ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р.Справа №
916/940/14Одеський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Журавльова О.О.,

суддів: Ярош А.І., Гладишевої Т.Я.

(відповідно до розпорядження голови
суду від 17.10.2014р. розгляд апеляційної
скарги здійснюється даною судовою
колегією)

при секретарі судового засідання
Селиверстовій М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Скворцова О.В., за
довіреністю №3060 від 18.09.2014р.

Ткаченко Я.В., за довіреністю №3060 від
18.09.2014р.

від відповідача: Моісєєв Д.А., за
довіреністю №129 від 25.12.2013р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства "Іллічівський
морський торговельний порт"

на рішення господарського суду
Одеської області від 27 серпня 2014 року

у справі №916/940/14

за позовом Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України", в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України"

до Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт"

про стягнення 190879,84 грн.,-

В С Т А Н О
В И В:

ДП "Адміністрація морських портів
України", в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України", звернулось до місцевого
господарського суду з позовом, в якому
просить стягнути з ДП "Іллічівський
морський торговельний порт"
заборгованість у сумі 190879,84 грн. за
договором майнового сервітуту
(користування гідротехнічними
спорудами) від 30.09.2013р. № 653-0/114-П-ІЛФ-13.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 27 серпня 2014 року у справі
№916/940/14 (головуючий суддя Панченко О.Л.,
судді Щавинська Ю.М., Зайцев Ю.О.) позов
задоволено: з відповідача на користь
позивача стягнуто 190879,84 грн.
заборгованості та 3817,59 грн. судового
збору. Приймаючи рішення, місцевий
господарський суд дійшов до висновку,
що відповідач обов'язок щодо
своєчасної оплати рахунків,
виставлених позивачем за користування
причалом № 21, не виконав, у зв'язку з чим
у ДП "Іллічівський морський
торговельний порт" наявна
заборгованість перед позивачем у
розмірі 190879,84 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
господарського суду першої інстанції,
відповідач (ДП "Іллічівський морський
торговельний порт") звернувся до
Одеського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить його скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ДП
"Адміністрація морських портів
України", в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в повному обсязі, з посиланням
при цьому на порушення судом, при
винесенні оскаржуваного рішення, норм
матеріального і процесуального права
та не повне з'ясування обставин справи,
з мотивів, викладених в апеляційній
скарзі.

Представник скаржника у судовому
засіданні підтримав вимоги викладені в
апеляційній скарзі та наполягав на її
задоволенні.

Представники позивача (ДП
"Адміністрація морських портів
України", в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України") у судовому засіданні надали
пояснення, відповідно до яких позивач
просить залишити оскаржуване рішення
без змін, а апеляційну скаргу ДП
"Іллічівський морський торговельний
порт" без задоволення.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини постанови.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
процесуального та матеріального права,
заслухавши представників сторін,
апеляційний господарський суд дійшов
до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до Закону України "Про
морські порти України", розпорядження
Кабінету Міністрів України від 04.03.2013р.
№ 133-р "Про погодження пропозиції щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту", наказу
Міністерства інфраструктури України
від 19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту та утворення
державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" було проведено реорганізацію
державних підприємств морського
транспорту шляхом виділу стратегічних
об'єктів портової інфраструктури,
іншого майна, прав та обов'язків
стосовно них відповідно до
розподільчих балансів та утворено
внаслідок виділу Державне
підприємство "Адміністрація морських
портів України".

Пунктом 3 наказу Міністерства
інфраструктури України від 19.03.2013р. № 163
(т.1, а.с. 92-94) встановлено, що
Адміністрація морських портів України
є правонаступником державних
підприємств морського транспорту,
зазначених у п. 1 цього наказу, у частині
майна, прав та обов'язків відповідно до
розподільчих балансів. Пунктом 7
зазначеного наказу встановлено, що
після проведення державної реєстрації
Адміністрації морських портів України
головам Комісій передати, а голові
Адміністрації морських портів України
прийняти на баланс майно, права та
обов'язки державних підприємств
морського транспорту, що
реорганізуються, згідно із
затвердженими Міністерством
розподільчими балансами та актами
приймання-передачі.

На виконання наказу Міністерства
інфраструктури України від 19.03.2013р. № 163
за актом приймання-передачі від 13.06.2013р.
№ 482/19 до ДП "Адміністрація морських
портів України" були передані основні
засоби Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" згідно з розподільчим балансом
станом на 13.06.2013р., у т.ч. причал № 21 (т.1,
а.с.97-99).

