ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р.
Справа № 918/1561/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі - Підприємець) до
Рівненської міської ради (далі - Рада),
третя особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, - ОСОБА_3, про розірвання
договору,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_4 за дог. від 5 вересня 2014
року № 01072,

відповідача: Горчак Ю.П. за дов. від 31
грудня 2013 року № 08-2251,

третьої особи: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2014 року Підприємець
звернувся до господарського суду
Рівненської області з вказаним
позовом, посилаючись на те, що 12
листопада 2010 року між ним та Радою був
укладений договір оренди № 47, за
умовами якого позивачу для
реконструкції вбудованого приміщення
художньо-виробничих майстерень під
офісно-побутові приміщення
відповідачем було передано в строкове
платне користування земельну ділянку
загальною площею 311 м2, розташовану за
адресою: місто Рівне, АДРЕСА_2.
Водночас 19 серпня 2014 року
вищезазначене приміщення за договором
дарування було передане у власність
громадянину ОСОБА_6, у зв'язку з чим
позивач звернувся до відповідача з
листом-пропозицією про розірвання
вказаного договору оренди.

Оскільки Радою в задоволенні даної
пропозиції було відмовлено, позивач,
посилаючись на статті 526, 530, 549
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), статті 81-83, 92, 93, 124, 125, 141
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України) та статтю 193 Господарського
кодексу України (далі - ГК України),
просив суд розірвати укладений між
сторонами договір оренди від 12
листопада 2010 року № 47 з 1
жовтня 2014 року, а також зобов'язати Раду
відповідно до чинного законодавства та
положень договору вчинити всі
необхідні дії, пов'язані з розірванням
даної угоди, у тому числі прийняти від
позивача спірну земельну ділянку по
акту приймання-передачі.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 4 листопада 2014
року порушено провадження у справі №
918/1561/14, розгляд якої було призначено на
19 листопада 2014 року. Цією ж
ухвалою до участі у розгляді справи в
якості третьої особи на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, було залучено
ОСОБА_6.

До початку призначеного судового
засідання через канцелярію суду
надійшов відзив Ради на позовну заяву
від 18 листопада 2014 року № 05- 4246 (а.с. 36-38),
в якому остання заперечила проти
позову з огляду на те, що позивачем не
було надано доказів направлення
відповідачу належним чином оформленої
пропозиції щодо розірвання спірного
договору оренди, а також доказів на
підтвердження наявності всіх умов,
необхідних для такого розірвання. Крім
того, вилучення з користування
позивача спірної земельної ділянки, на
думку Ради, можливе лише після передачі
в оренду даної земельної ділянки новим
власникам нерухомого майна, що
знаходиться у місті Рівному по АДРЕСА_2.

Представник позивача у судовому
засіданні 19 листопада 2014 року
підтримав позовні вимоги з підстав,
викладених у позовній заяві, та
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти позову
заперечив з підстав, зазначених у
відзиві на позовну заяву від 18
листопада 2014 року № 05- 4246.

Третя особа про дату, час і місце
розгляду даної справи була повідомлена
належним чином, проте явку свого
повноважного представника у
призначене судове засідання не
забезпечила, витребуваних судом
документів не надала, будь-яких заяв чи
клопотань про відкладення розгляду
справи на іншу дату із зазначенням
поважних причин щодо своєї неявки на
адресу суду не направила.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2010 року між Підприємцем та
Радою був укладений договір оренди №
47, за умовами якого остання для
реконструкції вбудованого приміщення
художньо-виробничих майстерень
позивача під офісно-побутові
приміщення передала Підприємцю в
строкове платне користування земельну
ділянку загальною площею 311 м2,
розташовану за адресою: місто Рівне,
АДРЕСА_2 (а.с. 9-11).

Даний договір підписаний позивачем та
уповноваженим представником
відповідача, а також відповідно до
положень статей 18, 20 Закону України "Про
оренду землі" (далі - Закон) у редакції,
яка була чинною на момент укладення
спірного правочину, зареєстрований у
Рівненському міськрайонному відділі
Рівненської регіональної філії
державного підприємства "Центр
державного земельного кадастру", про що
у Державному реєстрі земель вчинено
запис від 16 грудня 2010 року за № 47.

