м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
міста Києва у складі головуючого судді
Чинчин О.В., судді Васильченко Т.В.,
судді Ломаки В.С., при секретарі
судового засідання Бігмі Я.В.,
розглянув у відкритому судовому
засіданні справу
за позовом Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК»доТовариства з
обмеженою відповідальністю «ПАРІО
ПЛЮС»провизнання недійсним з моменту
укладення Договору оренди (найму) від
01.03.2010 року № 01/03/10Представники:
від Позивача: не з'явились;
від Відповідача: 1. Шифрук А.О.
(представник за Довіреністю);
(представник за Довіреністю);
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Публічне акціонерне товариство
«УКРАЇНСЬКИЙ ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК»
(надалі також - «Позивач») звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПАРІО ПЛЮС» (надалі
також - «Відповідач») про визнання
недійсним з моменту укладення Договору
оренди (найму) від 01.03.2010 року №01/03/10.
Позовні вимоги вмотивовано тим, що
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 24.06.2011 року у справі № 23/76
встановлено, що 01.03.2010р. між Товариством
з обмеженою відповідальністю "Паріо
Плюс" та Публічним акціонерним
товариством "Український інноваційний
банк" укладено Договір оренди (найму)
№01/03/10, відповідно до умов якого
відповідачем було передано в оренду
позивачу нежилі приміщення у будинку
за адресою: м.Київ, вул.Горького, буд.43
(літера "А"), площею 300,2 кв.м. Про
існування договору оренди (найму)
№01/03/2010 стало відомо позивачу лише під
час судового провадження у справі №
23/76, оскільки відповідний правочин не
укладався, а зобов'язання не
обліковувались у регістрах
бухгалтерського обліку Позивача. Як
встановлено господарськими судами у
судових рішеннях по справі № 23/76,
предметом договору оренди (найму) від
01.03.2010 року №01/03/2010 є окрема будівля
загальною площею 300,2 кв.м., яка на праві
власності належить Відповідачу. Однак,
в рамках судового провадження у справі
№910/3678/14 отримано належні та допустимі
докази того, що будівля по вул. вул.
Горького, буд.43 (літера "А") у м. Києві має
додаткову загальну площу, яка не
набувалась Відповідачем у власність.
Таким чином, майнові права на весь
об'єкт нерухомості «БУДІВЛЯ ОФІСНА» у
Відповідача відсутні на момент
вчинення оспорюваного правочину. У
зв'язку з цим, Договір оренди від 01.03.2010
року №01/03/10 на підставі частини 1 статті
203 та 215 Цивільного кодексу України слід
визнати недійсним, оскільки він за
своєю суттю та змістом не відповідає
приписам статті 761 Цивільного кодексу
України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 02.10.2014 р. порушено провадження у
справі № 910/20910/14, судове засідання
призначено на 16.10.2014 р.

15.10.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшло клопотання про
застосування строків позовної
давності, в якому останній просить Суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі та застосувати строки
позовної давності, оскільки спірні
правовідносини ґрунтуються на
Договорі оренди №01/03/2010 від 01.03.2010 року,
а звернувшись із позовною заявою 24.09.2014
року Позивач пропустив трьохрічний
строк позовної давності.

Також, 15.10.2014 року через загальний
відділ діловодства суду (канцелярію)
від Відповідача надійшов відзив на
позовну заяву, в якому зазначено, що
24.02.2010 року Відповідачем було придбано
у Позивача нежилий будинок, площею 300,2
кв.м., розташований в м. Києві по вул.
Горького, 43, літера «А». Для оформлення
договору на замовлення Позивача
Київським БТІ був виготовлений
технічний паспорт від 22.02.2010 року №
588/41/1902, в якому була також зазначена
площа будинку 300,2 кв.м. 01.03.2010 року між
сторонами було укладено Договір оренди
(найму) № 01/03/10 приміщення площею саме
300,2 кв.м. Відповідно до матеріалів
технічної інвентаризації як на момент
продажу, так і на теперішній час
будинок № 43, літера «А», по вул..
Горького у місті Києві не має третього
або мансардового поверху.

Через загальний відділ діловодства
суду (канцелярію) 15.10.2014 року від
Відповідача надійшло клопотання про
припинення провадження по справі,
оскільки є рішення господарського суду
№ 5011-4/16663-2012, який в межах своєї
компетенції вирішив господарський
спір між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав.

16.10.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшла заява на виконання
вимог ухвали суду про порушення
провадження по справі від 02.10.2014 року,
яка долучена до матеріалів справи.

