РІШЕННЯ

"10" листопада 2014 р.Справа №
921/667/14-г/1Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Чопко Ю.О.

Розглянув справу

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", вул.
Шолуденка, 1, м.Київ 116, 04116

до Комунального підприємства
теплових мереж Тернопільської
обласної ради
"Тернопільтеплокомуненерго", вул.
Київська, 3а, м.Тернопіль, 46016

про cтягнення інфляційних втрат та
трьох відсотків річних в сумі 61 147,59 грн.

За участю представників від:

Позивача: не з'явився.

Відповідача: Миколайчук Н.Л., доручення
№ 1893/01 від 20.08.14р.

Технічна фіксація судового процесу не
здійснюється за відсутності
відповідного клопотання.

Учасникам судового процесу в засіданні
роз'яснено права і обов'язки
передбачені ст.ст. 22, 81-1 ГПК України.

В судовому засіданні 10.11.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Суть справи:

Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", вул.Шолуденка, 1, м.
Київ звернулася до господарського суду
Тернопільської області з позовом про
стягнення з Комунального підприємства
теплових мереж Тернопільської
обласної ради
"Тернопільтеплокомуненерго" вул.
Київська, 3а, м. Тернопіль - інфляційних
втрат та трьох відсотків річних в сумі
80 991 грн. 57 коп. (з врахуванням заяви
№31/10-7554 від 19.09.2014р.).

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 02.07.2014р.
порушено провадження у даній справі та
призначено її розгляд на 28.07.2014р. на 16
год. 00 хв., який неодноразово
відкладався з підстав викладених у
відповідних ухвалах, востаннє на 10.11.2014
року.

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 20 серпня
2014р. за клопотанням представниці
відповідача в порядку ст. 69 ГПК України
було продовжено розгляд справи на
п'ятнадцять днів.

10.11.2014 року позивач участі
уповноваженого представника в
судовому засіданні не забезпечив.
Надіслав суду клопотання (телеграму)
(вх. №20412 від 10.11.2014р.) про розгляд справи
за наявними матеріалами у зв'язку з
неможливістю явки представника ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" з
поважних причин у судове засідання.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних заперечила,
та пояснила, що погашення
заборгованості згідно з договором №
06/10-2248 ТЕ-30 від 20.12.2010р. в сумі 719 015 грн. 13
коп. було проведено двома платіжними
дорученнями: №32 від 07.12.2012р. на суму 673 706
грн. 30 коп. відповідно до договору №
421/517з про організацію
взаєморозрахунків з погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, що вироблялася,
транспортувалася та постачалася
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи органами
місцевого самоврядування від 03.12.2012р.;
та платіжним дорученням №20 від 20.12.2012р.
на суму 45 308 грн. 83 коп. відповідно до
договору № 274/517-РУ про організацію
взаєморозрахунків від 23.11.2014р.

Предметом даних договорів була
організація проведення сторонами
взаєморозрахунків відповідно до ст. 23
Закону України "Про державний бюджет
України на 2012 рік" та постанови
Кабінету Міністрів України №517 від 11
червня 2012р. "Про затвердження Порядку
та умов надання у 2012 році субвенцій з
державного бюджету місцевим бюджетам
на погашення заборгованості з різниці
в тарифах на теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування".

Згідно вказаних договорів була
повністю погашена заборгованість за
природний газ отриманий за договором
від 20.12.2010р. за № 06/10-2248 ТЕ-30.

Також звертає увагу суду на те, що у
відповідності до інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
01.07.2014р. № 01-06/841/2014 "Про доповнення
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2011р. № 01-06/249 "Про постанови
Верховного Суду України, прийняті за
результатами перегляду судових рішень
господарських судів" передбачено
правову позицію Верховного суду
України, що у спорах, що виникають у
зв'язку із застосуванням
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань, а саме: грошове
зобов'язання - це таке правовідношення,
в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана сплатити гроші на користь
другої сторони (кредитора), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку; до грошових
зобов'язань не застосовуються
положення абзацу третього частини
другої статті 231 Господарського
кодексу України, у зв'язку з чим вважає,
що позивачем не наведено жодних
правових норм, щодо нарахування
інфляційних на пеню.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
представлені докази в їх сукупності,
заслухавши представника відповідача,
суд задовольняє позов частково з
наступних мотивів:

20 грудня 2010 року між Дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", (як Постачальник) та
Комунальним підприємством теплових
мереж "Тернопільтеплокомуненерго"
Тернопільської обласної ради (як
Покупець) укладено договір № 06/109-2248
ТЕ-30 про поставку природного газу.