На виконання умов вищезазначеної угоди
16 грудня 2010 року між сторонами було
підписано акт приймання-передачі в
оренду земельної ділянки загальною
площею 311 м2 у місті Рівному по АДРЕСА_2
(а.с. 12).

Водночас судом встановлено, що 19 серпня
2014 року між позивачем та громадянином
ОСОБА_6 було підписано договір
дарування (а.с. 16), на підставі якого
приміщення художньо-виробничих
майстерень, розташовані у місті
Рівному по АДРЕСА_2, були безоплатно
передані у власність третій особі.
Вказана угода у встановленому законом
порядку була посвідчена приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу Рівненської
області ОСОБА_7 та зареєстрована у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно за № 1788. Перехід права
власності на спірне нерухоме майно до
третьої особи також підтверджується
наявним у матеріалах справи
відповідним витягом з вищезазначеного
реєстру (а.с.23-25).

За частиною 1 статті 120 ЗК України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти.

У вересні 2014 року на підставі наведеної
норми позивач звернувся до Ради з
листом-повідомленням від 8 вересня 2014
року № 1 про розірвання договору оренди
від 12 листопада 2010 року № 47 у
зв'язку із зміною власника об'єкта
нерухомості, розташованого на спірній
земельній ділянці.

Однак листом Управління земельних
ресурсів виконавчого комітету Ради від
29 вересня 2014 року № 01-11/2694/3 (а.с. 18)
зазначену пропозицію було відхилено з
посиланням на те, що припинення права
оренди земельної ділянки та розірвання
вищезазначеного договору можливо лише
при одночасному оформленні права на
земельну ділянку новим власником
об'єкту нерухомості.

Відповідно до частини 1 статті 93 ЗК
України та статті 1 Закону право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

За частиною 1 статті 188 ГК України зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Водночас частиною 2 вищезазначеної
статті встановлено, що сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором.

Згідно з частиною 3 статті 188 ГК України
сторона договору, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання
договору, у двадцятиденний строк після
одержання пропозиції повідомляє другу
сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни (розірвання) договору або у
разі неодержання відповіді у
встановлений строк з урахуванням часу
поштового обігу, заінтересована
сторона має право передати спір на
вирішення суду (частина 4 статті 188 ГК
України).

Статтею 651 ЦК України передбачено, що
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Пунктом 36 договору оренди від 12
листопада 2010 року № 47 передбачена
можливість дострокового розірвання
цього договору за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін, зокрема, на
підставах, визначених законодавством
України.

Пунктами "а", "е" частини 1 статті 141 ЗК
України визначено, що підставами
припинення права користування
земельною ділянкою є, крім іншого,
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою та
набуття іншою особою права власності
на жилий будинок, будівлю або споруду,
які розташовані на земельній ділянці.

Договір оренди землі припиняється,
зокрема, у разі набуття права власності
на житловий будинок, будівлю або
споруду, що розташовані на орендованій
іншою особою земельній ділянці. На
вимогу однієї із сторін договір оренди
може бути достроково розірваний за
рішенням суду в порядку, встановленому
законом (частини 1, 3 статті 31 Закону).

Разом з тим, статтею 32 Закону
передбачений такий спосіб припинення
договору оренди землі, як його
дострокове розірвання за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін договору.

Крім того, згідно частини 2 статті 120 ЗК
України, якщо жилий будинок, будівля
або споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об'єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Частиною 1 статті 377 ЦК України також
передбачено, що до особи, яка набула
право власності на житловий будинок
(крім багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Отже, виходячи з вищенаведених норм
чинного законодавства, у разі переходу
права власності на об'єкт нерухомого
майна, до набувача цього майна також
переходять права на відповідну
земельну ділянку, на яких вона належала
відчужувачу, - право власності або
право користування.

У зв'язку з тим, що фактичне
користування спірною земельною
ділянкою, розташованою в місті Рівному
по АДРЕСА_2, здійснює новий власник
будівлі, і позивач добровільно
відмовився від права користування
зазначеною земельною ділянкою, а також
враховуючи той факт, що законодавством
та умовами договору передбачена
можливість дострокового розірвання
договору оренди за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін договору, суд
дійшов висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову
Підприємця в частині розірвання
договору оренди від 12 листопада 2010 року
№ 47.