Також, 16.10.2014 року через загальний
відділ діловодства суду (канцелярію)
від Позивача надійшло клопотання про
зупинення провадження по справі до
вирішення пов'язаної з нею судової
справи №910/3678/13 за позовом ПАТ
"УКРІНБАНК" до ТОВ "ТОВ "Паріо Плюс" про
визнання недійсним Договору
купівлі-продажу будівлі за адресою:
м.Київ, вул. Горького, 43, літера "А" від
24.02.2014 року.

16.10.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшло клопотання, в якому
просить суд витребувати у Комунального
підприємства "Київське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна"
належним чином оформлену копію
інвентаризаційної справи №35626 щодо
об'єкту нерухомого майна по вул.
Горького (Антоновича), буд. 43 (літ. "А") у
місті Києві.

16.10.2014 року в судове засідання з'явились
представники сторін та надали усні
пояснення.

Суд, ознайомившись з матеріалами
справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою
повного та всебічного розгляду спору,
прийшов до висновку - зобов'язати
Позивача надати належним чином
засвідчену копію інвентаризаційної
справи №35626 щодо об'єкту нерухомого
майна по вул. Горького (Антоновича), буд.
43 (літ. "А") у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.10.2014 року відкладено
розгляд справи на 30.10.2014 року, у зв'язку
з витребуванням додаткових доказів по
справі.

29.10.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшло клопотання, в якому
останній просить Суд долучити до
матеріалів справи належним чином
засвідчену копію інвентаризаційної
справи №35626 щодо об'єкту нерухомого
майна по вул. Горького (Антоновича),
буд. 43 (літ. "А") у місті Києві.

Також, 29.10.2014 року через загальний
відділ діловодства суду (канцелярію)
від Позивача надійшла заява, в якій
останній просить Суд доповнити
підстави позову новими обставинами, що
стосуються вчинення оспорюваного
правочину оренди (найму) від 01.03.2010 року
№01/03/10 представником ТОВ "ПАРІО ПЛЮС" з
перевищенням повноважень, які згідно
правових приписів ч.1 ст.203, ст.ст. 215, 216
ЦК України є підставами недійсності
Договору. Крім того, зазначено, що
Відповідачем наступне схвалення
оспорюваного правочину оренди не
здійснювалось.

Через загальний відділ діловодства
суду (канцелярію) 29.10.2014 року від
Позивача надійшло клопотання, в якому
просить Суд витребувати у Відповідача
належним чином засвідчену копію Акту
приймання-передачі майна за
оспорюваний правочином оренди (найму)
від 01.03.2010 року №01/03/10 та оригінал цього
документу для огляду в суді.

30.10.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшло клопотання, в
якому зазначено, що протягом
перебування будинку 43 літера «А» по
вул. Горького у м. Києві у власності
Позивача площа будинку відповідала
правоустановчим документам. Лише під
час договору оренди, позивачем без
згоди Відповідача самовільно
встановлені перегородки в горищному
просторі, що не вплинуло на загальну
площу будинку. Крім того, на теперішній
час горище приведене до попереднього
стану.

30.10.2014 року в судове засідання з'явились
представники сторін. Представник
позивача надав усні пояснення по суті
спору, якими підтримав вимоги та доводи
позовної заяви та просив Суд
задовольнити клопотання про
витребування доказів по справі.
Представник відповідача в судовому
засіданні надав усні пояснення по суті
спору, якими заперечив проти
задоволення позовних вимог та
зазначив, що у Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПАРІО ПЛЮС"
відсутній оригінал Акту
приймання-передачі від 01.03.2010 року,
оскільки при зміні керівництва Акт не
передавався від одного керівника
іншому, проте останній надав копію
Акту, яка міститься в матеріалах іншої
справи.

В судовому засіданні 30.10.2014 року
оголошено перерву до 06.11.2014 року.

04.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшло клопотання про
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного запису та призначення
колегіального розгляду справу.

04.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшли додаткові докази
та пояснення по справі, в яких
зазначено, що з моменту передачі
будинку в оренду, а саме 01.03.2010 року,
представники Відповідача не
допускались до приміщення будинку
представниками Позивача. Лише після
звільнення приміщень в горищному
просторі були виявлені відокремлення у
формі встановлених цегляних та
гіпсокартонних перегородок, які були
відсутні на момент купівлі-продажу
будинку та на момент передачі будинку в
оренду.

05.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшло клопотання про
продовження строків розгляду спору та
відкладенням розгляду справи, у зв'язку
із неможливістю уповноваженого
представника бути присутнім в судовому
засіданні.

Також, 05.11.2014 року через загальний
відділ діловодства суду (канцелярію)
від Позивача надійшло клопотання, в
якому просить Суд врахувати обставину
відсутності Акту приймання передачі
майна за оспорюваний правочином від
01.03.2010 року №01/03/10, що встановлена
Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2014 року
у справі №2а-16962/12/2670.