Через невиконання відповідачем своїх
зобов'язань по договору Дочірня
компанія "Газ України" звернулася до
господарського суду Тернопільської
області з позовом про стягнення з
Комунального підприємства теплових
мереж "Тернопільтеплокомуненерго"
Тернопільської обласної ради 4 266 553 грн.
00 коп., з яких 3 832 348 грн. 33 коп. боргу, 298 984
грн. 49 коп. пені, 38 204 грн. 52 коп.
інфляційних, 97 015 грн. 66 коп. - 3% річних.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 04.04.2012 року
у справі №1/9/5022-74/2012 з Тернопільського
обласного комунального підприємства
теплових мереж
"Тернопільтеплокомуненерго", стягнуто
на користь Дочірньої компанії "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" - 719 015
грн. 14 коп. боргу, 298 984 грн. 49 коп. пені, 38
204 грн. 52 коп. інфляційних втрат, 97 015 грн.
66 коп. - 3% річних та 64 380 грн. в повернення
судового збору.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 23.05.2012р.
рішення господарського суду
Тернопільської області від 04.04.2012р. у
справі №1/9/5022-74/2012 залишено без змін,
апеляційну скаргу Комунального
підприємства теплових мереж
"Тернопільтеплокомуненерго"
Тернопільської обласної ради - без
задоволення.

У відповідності до ч.3 ст. 35 ГПК України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 04.04.2012р. у
справі №1/9/5022-74/2012 встановлено факт
прострочення відповідачем проведення
оплати по договору № 06/109-2248 ТЕ-30 від
20.12.2010р. про закупівлю природного газу
за державні кошти.

Як стверджує позивач та
підтверджується матеріалами справи,
відповідачем було здійснено погашення
суми основного боргу, присудженої до
стягнення рішенням у справі №1/9/5022-74/2012
в повному обсязі 20.12.2014р., а саме: шляхом
перерахування коштів 07.12.2012р. в сумі 673
706 грн. 30 коп. та 20.12.2012р. в сумі 45 308 грн. 83
коп.

В зв'язку з простроченням платежів
Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", звернулася із даним
позовом про стягнення з відповідача
суми, на яку збільшився розмір боргу та
грошового зобов'язання у вигляді пені
внаслідок інфляційних процесів за
січень 2012 року - травень 2014 року; трьох
відсотків річних на суму основного
боргу за період 01.02.2012 року по 21.12.2012
року і трьох відсотків річних на суму
пені за період з 24.05.2012 року по 19.06.2014
року.

У своїй Заяві про уточнення позовних
вимог, отриманій судом 29 вересня 2014
року, позивач просив стягнути:

- три відсотки річних на грошове
зобов'язання у вигляді пені за період з
24.05.2012 року по 07.12.2012 року - 4829,80 грн.;

- суму, на яку збільшився розмір
грошового зобов'язання у вигляді
основного боргу внаслідок інфляційних
процесів за січень 2012 року - травень 2014
року (41257,39 грн.);

- три відсотки річних на грошове
зобов'язання у вигляді суми основного
боргу за період з 01.02.2012 року по 21.12.2012
року (34904,38 грн.)

Майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і не господарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179
Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору, у
встановлений строк (термін) його
виконання та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ч.1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

В силу ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Статтею 229 Господарського кодексу
України визначено, що учасник
господарських відносин у разі
порушення ним грошового зобов'язання
не звільняється від відповідальності
через неможливість виконання і
зобов'язаний відшкодувати збитки,
завдані невиконанням зобов'язання, а
також сплатити штрафні санкції
відповідно до вимог, встановлених цим
Кодексом та іншими законами.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу
України визначено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим кодексом, іншими законами та
договором.

Статтею 209 ЦК України встановлено, що
особа, яка не виконала зобов'язання або
виконала його неналежним чином несе
майнову відповідальність на умовах,
передбачених законом або договором.

Судом встановлено факт неналежного
виконання відповідачем свого
зобов'язання стосовно погашення
заборгованості за договором № 06/10-2248
ТЕ-30 від 20.12.2010р. про закупівлю
природного газу за державні кошти,
присудженої до стягнення рішенням
господарського суду у справі
№1/9/5022-74/2012. Зокрема, відповідачем було
здійснено погашення суми основного
боргу в повному обсязі шляхом сплати
лише 20.12.2012р.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється частково або
в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно з ч.1 статті 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Згідно вимог ч.2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
сплати трьох процентів річних
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує
права кредитора звернутися до суду за
захистом свого права, якщо грошове
зобов'язання не виконується й після
вирішення судом питання про стягнення
основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не
пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків, тому суд вважає
правомірними позовні вимоги позивача в
частині застосування
відповідальності, передбаченої
статтею 625 ЦК України, нарахованої на
суму основного боргу.