Аналогічна правова позиція щодо
можливості розірвання в судовому
порядку договору оренди земельної
ділянки у разі зміни власника
нерухомого майна, розташованого на цій
ділянці, викладена в постанові
Верховного Суду України від 6 червня 2011
року у справі № 11/227 за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Альянс-Центр" до
Київської міської ради, треті особи:
товариство з обмеженою
відповідальністю "Укрбудгруп", Головне
управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації), про
розірвання договору оренди земельної
ділянки та припинення правовідношення
за договором оренди.

Водночас не підлягає задоволенню
позовна вимога Підприємця про
розірвання вищезазначеного договору з
конкретно визначеної дати - з 1 жовтня
2014 року, оскільки відповідно до частини
3 статті 653 ЦК України, якщо договір
змінюється або розривається у судовому
порядку, зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили.

Аналогічне положення також міститься в
абзаці 6 пункту 2.19 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин".

У той же час договір оренди земельної
ділянки може бути припинений лише на
майбутнє, оскільки неможливо повернути
вже здійснене за ним користування
ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 2.29 вищезазначеної Постанови.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК
України встановлено, що обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки Підприємець не довів суду
належними та допустимими доказами
обґрунтованості своїх вимог про
розірвання спірного договору саме з 1
жовтня 2014 року, у задоволенні позовних
вимог у цій частині слід відмовити.

Водночас посилання відповідача у
відзиві на позовну заяву від 18
листопада 2014 року № 05- 4246 на те, що
позивачем не було надано доказів
направлення відповідачу належним
чином оформленої пропозиції щодо
розірвання спірного договору оренди, а
також доказів на підтвердження
наявності всіх умов, необхідних для
такого розірвання, не беруться судом до
уваги, оскільки в матеріалах справи
наявні належні докази направлення
відповідачу належним чином оформленої
пропозиції щодо розірвання спірного
договору оренди. У той же час
розірвання такого договору в судовому
порядку не ставиться чинним
законодавством України в залежність
від передачі її в оренду новим
власникам нерухомого майна, яке
розташоване на спірній ділянці.

За таких обставин суд дійшов висновку
про часткове задоволення позовної
вимоги про розірвання договору оренди
від 12 листопада 2010 року № 47 з 1
жовтня 2014 року.

Крім того, у своїй позовній заяві
Підприємець просив суд зобов'язати
Раду відповідно до чинного
законодавства та положень договору
вчинити всі необхідні дії, пов'язані з
розірванням спірної угоди, у тому числі
прийняти від позивача спірну земельну
ділянку по акту приймання-передачі.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про часткове
задоволення даної позовної вимоги з
огляду на таке.

За статтею 17 Закону України "Про оренду
землі" передача об'єкта оренди орендарю
здійснюється орендодавцем у строки та
на умовах, що визначені у договорі
оренди землі, за актом
приймання-передачі.

Частиною 1 статті 34 даного закону
встановлено, що у разі припинення або
розірвання договору оренди землі
орендар зобов'язаний повернути
орендодавцеві земельну ділянку на
умовах, визначених договором.

Пунктом 21 спірного договору
передбачено, що після припинення дії
договору орендар повертає орендодавцю
земельну ділянку у стані, не гіршому
порівняно з тим, у якому він одержав її
в оренду.

Оскільки суд дійшов висновку про
необхідність розірвання укладеного
між сторонами договору оренди від 12
листопада 2010 року № 47, позовна
вимога Підприємця про зобов'язання
Ради прийняти від позивача спірну
земельну ділянку по акту
приймання-передачі також підлягають
задоволенню.

У той же час пунктом 4 частини 2 статті 54
ГПК України встановлено, що позовна
заява повинна містити, зокрема, зміст
позовних вимог.

Зміст позовних вимог включає предмет і
підстави позову. Підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги щодо захисту
права та охоронюваного законом
інтересу. Під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Відповідно до частини 1 статті 82 ГПК
України при вирішенні господарського
спору по суті (задоволення позову,
відмова в позові повністю або частково)
господарський суд приймає рішення.

