 170
кв.м., розташованого АДРЕСА_3,
зобов'язавши передати вказане
приміщення за актом прийому-передачі
ФОП ОСОБА_4

Рішенням господарського суду
Харківської області від 23.06.2014 року по
справі №922/1631/14 (суддя Сальнікової Г.І.)
позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 суму
заборгованості з урахуванням індексу
інфляції в розмірі 23513,68 грн., пеню в
сумі 507,58 грн., 3% річних від простроченої
суми заборгованості в розмірі 165,05 грн.
та судовий збір у сумі 4263,00 грн.

Розірвано договір суборенди №15 від
01.09.2013 року нежитлового приміщення
загальною площею 170 кв.м, розташованого
за адресою АДРЕСА_3, укладений між ФОП
ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2

Вирішено виселити Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_2 із нежитлового
приміщення №15, загальною площею 170
кв.м., розташованого АДРЕСА_3,
зобов'язавши передати вказане
приміщення за актом прийому-передачі
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням
господарського суду першої інстанції
не погодився та звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення місцевим господарським
судом при прийнятті рішення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення господарського суду
Харківської області від 23.06.2014 року по
справі №922/1631/14 скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що він не був
належним чином повідомлений про час та
місце розгляду справи, а суд першої
інстанції прийняв рішення за його
відсутністю, що в силу приписів ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України є безумовною підставою для
скасування такого рішення. Крім того,
скаржник зазначає, що на його адресу в
порушення норм процесуального права не
було надіслано копію позовної заяви та
копії доданих до неї документів, що
свідчить про порушення принципу
рівності перед законом і судом.

Крім того апелянт зазначає, що
заборгованості з орендної плати він не
має, оскільки за умовами укладеного між
договору суборенди, орендна плата за
користування приміщенням сплачується
орендарем орендодавцю щомісяця і
складає 55,00 грн. за кожен місяць.
Скаржник вказує, що ним було сплачено
11.02.2014 року на рахунок ФОП ОСОБА_4
грошові кошти у розмірі 4700,00 грн., тобто
переплачено суму орендної плати за
договором. Вказаним, на думку
відповідача, підтверджується факт
відсутності заборгованості по
орендній платі. Оскільки, як вважає
скаржник, заборгованість перед
позивачем відсутня, то вимоги про
стягнення пені, 3% річних також є
безпідставними.

Апелянт також зазначає про
неправомірність задоволення позовних
вимог щодо розірвання договору
суборенди та виселення, адже протягом
всього часу дії договору оренди
нежилих приміщень він належним чином
виконував покладені на нього обов'язки,
в повному обсязі вносив орендну плату
за користування приміщенням. Отже,
підстави за наявністю яких
законодавець пов'язує можливість
дострокового розірвання договору
оренди та виселення відсутні, а
місцевий господарський суд на
вищевказані обставини уваги не звернув
та прийняв неправомірне рішення при
неповному з'ясуванні всіх обставин
справи, що є підставою для його
скасування.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 12.09.2014 року
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

29.10.2014 року представник позивача надав
через канцелярію суду відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
рішення господарського суду
Харківської області від 23.06.2014 року по
справі №922/1631/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача зазначає, що
судом першої інстанції зроблено
обґрунтований висновок, який
підтверджується доказами, що містяться
в матеріалах справи, про систематичне
порушення з боку відповідача
зобов'язань по внесенню орендної плати
за договором і наявність підстав для
стягнення боргу з орендної плати,
розірвання договору суборенди №1 5від
01.09.2013 року та виселення ФОП ОСОБА_2 із
нежитлового приміщення.

У судовому засіданні 29.10.2014 року з метою
повного, всебічного та об'єктивного
розгляду справи оголошено перерву до
19.11.2014 року.

Після оголошеної перерви, судове
засідання 19.11.2014 року продовжено.

Представник відповідача пояснив, що
підтримує доводи та вимоги апеляційної
скарги у повному обсязі та просив її
задовольнити.

Представник позивача проти позиції
апелянта заперечував з підстав,
викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі та
відзиві на неї доводи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлених обставин справи та
відповідність їх наданим доказам,
заслухавши пояснення представників
сторін та повторно розглянувши справу
в порядку ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

01.09.2013 року між ФОП ОСОБА_4
(орендодавець, позивач у справі) та ФОП
ОСОБА_2 (орендар, відповідач у справі)
укладено договір суборенди нежилого
приміщення №15, відповідно до умов
якого орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
(«Суборенда») нежитлове приміщення
загальною площею 170 кв.м., що
складається з 1 кімнати, розташоване за
адресою: АДРЕСА_3, на першому поверсі, що
перебуває у строковому користуванні
орендодавця на підставі договору
оренди (пункт 1.1 договору).