Через загальний відділ діловодства
суду (канцелярію) 05.11.2014 року від
Позивача надійшло клопотання, в якому
просить Суд врахувати обставину
вільного користування та
розпорядження Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПАРІО ПЛЮС"
приміщеннями площею 300,2 кв.м. будинку по
вул. Горького, 43а, в м. Києві у червні 2012
року, до завершення процедури
примусового виконання судового
рішення у справі 23/76, що встановлена
рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.01.2013 року у справі
№5011-38/15286-2012.

06.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшли документи для
долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.11.2014 року
представники Відповідача надали усні
пояснення. Представник позивача в
судове засідання не з'явився.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.11.2014 року суд призначив
колегіальний розгляд справи у складі
трьох суддів.

06.11.2014 року суддя Чинчин О.В. звернулась
із заявою до Голови Господарського
суду міста Києва про визначення складу
суду для колегіального розгляду
справи.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 06.11.2014 року справу
№910/20910/14 передано для розгляду колегії
суддів у складі: судді Чинчин О.В.
(головуючий), суддів - Васильченко Т.В.,
Ломаки В.С.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.11.2014 року справу №910/20910/14
прийнято до провадження колегією
суддів, розгляд справи призначено на
20.11.2014 року.

19.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду отримано від Позивача
Клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з неможливістю
представника бути присутнім в судовому
засіданні. Також, від представника
Позивача отримано Клопотання про
призначення у справі судової технічної
експертизи Акту приймання-передачі від
01.03.2010 року.

В судовому засіданні 20.11.2014
представники Відповідача проти
задоволення позовних вимог заперечили.
Представник Позивача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, що підтверджується
відміткою про відправлення на Ухвалі
Господарського суду міста Києва від
06.11.2014 року.

Суд зазначає що Клопотання Відповідача
про припинення провадження у справі,
яке вмотивоване тим, що є рішення
господарського суду № 5011-4/16663-2012, який в
межах своєї компетенції вирішив
господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Пунктом 2 частини 1 статті 80
Господарського процесуального кодексу
України визначено, що господарський
суд припиняє провадження у справі, якщо
є рішення господарського суду або
іншого органу, який в межах своєї
компетенції вирішив господарський
спір між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
Публічне акціонерне товариство
«Український інноваційний банк»
звернулось до Господарського суду м.
Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Паріо
Плюс» про визнання недійсним договору
оренди (найму) №01/03/10 від 01.03.2010р., що
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Паріо плюс" та
Публічним акціонерним товариством
"Український інноваційний банк",
предметом якого є передача в найм
офісних приміщень будинку по
вул.Горького, буд.43 (літера "А") у місті
Києві, з підстав його невідповідності
актам цивільного законодавства
України та про визнання недійсним
договору оренди (найму) №01/03/10 від
01.03.2010р., що укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Паріо
плюс" та Публічним акціонерним
товариством "Український інноваційний
банк", предметом якого є передача в найм
офісних приміщень будинку по
вул.Горького, буд.43 (літера "А") у місті
Києві, у зв'язку з помилкою щодо
обставин, які мають істотне значення,
яка виникла внаслідок поведінки
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паріо Плюс". В
обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на недійсність договору
№01/03/10 від 01.03.2010р. внаслідок
відсутності однієї із істотних умов
договору - об'єкту оренди (найму). При
цьому, на думку позивача, спірний
правочин не відповідає вимогам
законодавства, оскільки орендована
будівля не поставлена під систематичне
спостереження інженерно-технічних
працівників відповідача, які
відповідальні за збереження майна,
відсутні договори щодо надання послуг
з утримання будинку та прибудинкової
території, відповідачем не визначено
ліміти на вивезення побутових
відходів, не здійснено розмежування
інженерних мереж між позивачем та
відповідачем, а також нерухоме майно,
що передано в оренду, не поставлено на
баланс Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паріо Плюс".

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.12.2013 року у справі №
5011-4/16663-2012, залишеним без змін
Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014 року та
Постановою Вищого господарського суду
України від 17.06.2014 року, в задоволенні
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» відмовлено
повністю.

Однак, Суд зазначає, що позовні вимоги,
які є предметом даного спору
вмотивовано тим, що будівля по вул. вул.
Горького, буд.43 (літера "А") у м. Києві має
додаткову загальну площу, яка не
набувалась Позивачем у власність.
Таким чином, майнові права на весь
об'єкт нерухомості «БУДІВЛЯ ОФІСНА» у
Відповідача відсутні на момент
вчинення оспорюваного правочину. У
зв'язку з цим, Договір оренди від 01.03.2010
року №01/03/10 на підставі частини 1 статті
203 та 215 Цивільного кодексу України слід
визнати недійсним, оскільки він за
своєю суттю та змістом не відповідає
приписам статті 761 Цивільного кодексу
України.