У своїх запереченнях відповідач
посилається на підписані між сторонами
окремі договори про організацію
взаєморозрахунків від 23.11.2012р. і 03.12.2012р.
Однак, аналіз цих договорів не дає
підстав для звільнення відповідача від
відповідальності за порушення строків
виконання зобов"язань. Як видно з
відповідних розділів предметом обох
договорів є "організація проведення
сторонами взаєморозрахунків". Дальший
аналіз підтверджує, що договори
стосуються саме механізму оплати і в
жодному пункті не зачіпають
цивільно-правових прав чи обов"язків
сторін. Якби сторони мали намір
звільнити одна одну від передбаченої
законом цивільної відповідальності,
вони повинні би прямо про це зазначити.
За відсутності прямої вказівки про
прощення (ст.605 ЦК) до спірних
правовідносин продовжують
застосовуватися загальні правила ч.2
ст.625 ЦК про відповідальність за
просторочення грошового зобов"язання.

Договори від 23.11.2012р. і 03.12.2012р. так само
не можуть вважатися розстроченням
боргу. Борг відповідача встановлений
судовим рішенням. За таких обставин
єдиним способом оформлення
розстрочення боргу, який відповідав би
нормам чинного законодавства, є
підписання мирової угоди сторін (ст. 78
Господарського процесуального кодексу
України). Такої угоди відповідач суду
не надав. Отже, немає достатніх доказів,
аби твердити, що борг рестуктуризовано.
Відтак, нарахування інфляційних втрат
і 3% річних на суму основного боргу
цілком правомірне.

У той же час суд відмовляє в
задоволенні позову в частині
нарахування трьох відсотків річних на
суму пені з наступних мотивів.

Визначаючи правову природу грошового
зобов'язання необхідно, перш за все,
виходити з правил ч.1 ст.509 ЦК України,
відповідно до яких зобов"язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В той же час правова природа неустойки
(пені) зовсім інша, оскільки неустойка -
це один із видів забезпечення
виконання зобов'язання (ст.ст. 546, 549 ЦК
України).

За приписами ч.1 ст.230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов"язання.

Тобто, неустойка (пеня) носить
допоміжний (акцесорний) до основного
зобов"язання характер.

Викладене підтверджується положеннями
ст.1 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", відповідно до
якої грошове зобов'язання -
зобов"язання боржиника сплатити певну
грошову суму відповідно до
цивільно-правового правочину
(договору) та на інших підставах,
передбачених законодавством України.
До грошових зобов"язань боржника не
включаються неустойка (штраф, пеня) та
інші фінансові санкції, визначені на
дату подання заяви до господарського
суду.

Таким чином, системний аналіз норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що обов"язок сплатити
неустойку (пеню) за невиконання
зобов"язання не є зобов"язанням в
розумінні положень ч.1 ст.509 ЦК України,
тому що неустойка (пеня) є одним із
видів забезпечення виконання
основного зобов"язання, в тому числі і
грошового.

Отже, з прийняттям 04.04.2012р. рішення
господарським судом Тернопільської
області по справі №1/9/5022-74/2012 правова
природа боргу як штрафної санкції не
змінилася, пеня у грошове зобов"язання
не перетворилася, а тому відсутні
підстави для застосування до цих
правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК
України.

Наведена вище правова позиція
міститься в Постанові судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України від 18 лютого 2014р. по справі
№905/909/13-г.

Висновок про неможливість нарахування
інфляційних втрат та 3% річних на суму
пені не спростовується посиланням
позивача на Постанову Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 року, оскільки така постанова має
лише рекомендаційний характер (п.6 ч.2
ст.36 Закону України "Про судоустрій і
статус суддів"), тоді як рішення
Верховного Суду України є обов"язкові
(стаття 111-28 Господарського
процесуального кодексу України).

Судові витрати між сторонами
розподіляються пропорційно
задоволених позовних вимог (ст. 49 ГПК
України).

Виходячи з вищенаведеного і керуючись,
ст. ст. 22, 32, 33, 43, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Комунального підприємства
теплових мереж Тернопільської
обласної ради
"Тернопільтеплокомуненерго", 46016, м.
Тернопіль, вул. Київська, буд.3А (код
03353590) на користь Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", 04116, м.Київ,
вул. Шолуденка, буд. 1 (код 31301827) - 41 257
(сорок одну тисячу двісті п'ятдесят сім)
грн. 39 коп., на які збільшився основний
борг внаслідок інфляційних процесів, 34
904 (тридцять чотири тисячі дев'ятсот
чотири) грн. 38 коп. 3% річних на основний
борг і 1 718 (одну тисячу сімсот
вісімнадцять) грн. 04 коп. в повернення
судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

3.В задоволенні позову в частині
стягнення 3% річних, нарахованих на суму
пені, - відмовити.

Протягом десяти днів з дня складення
повного тексту цього рішення сторони
мають право подати апеляційну скаргу
до Львівського апеляційного
господарського суду через цей суд.

Повний текст рішення виготовлено
17 листопада 2014р.

Суддя
Ю.О. Чопко