Приміщення надається в суборенду з
01.09.2013 року по 31.12.2014 року (пункт 2.1
договору).

Згідно пункту 8.1 договір суборенди
набуває чинності з моменту його
підписання і діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань за цим
договором.

Договір суборенди підписано сторонами
01.09.2013 року та скріплено зі сторони
орендаря печаткою.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох чи більше осіб,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу
України, плата за користування майном
вноситься щомісячно, якщо інше не
встановлено договором.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу
України визначають, що одностороння
відмова від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

На виконання пункту 3.1 договору
суборенди сторони склали акт
прийому-передачі приміщення.

Тобто, вказаним підтверджується, що
позивач належним чином виконав
покладені на нього обов'язки
відповідно до договору суборенди №15
від 01.09.2013 року.

Згідно пункту 5.1.3 договору суборенди
орендар зобов'язаний своєчасно і у
повному обсязі сплачувати орендну
плату.

Проте, невиконання орендарем
(відповідачем по справі) вищевказаного
обов'язку призвело до утворення
заборгованості по орендній платі за
період з грудня 2013 року, січень - лютий
2014 року у розмірі 23350,00 грн. та стало
підставою для звернення до суду з
позовною заявою.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач 21.01.2014 року направив на адресу
відповідача лист б/н, в якому повідомив
про систематичне порушення зі сторони
останнього умов договору суборенди
щодо своєчасної і у повному обсязі
сплати орендної плати та просив
вчинити дії направлення усунення
вказаних порушень. Згідно копії
поштового повідомлення відповідачем
було отримано вказаний лист 06.02.2014 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до пункту 8.6 договору суборенди, він
складений українською мовою, на 5
сторінках у двох примірниках, кожний з
яких має однакову юридичну силу.

Отже, враховуючи обставини викладені у
пункті 8.6 договору оренди, то один
екземпляр вказаного договору має
зберігатися у орендодавця, а інший у
орендаря.

ФОП ОСОБА_4, звертаючись до суду з
позовною заявою по даній справі у
якості додатку надала копію договору
суборенди №15 від 01.09.2013 року.

Згідно пункту 4.1 договору суборенди, в
редакції позивача, орендна плата за
користування приміщенням сплачується
орендарем орендодавцю щомісяця і
складає: 55,00 гривень за один кв.м. за
кожен місяць.

Орендна плата сплачується готівкою
через касу орендодавця або за заявкою
останнього в безготівковій формі на
розрахунковий рахунок орендодавця в
зазначеній ним банківській установі
(пункт 4.2 договору).

Відповідно до пункту 4.3 договору
суборенди орендна плата сплачується
орендарем орендодавцю не пізніше 15
числа кожного поточного місяця.

Апелянт, звертаючись до суду
апеляційної інстанції зі скаргою у
якості додатку також надав копію
договору суборенди №15 від 01.09.2013 року,
який є тотожним за змістом, за
виключенням пункту 4.1, договору, який
надавався позивачем до суду разом із
позовною заявою.

Так, у пункті 4.1 договору суборенди №15
від 01.09.2013 року в редакції відповідача
(апелянта) - орендна плата за
користування приміщенням сплачується
орендарем орендодавцю щомісяця і
складає 55,00 гривень за кожен місяць.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
відхиляє договір суборенди нежилого
приміщення №15 від 01.09.2013 року в
редакції відповідача як належний доказ
по справі з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 36 Господарського
процесуального кодексу України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії.

Відповідач, всупереч приписів ст. 36
Господарського процесуального кодексу
не надав до суд оригіналу договору
суборенди №15 від 01.09.2013 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
відповідач орендує приміщення з 01.09.2013
року. У матеріалах справи наявні копії
квитанцій, якими підтверджується факт
сплати відповідачем орендної плати за
вересень 2013 року у розмірі 9350,00 грн. -
квитанція №423822 від 17.09.2013 року, за
жовтень 2013 року у розмірі 9350,00 грн. -
квитанція №423824 від 18.10.2013 року та за
листопад 2013 року у розмірі 9350,00 грн. -
квитанція №423826 від 18.11.2013 року.