За таких обставин, Суд приходить до
висновку, що позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» у даній справі, та у
справі № 5011-4/16663-2012, вмотивовано
різними підставами, а тому Клопотання
Відповідача про припинення
провадження у справі не підлягає
задоволенню.

Також, Суд зазначає, що Клопотання
Публічного акціонерного товариства
«УКРАЇНСЬКИЙ ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» про
зупинення провадження у справі до
вирішення судової справи № 910/3678/13 та
Клопотання про призначення у справі
судової технічної експертизи Акту
приймання-передачі від 01.03.2010 року не
підлягають задоволенню, з огляду на
наступне.

Частиною 1 статті 79 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що господарський суд
зупиняє провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом, а
також у разі звернення господарського
суду із судовим дорученням про надання
правової допомоги до іноземного суду
або іншого компетентного органу
іноземної держави.

Однак, Суд зазначає, що Публічним
акціонерним товариством «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» до матеріалів
справи не надано належних обґрунтувань
щодо неможливості розгляду даної
справи до вирішення справи № 910/3678/13.

Також, відповідно до частини 1 статті 41
Господарського процесуального кодексу
України, для роз'яснення питань, що
виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань, господарський суд
призначає судову експертизу.

У відповідності до положень ст.1 Закону
України «Про судову експертизу»
судова експертиза - це дослідження
експертом на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від
27.11.2006р. Вищого господарського суду
України «Про деякі питання
призначення судових експертиз»
судова експертиза повинна
призначатися лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення даних, що входять до
предмета доказування, тобто у разі,
коли висновок експерта не можуть
замінити інші засоби доказування.

Аналогічні за змістом положення
містить ч.2 п.2 постанови №4 від 23.03.2012р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи».

Однак, Суд зазначає, що Публічним
акціонерним товариством «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» не надано належних
обґрунтувань щодо потреби у
спеціальних знаннях для встановлення
певних даних, враховуючи предмет
даного спору.

Крім того, Клопотання Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» про відкладення
розгляду справи не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що прийняття участі у
судовому засіданні є правом сторони.
При цьому, норми вказаної статті
зобов'язують сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, третіх
осіб, а неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від
26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

В пункті 3.9.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 року N 18 зазначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК,
з числа як своїх працівників, так і
осіб, не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

За таких обставин, незважаючи на те, що
представник Позивача в судове
засідання 20.11.2014 року не з'явився, за
висновками суду, наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення, а неявка вказаного
учасника судового спору не перешкоджає
вирішенню справи по суті.

Відповідно до статті 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 20 листопада 2014
року, на підставі статті 85
Господарського процесуального кодексу
України, оголошено вступну та
резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Як встановлено Господарським судом м.
Києва у Рішенні від 24.06.2011 року у справі
№23/76 за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паріо плюс" до
Публічного акціонерного товариства
"Український інноваційний банк" про
розірвання договору оренди та
звільнення приміщення, між Товариством
з обмеженою відповідальністю "Паріо
Плюс" та Публічним акціонерним
товариством "Український інноваційний
банк" 01.03.2010 року укладено Договір
№01/03/10 оренди (найму) нежитлових
приміщень у місті Києві по вулиці
Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м.