У той же час рішення має бути викладено
чітко, зрозуміло, грамотно. У
резолютивній частині рішення має бути
остаточна відповідь щодо усіх вимог,
які були предметом судового розгляду.
Відтак, у резолютивній частині рішення
про вчинення певних дій або про
припинення певних дій зазначається
відповідний конкретний припис із
зазначенням зобов'язаної особи,
відповідної дії, яку слід вчинити такій
особі, а також, в разі необхідності,
особи, на користь (в інтересах) якої
вчинюється така дія.

Водночас у прохальній частині своєї
позовної заяви Підприємець не
конкретизував, які саме необхідні дії,
пов'язані з розірванням спірної угоди,
він просить зобов'язати вчинити Раду. У
зв'язку з вищевикладеним суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення вказаних
позовних вимог через їх
необґрунтованість та невизначеність.

За таких обставин позовні вимоги
Підприємця підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК
України витрати по сплаті судового
збору у спорах, що виникають при
укладенні, зміні та розірванні
договорів, покладаються на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону
України "Про судовий збір" ставка
судового збору за подання до
господарського суду позовної заяви
немайнового характеру становить 1
розмір мінімальної заробітної плати.

Судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду
(частина 1 вищезазначеної статті).

Законом України "Про державний бюджет
України на 2014 рік" встановлено, що з
1 січня 2014 року розмір мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
дорівнює 1 218 грн. 00 коп.

Зі сформульованої позивачем
прохальної частини поданої ним
позовної заяви вбачається, що останній
просив суд задовольнити дві його
позовні вимоги немайнового характеру,
а саме: розірвати укладений між
сторонами договір оренди від 12
листопада 2010 року № 47 з 1 жовтня 2014
року, а також зобов'язати Раду
відповідно до чинного законодавства та
положень договору вчинити всі
необхідні дії, пов'язані з розірванням
даної угоди, у тому числі прийняти від
позивача спірну земельну ділянку по
акту приймання-передачі.

У той же час якщо в позовній заяві
об'єднано дві або більше вимог
немайнового характеру, пов'язаних між
собою підставами виникнення або
поданими доказами, судовий збір
сплачується окремо з кожної з таких
вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 2.11 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України".

Отже, Підприємець мав сплатити за
подання до господарського суду
Рівненської області даної позовної
заяви, яка містить у собі дві вимоги
немайнового характеру, 2 436 грн. 00
коп. судового збору.

Проте з доданої до позовної заяви
квитанції від 13 жовтня 2014 року
№ 0.0.304972682.1 вбачається, що
позивач перерахував до Державного
бюджету України лише 1 218 грн. 00 коп.,
оплативши таким чином лише частину
суми судового збору, яка підлягає
сплаті за подання даного позову до
суду.

Оскільки факт недоплати судового збору
з'ясовано господарським судом у
процесі розгляду даної справи, суд
дійшов висновку про необхідність
стягнення належної суми судового збору
за результатами вирішення цього спору
з урахуванням приписів статті 49 ГПК
України.

Аналогічна правова позиція щодо
можливості стягнення недоплаченої
суми судового збору за результатами
вирішення спору викладена у пункті 2.23
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України".

Зважаючи на факт встановлення судом
недоплати позивачем судового збору, а
також враховуючи те, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню, суд
на підставі вищезазначених приписів
дійшов висновку про необхідність
стягнення з Підприємця в доход
Державного бюджету України судового
збору в розмірі 1 218 грн. 00 коп., а також
відшкодування останньому за рахунок
відповідача 1 218 грн. 00 коп. судового
збору.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Розірвати договір оренди земельної
ділянки від 12 листопада 2010 року
№ 47, укладений між фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 (33014,
АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1)
та Рівненською міською радою (33028, місто
Рівне, вулиця Соборна, будинок 12А,
ідентифікаційний код: 34847334),
зареєстрований у Рівненському
міськрайонному відділі Рівненської
регіональної філії державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру", про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 16 грудня 2010 року за № 47.

Стягнути з Рівненської міської ради
(33028, місто Рівне, вулиця Соборна,
будинок 12А, ідентифікаційний код: 34847334)
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (33014, АДРЕСА_1, ідентифікаційний
код: НОМЕР_1) 1 218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп. судового
збору.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (33014, АДРЕСА_1, ідентифікаційний
код: НОМЕР_1) в доход Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 1 218 (одна
тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 21 листопада 2014
року

Суддя
Є.В.
Павленко