Сплата відповідачем орендної плати за
вересень, жовтень та листопад саме у
розмірі 9350,00 грн. щомісячно, тобто по 55,00
грн. за 1 кв.м. орендованого приміщення,
підтверджує той факт, що він своїми
конклюдентними діями визнає належною
редакцією договір, копію якого надано
позивачем до позовної заяви, а саму ту,
яка встановлює, що сплата орендної
плати здійснюється щомісяця і складає:
55,00 гривень за один кв.м. за кожен
місяць.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу
України).

Згідно пункту 4.6 договору суборенди №15
від 01.09.2013 року орендна плата, сплачена
несвоєчасно або не в повному обсязі,
підлягає індексації і сплачується
орендодавцю відповідно до чинного
законодавства України з урахуванням
пені, встановленої п. 7.3 цього договору,
у розмірі 1% від суми за кожен день
прострочення.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що відповідачем всупереч
приписів ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України не
надано належних та допустимих доказів,
які б спростовували наявність
заборгованості перед позивачем.
Натомість, матеріалами справи
підтверджено факт невиконання
відповідачем прийнятого на себе
зобов'язання по сплаті орендної плати
за договором суборенди №15 від 01.09.2013
року у відповідному розмірі та у
строки. Таким чином, місцевий
господарський суд дійшов правомірного
висновку, що позовні вимоги про
стягнення 23513,68 грн. боргу з урахуванням
індексації є обґрунтованими,
підлягають задоволенню, а вказана сума
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлює, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно статті 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, а
згідно із статтею 3 зазначеного Закону
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Статтею 343 Господарського кодексу
України передбачено, що платник
грошових коштів сплачує на користь
одержувача цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

У пункті 7.3 договору суборенди №15 від
01.09.2013 року сторони погодили, що в разі
заборгованості по виплаті орендної
плати орендар сплачує орендодавцеві
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ на дату нарахування пені від
суми заборгованості, з урахуванням
індексації, за кожний день прострочки,
включаючи день оплати, у розмірі 1% від
суми за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи те, що факт прострочення
оплати по орендній платі матеріалами
справи доведено, її погашення у повному
обсязі станом на момент розгляду
справи по суті не відбулося, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
перевіривши розрахунок позивача,
дійшов обґрунтованого та правомірного
висновку про стягнення пені з
відповідача на користь позивача у
розмірі 507,58 грн., оскільки така сума є
вірною. Колегія суддів погоджується
також із судом першої інстанції в
частині відмови у стягненні пені в
розмірі 13556,92 грн., оскільки такий
розрахунок були здійснено позивачем з
порушенням умов чинного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

На підставі вказаної норми закону
позивачем зроблений розрахунок 3%
річних, які становлять 165,05 грн.

Колегія суддів, враховуючи обставини
справи, перевіривши наданий позивачем
розрахунок дійшла висновку, що суд
першої інстанції зробив правомірний
висновок щодо стягнення 3% річних з
відповідача на користь позивача.

Також, позивач просив суд стягнути з
відповідача 5000,00 грн. збитків.

У відповідності до пункту 7.1 договору
суборенди, у разі невиконання чи
неналежного виконання умов цього
договору винна сторона відшкодовує
іншій стороні завдані цим невиконанням
збитки, а також доходи, які сторона
отримала б в разі належного виконання
цього договору.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу
України, учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 217 Господарського
кодексу України, відшкодування збитків
є різновидом господарських санкцій,
які застосовуються у сфері
господарювання.

Статтею 218 Господарського кодексу
України передбачено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Отже, обов'язковою умовою для
застосування господарської санкції у
вигляді відшкодування збитків є
порушення цивільного права
контрагента, тобто вчинення цивільного
правопорушення.

У той же час, для застосування такої
міри відповідальності, як
відшкодування збитків, потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення, а саме: 1)
протиправної поведінки; 2) збитків; 3)
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою заподіювача шкоди та
збитками; 4) вини. За відсутності хоча б
одного з цих елементів цивільна
відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування
наявності збитків є встановлення
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою заподіювача шкоди та
збитками потерпілої сторони. Розмір
збитків, що виникли в результаті
господарського правопорушення,
доводиться потерпілим суб'єктом
господарювання.