Вказане рішення Господарського суду м.
Києва від 24.06.2011 року у справі №23/76
залишено без змін постановою від
21.07.2011р. Київського апеляційного
господарського суду та постановою від
30.08.2011р. Вищого господарського суду
України.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про незалежність судової
влади" від 13.06.2007 р. №8 передбачено, що за
змістом частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України і тому вважаються
законними, доки вони не скасовані в
апеляційному чи касаційному порядку
або не переглянуті компетентним судом
в іншому порядку, визначеному
процесуальним законом, в межах
провадження справи, в якій вони
ухвалені. Виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається, і
суди повинні відмовляти у прийнятті
позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
встановлено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів (див.
рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v.
Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v.
Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України "Про
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року та
юрисдикцію Європейського суду з прав
людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення
Європейського суду з прав людини від
19.02.2009 р. у справі "Христов проти
України" одним з основоположних
аспектів верховенства права є принцип
юридичної визначеності, згідно з яким у
разі остаточного вирішення спору
судами їхнє рішення, що набрало
законної сили, не може ставитися під
сумнів (справа "Брумареску проти
Румунії", п. 61). Принцип юридичної
визначеності вимагає поваги до
принципу res judicata, тобто поваги до
остаточного рішення суду. Згідно з цим
принципом жодна сторона не має права
вимагати перегляду остаточного та
обов'язкового до виконання рішення
суду лише з однією метою - домогтися
повторного розгляду та винесення
нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного у суду
відсутні підстави для повторного
доказування наведених обставин щодо
укладення між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Паріо Плюс" та
Публічним акціонерним товариством
"Український інноваційний банк" 01.03.2010
року Договору №01/03/10 оренди (найму)
нежитлових приміщень у місті Києві по
вулиці Горького 43, літера А, площею 300,2
кв.м., адже існування даних обставин
підтверджується Рішенням
Господарського суду м. Києва від 24.06.2011
року у справі №23/76, залишеним без змін
поставою від 21.07.2011р. Київського
апеляційного господарського суду та
постановою від 30.08.2011р. Вищого
господарського суду України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
Позивач зазначає, що в рамках судового
провадження у справі №910/3678/14 отримано
належні та допустимі докази того, що
будівля по вул. вул. Горького, буд.43
(літера "А") у м. Києві має додаткову
загальну площу, яка не набувалась
Відповідачем у власність. Таким чином,
майнові права на весь об'єкт
нерухомості «БУДІВЛЯ ОФІСНА» у
Відповідача відсутні на момент
вчинення оспорюваного правочину. У
зв'язку з цим, Договір оренди від 01.03.2010
року №01/03/10 на підставі частини 1 статті
203 та 215 Цивільного кодексу України слід
визнати недійсним, оскільки він за
своєю суттю та змістом не відповідає
приписам статті 761 Цивільного кодексу
України. Також, Позивач звертає увагу
на те, що представником ТОВ "ПАРІО ПЛЮС"
вчинено оспорюваний правочин оренди
(найму) від 01.03.2010 року №01/03/10 з
перевищенням повноважень. Крім того,
Відповідачем наступне схвалення
оспорюваного правочину оренди не
здійснювалось.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів (стаття 20
Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається частиною 2 статті 16
Цивільного кодексу України, до яких,
зокрема, відноситься визнання
правочину недійсним. Аналогічні
положення містить статті 20
Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15,
16 Цивільного кодексу України, статті 20
Господарського кодексу України та
Господарського процесуального кодексу
України, застосування певного способу
судового захисту вимагає доведеності
належними доказами сукупності таких
умов: наявності у позивача певного
суб'єктивного права (інтересу);
порушення (невизнання або оспорювання)
такого права (інтересу) з боку
відповідача; належності обраного
способу судового захисту (адекватність
наявному порушенню та придатність до
застосування як передбаченого
законодавством), і відсутність
(недоведеність) будь-якої з означених
умов унеможливлює задоволення позову.

Як вбачається з позовної заяви, в
обґрунтування своїх вимог про визнання
недійсним з моменту укладення Договору
оренди (найму) від 01.03.2010 року №01/03/10
Позивач посилається на те, що в рамках
судового провадження у справі №910/3678/14
отримано належні та допустимі докази
того, що будівля по вул. вул. Горького,
буд.43 (літера "А") у м.Києві має додаткову
загальну площу, яка не набувалась
Відповідачем у власність. Таким чином,
майнові права на весь об'єкт
нерухомості «БУДІВЛЯ ОФІСНА» у
Відповідача відсутні на момент
вчинення оспорюваного правочину. У
зв'язку з цим, Договір оренди від 01.03.2010
року №01/03/10 на підставі частини 1 статті
203 та 215 Цивільного кодексу України слід
визнати недійсним, оскільки він за
своєю суттю та змістом не відповідає
приписам статті 761 Цивільного кодексу
України. Також, Позивач звертає увагу
на те, що представником ТОВ "ПАРІО ПЛЮС"
вчинено оспорюваний правочин оренди
(найму) від 01.03.2010 року №01/03/10 з
перевищенням повноважень. Крім того,
Відповідачем наступне схвалення
оспорюваного правочину оренди не
здійснювалось.

Однак, Суд не погоджується з
зазначеними доводами Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК», з огляду на
наступне.

За змістом Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затвердженою Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 24.05.2001 р.
№127 (надалі - "Інструкція"), ДБН В2.2-9-99
"Громадські будинки і споруди" (чинного,
на момент укладення Договору) загальна
площа громадського будинку
визначається як сума площ усіх
поверхів (включаючи технічний,
мансардний, цокольний та підвальний).

При цьому, згідно вказаного
нормативно-правового акту, площу
приміщень будинків слід визначати за
їх розмірами, виміряними між
опорядженими поверхнями стін і
перегородок на рівні підлоги (без
урахування плінтусів).