30.09.2013р. між ДП "Адміністрація морських
портів України" (власник, позивач) та ДП
"Іллічівський морський торговельний
порт" (відповідач, сервітуарій) було
укладено договір майнового сервітуту
(користування гідротехнічними
спорудами) №653-0/114-П-ІЛФ-13, за умовами
якого власник, на визначених договором
умовах оплати, надає сервітуарію право
обмеженого користування належними
власнику гідротехнічними спорудами
(нерухомим майном), розташованими в
акваторії Іллічівського морського
порту, а саме причал № 21, довжиною 200,00 п.
м, архівний номер паспорту 85314.

За п.1.2, 1.4 договору право користування
сервітуарієм причалом обмежується
виконанням
навантажувально-розвантажувальних
робіт силами і засобами сервітуарія.
Строк сервітуту - період дії договору.

Пунктами 2.2, 2.3 договору встановлено, що
розрахована за формулою, визначеною п.
2.1 цього договору, плата за сервітут на
причал № 21 за період дії договору
складає 190879,85 грн. (з ПДВ). Оплата
сервітуту здійснюється сервітуарієм
щомісячно, до 30 числа місяця,
наступного за звітним, на підставі
рахунку власника. Сума щомісячного
платежу розраховується виходячи з
кількості днів у звітному місяці.

Крім того, пунктами 3.2, 3.3, 3.4 договору
передбачено, що сервітуарій
зобов'язаний своєчасно і на умовах
цього договору вносити плату за
сервітут за весь час фактичного
користування причалом. власник має
право отримувати плату за сервітут,
розраховану відповідно до розділу 2
цього договору. власник зобов'язаний
надати на умовах цього договору
сервітуарію обмежене право
користування причалом, визначеним п. 1.1
договору.

За невиконання (неналежне) виконання
умов договору сторони несуть
відповідальність відповідно до
чинного законодавства (п. 4.1 договору).

Цей договір набуває чинності з дня його
укладення, але регулює взаємовідносини
між сторонами починаючи з 21.08.2013р. у
відповідності до ст. 631 ЦК України.
Договір діє до 31.12.2013р., але у будь-якому
разі до повного виконання Сторонами
своїх зобов'язань за цим договором (п. 7.1
договору).

Як вбачається з матеріалів справи, та
не спростовується сторонами, у період з
серпня по грудень 2013 року позивачем
було надано для використання
відповідачу причал №21 на умовах
сервітуту .

При цьому, позивачем для оплати за
використання причалів на умовах
сервітуту виставлено відповідачу
відповідні рахунки (т.1, а.с. 12, 14-16) на
загальну суму 190879,84 грн.

Факт отримання відповідачем вказаних
рахунків не спростовується
відповідачем, та підтверджується
відповідними матеріалами справи,
зокрема, листами позивача (т.1, а.с. 17-20).

Відповідачем вказані рахунки оплачені
не були.

Вищенаведене стало підставою для
звернення ДП "Адміністрація морських
портів України", в особі Іллічівської
філії Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" до місцевого господарського
суду з відповідним позовом.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційний господарський суд дійшов
до наступних висновків.

Статтею 175 ГК України встановлено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Статтями 202, 205 ЦК України встановлено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу
України право користування чужим
майном (сервітут) може бути встановлене
щодо земельної ділянки, інших
природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

Відповідно до положень ст. 403
Цивільного кодексу України сервітут
визначає обсяг прав щодо користування
особою чужим майном. Сервітут може бути
встановлений на певний строк або без
визначення строку. Особа, яка
користується сервітутом, зобов'язана
вносити плату за користування майном,
якщо інше не встановлено договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут не підлягає відчуженню.
Сервітут не позбавляє власника майна,
щодо якого він встановлений, права
володіння, користування та
розпоряджання цим майном.

Статтею 406 Цивільного кодексу України
визначені випадки припинення
сервітуту. Так, сервітут припиняється,
зокрема, у разі відмови від нього особи,
в інтересах якої встановлений
сервітут; спливу строку, на який було
встановлено сервітут; припинення
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту;
невикористання сервітуту протягом
трьох років підряд. Сервітут може бути
припинений за рішенням суду на вимогу
власника майна за наявності обставин,
які мають істотне значення. Сервітут
може бути припинений в інших випадках,
встановлених законом.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний Договір без будь-яких
зауважень підписано повноваженими
представниками сторін, а також
завірено печатками сторін.