Як встановив суд першої інстанції, з
яким погоджується колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, позивачем вимога
про стягнення збитків не доведена
доказами в розумінні ст.ст. 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, а саме не надано суду належних
та допустимих доказів, які
підтверджують розмір збитків, вину
відповідача та причинного зв'язку між
протиправною поведінкою відповідача
та збитками, що заявлені до стягнення.

Таким чином, враховуючи не доведення
позивачем факту наявності складу
цивільного правопорушення з наявністю
якого виникає право для стягнення
збитків, суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволені таких
позовних вимогах.

Щодо вимоги позивача розірвати договір
суборенди нежилого приміщення №15 від
01.09.2013 року, колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу
України, зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладені договору.

У пункті 3.6 договору суборенди №15 від
01.09.2013 року сторони погодили, що у
випадку несплати орендної плати до 30
числа поточного місяця, орендодавець
має право в односторонньому порядку
розірвати договір оренди, а орендар
повинен звільнити приміщення у
двотижневий термін.

Згідно з п. 6.6 договору, при
достроковому розірванні договору
суборенди, орендар за 2 місяці письмово
повідомляє орендодавця.

Як свідчать матеріали справи, позивач
листом б/н від 21.01.2014 року, який було
направлено на адресу відповідача і
отримано ним 06.02.2013 року, повідомив про
те, що у разі невиконання останнім
договірних зобов'язань, позивач буде
змушений розірвати договір суборенди.

Частиною 3 статті 26 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» передбачено, що договір оренди
може бути розірвано за погодженням
сторін. На вимогу однієї із сторін
договір оренди може бути достроково
розірвано за рішенням суду у разі
невиконання сторонами своїх
зобов'язань та з інших підстав,
передбачених законодавчими актами
України.

У пункті 13 роз'яснення Президії Вищого
арбітражного суду України №02-5/237 від
25.05.2000 року «Про деякі питання практики
застосування Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» (які на момент розгляду справи є
чинними) зазначено, що підставою для
розірвання договору може бути належним
чином доведене невиконання орендарем
хоча б одного з його зобов'язань,
передбачених статтею 18 Закону або
договором оренди, а також вчинення ним
одного чи кількох порушень, зазначених
у статті 269 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що матеріалами справи
підтверджено факт неналежного
виконання орендарем (відповідачем у
справі) умов договору суборенди від
01.09.2013 року щодо своєчасної та у
відповідному розмірі оплати оренди, що
з огляду на умови договору та норм
чинного законодавства України є
підставою для розірвання договору
оренди та виселення відповідача з
такого приміщення. Таким чином,
місцевий господарський суд дійшов
правомірного висновку, з яким
погоджується колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду про задоволення
позовних вимог у цій частині.

Також, позивачем заявлено вимогу про
виселення ФОП ОСОБА_2 із нежилого
приміщення, яке є предметом по договору
суборенди №15 від 01.09.2013 року.

Згідно ст. 785 Цивільного кодексу
України, у разі припинення договору
найму наймач зобов'язаний негайно
повернути наймодавцеві річ у стані, в
якому вона була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Згідно пункту 3.3 договору суборенди, в
разі припинення цього договору
приміщення повертається орендарем
орендодавцю разом з ключами та іншим
майном приміщення про що складається
акт приймання-передачі приміщення, в
якому зазначається перелік майна, що
повертається.

Також, як вже зазначалося, у випадку
несплати орендної плати до 30 числа
поточного місяця, орендодавець має
право в односторонньому порядку
розірвати договір оренди, а орендар
повинен звільнити приміщення у
двотижневий термін.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
такі позовні вимоги і виніс рішення про
виселення ФОП ОСОБА_2 із нежилого
приміщення, загальною площею 170 кв.м.,
розташованого АДРЕСА_3, зобов'язавши
останнього передати вказане
приміщення за актом прийому-передачі
ФОП ОСОБА_4

Щодо посилань апелянта на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права при прийнятті
рішення, які полягають у
неповідомленні про час та місце
судового засідання, а також про не
направлення копії позовної заяви з
додатками, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 57 Господарського
процесуального кодексу України до
позовної заяви подаються документи,
які підтверджують, зокрема,
відправлення відповідачеві копії
позовної заяви і доданих до неї
документів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем - ФОП ОСОБА_4, при звернені до
суду з позовною заявою, такий обов'язок
виконано, що підтверджується
оригіналом чеку «Укрпошта» №4968 від
24.04.2014 року та оригіналом опису
вкладення у цінний лист від 24.04.2014 року.