Аналогічні приписи містяться у ДБН
В2.2-9-2009 "Громадські будинки і споруди.
Основні положення", чинного на момент
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського
процесуального кодексу України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Як вбачається з матеріалів справи,
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 29.07.2013 р. у справі № 910/3678/13
призначено судову будівельно-технічну
експертизу, проведення якої доручено
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз.

Відповідно до Висновку експерта
№8301/13-43 від 12.08.2014 р. за результатами
проведення судової експертизи у справі
№910/3678/13, висота горищного простору від
рівня перекриття верхнього поверху до
низу несучої конструкції даху -
металевих крокв (на рівні обпирання
крокви на мауерлат) становить 1,14 м.

В той же час, за змістом ДБН В2.2-9-99 та ДБН
В2.2-9-2009 "Громадські будинки і споруди.
Основні положення" площа горища
(технічного горища), технічного
підпілля, якщо висота від підлоги до
низу виступних конструкцій менше 1.9 м,
до загальної площі будинку не
включається.

Більш того, Висновком експерта №8301/13-43
від 12.08.2014 р. за результатами проведення
судової експертизи у справі №910/3678/13
підтверджується, що загальна площа
нежитлової будівлі за адресою: м. Київ,
вул. Горького, 43-А, складається з двох
наземних поверхів в яких обладнані
приміщення, становить 300,2 кв.м. (згідно
даних останньої інвентаризації станом
на 17.07.2013 р.).

Таким чином, Суд зазначає, що як станом
на момент укладення оспорюваного
Договору, так і станом на момент
розгляду даної справи, в загальну площу
спірного нерухомого майна було
правомірно не враховано площу горища
такого нерухомого майна, а доводи
Позивача про наявність в будівлі по
вул. Горького, буд.43 (літера "А") у м.
Києві додаткової загальної площі, яка,
на думку Позивача, не набувалась
Відповідачем у власність є
безпідставними.

Також, частиною 1 статті 760 Цивільного
кодексу України визначено, що за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ,
яка визначена індивідуальними
ознаками і яка зберігає свій первісний
вигляд при неодноразовому
використанні (неспоживна річ) (частина 1
статті 761 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 761
Цивільного кодексу України, право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.

Як вбачається з матеріалів справи,
24.02.2010 р. між Акціонерним товариством
"Український інноваційний банк"
(продавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Паріо Плюс"
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу нежилого будинку.

Відповідно до п. 1 Договору продавець
продав, а покупець купив об'єкт
нерухомості, який відповідно до
правовстановлювального документа
значиться як нежилий будинок, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Горького, 43-А.

За змістом п. 2 Договору нежилий
будинок, що відчужується, належить
продавцеві на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу,
зареєстрованого на товарній біржі
"Українська біржа "Десятинна" 23.03.1998 р.
за реєстраційним №2211-б/684. Право
власності на нежилий будинок
зареєстровано за продавцем у
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
28.04.1998 р. у реєстрову книгу за
реєстровим №2475-П. Нежилий будинок, що
відчужується, відповідно до
правовстановлювального документа має
площу 310,00 кв.м. Згідно з
інвентаризаційною справою площа
нежилого будинку складає 300,20 кв.м.
Нежилий будинок знаходиться на
земельній ділянці площею 293,86 кв.м,
кадастровий №79:014:017.

Згідно з п. 8 Договору покупець
стверджує продавцеві та повідомляє
усім заінтересованим особам, що
нежилий будинок, який є предметом
договору, оглянутий до укладання
договору купівлі-продажу. Недоліків чи
дефектів, які б перешкоджали б
використанню нерухомості за
призначенням, а також будь-яких інших
особливостей, які покупець хотів би
зазначити у договорі, на момент огляду
не виявлено.

За актом приймання-передачі від 01.03.2010
р. продавець передав, а покупець
прийняв нежилий будинок, розташований
за адресою: м. Київ, вул. Горького, 43
(літера А) загальною площею 300,2 кв.м
згідно з Договором.

Як встановлено Господарським судом м.
Києва у Рішенні від 24.06.2011 року у справі
№23/76 за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паріо плюс" до
Публічного акціонерного товариства
"Український інноваційний банк" про
розірвання договору оренди та
звільнення приміщення, між Товариством
з обмеженою відповідальністю "Паріо
Плюс" та Публічним акціонерним
товариством "Український інноваційний
банк" 01.03.2010 року укладено Договір
№01/03/10 оренди (найму) нежитлових
приміщень у місті Києві по вулиці
Горького 43, літера А, площею 300,2 кв.м.

