м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/22256/14 18.11.14Суддя Мудрий С.М.,
розглянувши справу

за позовом спільного
українсько-німецького підприємства у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю «Лобер ГМБХ»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Синтра Трейдінг»

про визнання договору поставки
№ К11-13 від 04.01.2013 року недійсним

Представники сторін:

від позивача: Білецький І.Ю. -
представник за довіреністю бн від
29.09.2014 року;

від відповідача: Ляшко О.В. -
представник за довіреністю бн від
24.10.2014 року;

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги спільного
українсько-німецького підприємства у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю «Лобер ГМБХ» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Синтра Трейдінг»
про визнання договору поставки № К11-13
від 04.01.2013 року недійсним.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 04.01.2013 року між
спільним українсько-німецьким
підприємством у формі товариства з
обмеженою відповідальністю «Лобер
ГМБХ» та товариством з обмеженою
відповідальністю «Синтра Трейдінг»
укладено договір поставки № К11-13.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець
продає, а покупець купує шпалери, інші
оздоблювальні матеріали, каталоги
шпалер, пакети, інші
рекламно-інформаційні матеріали,
надалі «Товар», в асортименті та
кількості, вказаних у видаткових
накладних до кожної партії товару, які
є невід'ємною частиною договору.

На думку позивача укладений між
сторонами договір не відповідає
вимогам закону і відповідно до ст. 215 та
203 ЦК України повинен бути визнаний
недійсним.

Як підставу для визнання недійсності
договору позивач вказує порушення ст.
265 ГК України, відповідно до якої за
договором поставки одна сторона
(постачальник) зобов'язується передати
(поставити) в обумовлені строки іншій
стороні (покупцеві) товар, що
кореспондується також зі статтею 712 ЦК
України.

В договорі не указано строк поставки
товару, договір має бути визнаний
недійсним. У зв'язку з чим позивач
звернувся до суду про визнання
договору поставки № К11-13 від 04.01.2013 року
недійсним.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 16.10.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
03.11.2014 року.

31.10.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва надійшов відзив від відповідача,
відповідно до якого відповідач просить
у позові відмовити з мотивів
необґрунтованості позову та частковим
виконанням договору позивачем та подав
додаткові документи на виконання вимог
ухвали господарського суду м. Києва від
16.10.2014 року.

31.10.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва надійшло від представника
позивача клопотання про відкладення
розгляду справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 03.11.2014 року розгляд справи
відкладено на 18.11.2014 року.

В судове засідання 18.11.2014 року з'явились
представники сторін.

Представник позивача не виконав вимоги
ухвали господарського суду м. Києва від
16.10.2014 року, позовні вимоги підтримав,
просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

04.01.2013 року між спільним
українсько-німецьким підприємством у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю «Лобер ГМБХ» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Синтра Трейдінг»
укладено договір поставки № К11-13.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець
продає, а покупець купує шпалери, інші
оздоблювальні матеріали, каталоги
шпалер, пакети, інші
рекламно-інформаційні матеріали,
надалі «Товар», в асортименті та
кількості, вказаних у видаткових
накладних до кожної партії товару, які
є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

На думку позивача укладений між
сторонами договір не відповідає
вимогам закону, оскільки в договорі не
указано строк поставки товару.

Відповідно до частини 1 стаття 628 ЦК
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Норма статей 712 ЦК України та 265 ГК
України містять посилання на строк
здійснення поставки, однак не містять
вказівок, шо строк поставки є
обов'язковою умовою договору поставки.

Відповідо до частини 2 статі 712 ЦК
України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Між тим, положення статті 663 ЦК україни
передбачає, що продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Стаття 530 ЦК України передбачає також
можливість передачі товару, у випадку
коли зі змісту договору не можна
визначити строк передачі товару.

Окрім того, п. 5.3. договору передбачено,
що поставка товару здійснюється
продавцем покупцю на підставі
погодженого продавцем замовлення
покупця окремими партіями, кількість,
асортимент та ціна товару в кожній з
яких узгоджується сторонами в
накладних. Замовлення повинно містити
наступну інформацію: номер замовлення,
дата та час замовлення, найменування
покупця, найменування товару,
кількість товару, П.І.П. уповноваженого
представника покупця, який оформив
замовлення та дата поставки.

Таким чином, строк поставки товару не є
обов'язковою умовою укладення договору
поставки та, як вбачається з п. 5.3.
договору, сторони узгодили строки
поставки, які позивач повинен
вказувати у замовленні.

Більш того, відповідач здійснював
поставки товару позивачеві, на
підтвердження чого надав видаткові
накладні з відміткою про отримання
товару представником позивача та копії
довіреностей на отримання цінностей.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільного права може бути зокрема,
визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, були дотримані
сторонами під час укладання договору
поставки № К11-13 від 04.01.2013 року.

З огляду на вищевикладене, позивачем не
надано будь-яких допустимих доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для визнання недійсним
договору поставки № К11-13 від 04.01.2013 року
укладеного між спільним
українсько-німецьким підприємством у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю «Лобер ГМБХ» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Синтра Трейдінг».

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 28.11.2014 року.

Суддя
С.М.Мудрий