У пункті 3.9 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» зазначено, що,
розпочинаючи судовий розгляд, суддя
має встановити, чи повідомлені про час
і місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87
Господарського процесуального кодексу
України.

Частиною 1 ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що суддя, прийнявши
позовну заяву, не пізніше трьох днів з
дня її надходження виносить і надсилає
сторонам, прокурору, якщо він є
заявником, ухвалу про порушення
провадження у справі, в якій вказується
про прийняття позовної заяви,
призначення справи до розгляду в
засіданні господарського суду, про час
і місце його проведення, необхідні дії
щодо підготовки справи до розгляду в
засіданні. Ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
зазначеним особам за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

У матеріалах справи наявні відомості
щодо адреси відповідача, а саме: у
договорі суборенди зазначена адреса
відповідача - АДРЕСА_1. Крім того, у
матеріалах справи наявний спеціальний
Витяг з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців станом на 19.05.2014 року,
згідно якого ФОП ОСОБА_2 проживає за
адресою: АДРЕСА_2. Також у зазначено
Витягу міститься інформація, що місцем
проживання відповідача є: АДРЕСА_4.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців», яка
визначає, що відомості, внесені до
Єдиного державного реєстру, вважаються
достовірними.

Згідно Інструкції з діловодства в
господарських судах України, перший,
належним чином підписаний, примірник
процесуального документа (ухвали,
рішення, постанови) залишається у
справі; на звороті у лівому нижньому
куті цього примірника проставляється
відповідний штамп суду з відміткою про
відправку документа, що містить:
вихідний реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправки, підпис
працівника, яким вона здійснена.

Відмітки на наявних в матеріалах
справи процесуальних документах,
зокрема, на ухвалі господарського суду
Харківської області від 28.04.2014 року про
порушення провадження у справі,
оформлені відповідно до наведених
вимог названої Інструкції, а тому
зазначеним підтверджується належне
надіслання копій процесуальних
документів сторонам судового процесу в
тому числі - відповідачу.

Зазначена ухвала направлялася
відповідачу за адресою - АДРЕСА_2, проте,
була повернута до суду першої
інстанції з позначкою поштового
відділення - «за закінченням терміну
зберігання».

Місцевий господарський суд ухвалою від
19.05.2014 року відкладав розгляд справи,
зокрема, у зв'язку із нез'явленням
повноважного представника відповідача
у судове засідання, а також у зв'язку із
відсутністю доказів належного
повідомлення відповідача про час і
місце розгляду справи.

Ухвала суду від 19.05.2014 року про
відкладення розгляду справи була
направлена сторонам, що
підтверджується наявними на ній
відмітками у відповідності до
Інструкції з діловодства в
господарських судах України. При цьому,
вказана ухвала була направлена і на
іншу адресу відповідача, яка міститься
у Витязі з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а саме: АДРЕСА_4.

Однак, 23.06.2014 року господарським судом
Харківської області долучено до
матеріалів справи повернуту копію
ухвали суду про відкладення розгляду
справи, яка направлялася на адреси
відповідача з позначкою поштового
відділення - «за закінченням терміну
зберігання».

За змістом ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вжито всіх заходів для
належного повідомлення відповідача
про час та місце розгляду справи, в той
час, як відповідач правами,
передбаченими ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, не
скористався, а підстави вважати, що
судом при розгляді справи були
порушені норми процесуального права,
які полягали у не забезпеченні засад
рівності та змагальності - відсутні.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі, не
знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи, оскільки суд першої
інстанції дослідив належним чином факт
неналежного виконання відповідачем
умов договору суборенди щодо
своєчасної оплати і вірно встановив
наявність підстав для розірвання
договору суборенди та виселення
відповідача з орендованого приміщення.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги в зв'язку з її юридичною та
фактичною необґрунтованістю та
відсутністю фактів, які свідчать про
те, що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
наведені висновки колегії суддів, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не
підлягає задоволенню з підстав,
викладених вище, а оскаржуване рішення
господарського суду Харківської
області від 23.06.2014 року по справі
№922/1631/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, витрати апелянта по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст.
103, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 23.06.2014 року по
справі №922/1631/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 24
листопада 2014 року.

Головуючий суддя
Хачатрян В.С.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Черленяк М.І.