Враховуючи вищевикладене, Суд
зазначає, що доводи Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» про те, що майнові
права на весь об'єкт нерухомості
«БУДІВЛЯ ОФІСНА» у Відповідача
відсутні на момент вчинення
оспорюваного правочину та такий
правочин не відповідає приписам статті
761 Цивільного кодексу України є
необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до положень статті 92
Цивільного кодексу України юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом. У випадках,
встановлених законом, юридична особа
може набувати цивільних прав та
обов'язків і здійснювати їх через своїх
учасників. Орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК
України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

При цьому, Суд зазначає, що за загальним
правилом навіть у випадку вчинення
правочину з перевищенням повноважень
за умови вчинення подальших дій, які
свідчать про прийняття такого
правочину до виконання, тобто його
схвалення, він не може бути визнаний
недійсним, оскільки відповідно до ч. 1
ст. 241 ЦК України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим,
зокрема, у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" згідно якого наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків,
коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у постанові № 25/2/10 від
27.07.2010, у постанові № 8/47 (12/335/16) від
02.12.2008, у постанові № 54/210 від 25.05.2010, у
постанові № 16/507 від 06.07.2010.

Суд не погоджується з твердженнями
Публічного акціонерного товариства
«УКРАЇНСЬКИЙ ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» про
те, що Відповідачем наступне схвалення
оспорюваного правочину оренди не
здійснювалось, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в
березні 2011 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Паріо Плюс"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Акціонерного
товариства "Український інноваційний
банк" про розірвання договору оренди
(найму) № 01/03/10 від 01.03.2010 р., укладеного
між ТОВ "Паріо Плюс" та АТ "Український
інноваційний банк", та зобов'язання АТ
"Український інноваційний банк"
звільнити нежилі приміщення,
розташовані за адресою: м. Київ,
вул.Горького, буд. 43 (літера "А"), площею
300,2м2.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 24.06.2011 р. у справі № 23/76,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 21.07.2011р. та
постановою від 30.08.2011р. Вищого
господарського суду України, позов
задоволено: розірвано договір оренди
(найму) № 01/03/10, укладений 01.03.2010 р. ТОВ
"Паріо Плюс" та ПАТ "Український
інноваційний банк"; зобов'язано ПАТ
"Український інноваційний банк"
звільнити нежитлові приміщення,
розташовані за адресою: м. Київ, вул.
Горького, буд. 43, літера "А", площею 300,2 м2.

Також, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Паріо Плюс»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» про стягнення
заборгованості в сумі 105 688,95 грн,
зумовленої неналежним виконанням
зобов'язань по сплаті орендної плати за
договором оренди (найму) № 01/03/10 від
01.03.2010 за період з 01.03.2010 по 20.07.2011, а
також 169 005,19 грн. неустойки за період з
21.07.2011 по 27.08.2012 на підставі частини 2
статті 785 Цивільного кодексу України
за несвоєчасне повернення майна та
невиконання останнім рішення
Господарського суду м. Києва від 24.06.2011
у справі №23/76 про звільнення
нежитлових приміщень, розташованих за
адресою: м. Київ, вул. Горького, 43, літера
«А», площею 300,2 кв.м.

Постановлене у справі № 5011-36/12183-2012
рішення Господарського суду м.Києва
від 14.11.2012 було змінено постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 06.03.2013, якою
позовні вимоги ТОВ "Паріо Плюс"
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«Український інноваційний банк" 99 339,42
грн заборгованості, 167 955,55 грн
неустойки та 5 345,89 грн судового збору. В
іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 04.06.2013 у справі № 5011-36/12183-2012
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 06.03.2013 року та
рішення Господарського суду міста
Києва від 14.11.2012 було скасовано, а
справу №5011-36/12183-2012 передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, Суд
приходить до висновку, що Товариством з
обмеженою відповідальністю «ПАРІО
ПЛЮС» своїми зазначеним діями
схвалилено укладення між сторонами
оспорюваного договору та визнано його
дійсність, що виключає можливість
визнання даного договору недійсним з
підстав не схвалення Відповідачем
оспорюваного правочину.

Крім того, судом враховано, що у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац 2
частини 3 статті 92 ЦК України).

Це положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці,
зокрема, відповідно до Першої
директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських
Співтовариств від 09.03.1968, статтею 9 якої
проголошено, що дії органів компанії
покладають на компанію зобов'язання
навіть якщо ті дії виходять за межі
цілей компанії, при умові, що такі дії
не виходять за компетенцію вказаних
органів, передбаченому або дозволену
законодавством.

Однак, країни-члени можуть обумовити,
що компанія не несе відповідальність,
якщо такі дії виходять за межі цілей
компанії і вона може довести, що треті
сторони знали про те, що вказані дії
виходять за межі цілей компанії, або
відповідно до обставин, не могли не
знати про таке; розголошення
статутів не є достатнім доказом
вказаного.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України в постановах Вищого
господарського суду від 21.07.2010 у справі
№ 14/43пд та від 04.08.2010 у справі № 14/44пд.