За вимогами ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які
кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно зі ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання не звільняє
винну сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що
Договір №653-0/114-П-ІЛФ-13 від 30.09.2013р. в
силу вимог ст. 629 ЦК України є
обов'язковим для виконання сторонами, і
зобов'язання за ним відповідно до
приписів ч.1 ст. 193 ГК України мають
виконуватися належним чином,
відповідно до норм чинного
законодавства та умов договору.

Апеляційний господарський суд
зауважує, що відповідачем не надано
жодних доказів, у розумінні ст. 32-34 ГПК
України, на підтвердження відсутності
заборгованості за спірним договором,
або на підтвердження погашення
відповідної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про наявність підстав для
задоволення позовних вимог ДП
"Адміністрація морських портів
України", в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в частині стягнення з
відповідача 190879,84 грн. основної
заборгованості з огляду на
обґрунтованість, доведеність та
правомірність таких вимог.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
загальний принцип свободи договору
(виключення з якого прямо передбачені
законом), а також визначений
законодавцем підхід до визнання
договору укладеним, з огляду на
відсутність тотожності у правовому
змісті термінів "правочин" та "право",
"сервітут" і "земельний сервітут",
встановивши досягнення сторонами
згоди з усіх істотних умов наявного
чинного договору, який не є нікчемним
та недійсним у встановленому законом
порядку не визнавався, з'ясувавши зміст
договору та фактичні обставини
виконання сторонами договірних
зобов'язань, перевіривши розмір
наявної заборгованості, за відсутності
у чинному законодавстві України
приписів щодо обов'язковості державної
реєстрації спірного договору,
апеляційний господарський суд
приходить до висновку щодо укладеності
спірного договору та неналежного
виконання відповідачем договірних
зобов'язань.

Окрім того, колегією суддів не
встановлені підстави для припинення
сервітуту, визначені ст. 406 Цивільного
кодексу України, а саме: як встановлено
в ході апеляційного розгляду, сервітут
не припинявся, зокрема, у разі відмови
від нього особи, в інтересах якої
встановлений сервітут, строк, на який
було встановлено сервітут, не сплинув;
обставини, які були підставою для
встановлення сервітуту, не припинені.
За рішенням суду на вимогу власника
майна за наявності обставин, які мають
істотне значення сервітут також не
припинявся.

Судова колегія, з'ясувавши зміст
Договору та фактичні обставини
виконання сторонами договірних
зобов'язань, зауважує, що сторонами
досягнуто згоди з усіх істотних умов
наявного чинного Договору, який не є
нікчемним та недійсним у встановленому
законом порядку не визнавався, при
цьому фактичне користування об'єктом
відбувалось, що не заперечується
сторонами, а тому вказаний договір
повинен виконуватись сторонами
належним чином відповідно до ст.526 ЦК
України.

Посилання відповідача на відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
з огляду на те, що договір майнового
сервітуту (користування
гідротехнічними спорудами) від 30.09.2013р.
№ 653-0/114-П-ІЛФ-13, укладений між сторонами
у справі, у встановленому порядку не
зареєстрований, колегією суддів до
уваги не приймаються у зв'язку з тим, що
вимогами чинного законодавства не
передбачено обов`язковості державної
реєстрації договорів використання
майна на умовах сервітуту.

Посилання скаржника на приписи Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" в частині державної
реєстрації права користування
(сервітуту) не спростовують наведеного,
а тому й не можуть бути підставами для
задоволення вимог апеляційної скарги.

Аналогічна правова практика викладена
в постановах Вищого господарського
суду України по справі №916/2232/13 від
22.04.2014р. та по справі №916/973/14 від 05.11.2014р.

Решта доказів, наданих сторонами, не
стосуються предмету спору та не
спростовують вищенаведених висновків
апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оскільки доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та матеріали
справи не спростовують вищенаведені
висновки суду першої інстанції,
апеляційний господарський суд вважає,
що оскаржуване судове рішення прийнято
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, відповідає
фактичним обставинам і матеріалам
справи, а підстави, передбачені ст. 104
ГПК України, для його зміни чи
скасування відсутні.

За таких обставин оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Державного підприємства "Іллічівський
морський торговельний порт" - без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Одеської
області від 27 серпня 2014 року у справі
№916/940/14 залишити без змін, а апеляційну
скаргу Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Повний текст постанови підписаний 20
листопада 2014 року.

Головуючий суддя Судді О.О. Журавльов
Т.Я. Гладишева А.І. Ярош