Таким чином, твердження Публічного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ
ІННОВАЦІЙНИЙ БАНК» про те, що
представником ТОВ "ПАРІО ПЛЮС" вчинено
оспорюваний правочин оренди (найму) від
01.03.2010 року №01/03/10 з перевищенням
повноважень та Відповідачем наступне
схвалення оспорюваного правочину
оренди не здійснювалось є
безпідставними.

Що стосується фактичної передачі
об'єкту оренди за Договором оренди
(найму) №01/03/10 від 01.03.2010 р., Суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 765 Цивільного
кодексу України, наймодавець
зобов'язаний передати наймачеві майно
у користування негайно або у строк,
встановлений договором найму.

Так, Судом встановлено, що оригінал
акту приймання-передачі від 01.03.2010 р. за
договором оренди (найму) № 01/03/10 від
01.03.2010 р. в матеріалах справи відсутній
та сторонами до матеріалів справи не
доданий. Зокрема, як вбачається з
пояснень Відповідача,оригінал даного
акту не зберігся, втім останнім було
залучено до матеріалів даної справи
копію акту приймання-передачі від
01.03.2010 р. за договором оренди (найму) №
01/03/10 від 01.03.2010 р., яка була завірена ПАТ
"Український інноваційний банк" та
надана останнім до матеріалів
господарської справи № 3/279 за позовом
ПАТ "Український інноваційний банк" до
ТОВ "Паріо Плюс" про стягнення збитків у
розмірі 980000,00 грн.

При цьому, Суд зазначає, що з наявної в
матеріалах даної справи Ухвали
Господарського суду міста Києва від
17.04.2012 р. у справі № 3/279 за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Український інноваційний банк" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паріо Плюс" про
стягнення 980000,00 грн. вбачається, що
"Позивач в обґрунтування позовних
вимог посилається на те, що збитки в
розмірі 930000,00 грн. понесені ним
внаслідок неможливості використання
переданого в оренду приміщення за
договором оренди (найму) № 01/03/10 від
01.03.2010 р.".

Таким чином, Суд наголошує на тому, що
ПАТ "Український інноваційний банк" не
заперечувало факт передачі в оренду
приміщення за договором оренди (найму)
від 01/03/10 від 01.03.2010 р., більш того
звернулось з відповідним позовом про
стягнення збитків до суду, оскільки
стверджувало про неможливість
використання переданого в оренду
спірного приміщення.

Також, встановлення рішенням
Господарського суду міста Києва від
24.06.2011 р. у справі № 23/76 факту порушення
ПАТ "Український інноваційний банк"
господарського зобов'язання за
договором №01/03/10 від 01.03.2010 в частині
своєчасної та повної оплати орендної
плати та наявності заборгованості
останнього по орендній платі у сумі
86349,53 грн. було можливе лише за умови
фактичної передачі спірного
приміщення.

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає
про відсутність доказів, які б
підтверджували та доводили факт
непередачі спірного приміщення ПАТ
"Український інноваційний банк" за
договором оренди (найму) № 01/03/10 від
01.03.2010 р.

Крім того, будь-які інші доводи та
міркування учасників судового процесу
не спростовують факту укладення між
сторонами даної справи Договору №01/03/10
оренди (найму) нежитлових приміщень та
відповідності вказаного договору
вимогам законодавства України.

Що стосується Клопотання Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПАРІО
ПЛЮС» про застосування строків
позовної давності, Суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (пункт 1), за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (пункт 3), сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки
прав та охоронюваних законом інтересів
Позивача, про захист яких він просить
Суд у позові, Відповідачем не порушено,
і суд відмовляє Позивачу у позові по
суті в зв'язку з безпідставністю
позовних вимог, питання порушення
строку позовної давності (за даних
обставин) не впливає на суть винесеного
рішення і відповідно, строк позовної
давності, як спосіб захисту саме
порушеного права, при вирішенні даного
спору застосуванню не підлягає.

Отже, враховуючи вищевикладені
положення норм чинного законодавства
України та приймаючи до уваги
вставлені фактичні обставини справи,
Суд приходить до висновку, що позовні
вимоги про визнання недійсним з
моменту укладення Договору оренди
(найму) від 01.03.2010 року №01/03/10 є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1.В позові Публічного акціонерного
товариства «УКРАЇНСЬКИЙ ІННОВАЦІЙНИЙ
БАНК» - відмовити повністю.

2.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата складання та підписання повного
тексту рішення: 25 листопада 2014 року.

Головуючий суддя
О.В. Чинчин

Суддя
Т.В. Васильченко

Суддя
В.С. Ломака