номер провадження справи 33/94/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2014
Справа № 908/3924/14

за позовом Державного підприємства
"Національна атомна енергогенеруюча
компанія "Енергоатом" в особі
Відокремленого підрозділу "Запорізька
атомна електрична станція" (71504, м.
Енергодар Запорізької області, вул.
Промислова, 133)

до відповідача Державного закладу
"Спеціалізована медико-санітарна
частина № 1" (71503, м. Енергодар
Запорізької області, пр. Будівельників,
33)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько
Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача : Скок А.О. - довіреність 643
від 24.03.2014 р.;

від відповідача: Волковінська І.М. -
довіреність № б/н від 05.08.2014 р.;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна
атомна енергогенеруюча компанія
"Енергоатом" в особі Відокремленого
підрозділу "Запорізька атомна
електрична станція" звернулося в
господарський суд Запорізької області
із позовною заявою про стягнення з
Державного закладу "Спеціалізована
медико-санітарна частина № 1"
заборгованості в розмірі 1805,19 грн., з
яких: 254,91 грн. сума 3% річних та 1550,28 грн.
сума пені.

Обґрунтовуючи позов позивач
посилається на те, що на виконання умов
укладеного між сторонами договору №
37/60-08 від 03.03.2008 р., ним були надані
відповідачу послуги електрозв'язку. На
оплату наданих послуг відповідачу були
виставлені рахунки, які останній
оплатив, але з порушенням визначених
Договором строків. За порушення
строків виконання грошового
зобов'язання, відповідачу на підставі
п. 5.8 Договору нараховано суму 1550,28грн.
пені та на підставі ст. 625 ЦК України
нараховано суму 254,91грн. 3% річних.
Посилаючись на приписи статей 526, 625, 629
ЦК України, ст. 193 ГК України та умови
договору № 37/60-08 від 03.03.2008р., позивач
просив позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 08.10.2014 р.
порушено провадження у справі № 908/3924/14,
розгляд якої призначено на 18.11.2014 р.

В судовому засіданні 18.11.2014р.
представник позивача надав письмове
клопотання про зменшення розміру
позовних вимог в частині стягнення
пені - до суми 1545,98грн. Остаточно
просить стягнути з відповідача суму
1545,98 грн. пені та суму 254,91 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи, що вказана заява позивача
не суперечать приписам статті 22 ГПК
України, заява про зменшення розміру
позовних вимог про стягнення пені
приймається судом.

За таких обставин, предметом позову у
справі є вимоги ДП "НАЕК "Енергоатом" в
особі ВП "Запорізька АЕС " про стягнення
з ДЗ "Спеціалізована медико-санітарна
частина № 1" суми 1545,98 грн. пені та суми
254,91 грн. 3% річних.

Відповідач - ДЗ "Спеціалізована
медико-санітарна частина № 1", позовні
вимоги не визнав, про що зазначив у
письмовому відзиві. Мотивує, зокрема,
тим, що відповідач є бюджетною
установою, яка фінансується згідно
кошторису. Вказує, що несвоєчасне
виконання умов Договору щодо оплати
послуг електрозв'язку, виникло
внаслідок затримання затвердження
кошторису. Просить не стягувати 3%
річних та пеню, а також зменшити
судовий збір у розмірі 1827,00 грн., або
звільнити від його сплати, відповідно
до ст. 8 Закону України «Про судовий
збір».

Представник позивача в судовому
засіданні 18.11.2014р. підтримав позовні
вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти позову з
мотивів, викладених у відзиві на
позовну заяву.

За клопотанням представників сторін
розгляд справи здійснювався без
застосування технічних засобів
фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 18.11.2014 р. прийнято
і оголошено на підставі ст. 85 ГПК
України вступну і резолютивну частини
судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи, заслухавши пояснення
представників сторін, суд приходить до
висновку про наявність підстав для
задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 03.03.2008 р.
між позивачем (Підприємством) та
відповідачем (Споживачем) було
укладено договір про надання послуг
електрозв'язку № 37/60-08 (далі -
Договір), за умовами якого Підприємство
надає Споживачу послуги
електрозв'язку, а Споживач
користується послугами та сплачує за
них абонентську плату.

Згідно з п. 4.5 Договору розрахунки за
фактично отримані в кредит послуги
електрозв'язку за кожний попередній
місяць проводяться Споживачем
протягом 10 днів з дня виставлення
рахунку, але не пізніше 20 числа місяця,
наступного за розрахунковим.

Відповідно до п. 5.8 Договору, у разі
несплати за надані послуги
електрозв'язку понад установлений
термін (з 21 числа місяця, що настає
після розрахункового періоду) Споживач
сплачує пеню в розмірі 1 % від
затриманих платежів за кожну добу
затримки, згідно з чинним
законодавством.

Як встановлено судом, на виконання умов
укладеного між Сторонами Договору,
позивачем, протягом січня-червня 2014 р.
було надано відповідачу послуги
електрозв'язку на загальну суму 42745,49
грн., що підтверджується двосторонніми
Актами надання телекомунікаційних
послуг: за січень 2014 р. на суму 8255,83 грн.,
за лютий 2014 р. на суму 8255,83 грн., за
березень 2014 р. на суму 8255,83 грн., за
квітень 2014 р. на суму 8255,83 грн., за
травень 2014 р. на суму 6512,48 грн. та за
червень 2014 р. на суму 3209,69 грн.

На оплату наданих послуг позивачем
були виставлені відповідні рахунки:
від 31.01.2014 р.: № 8485 на суму 4692,14 грн., № 8486
на суму 3220,20 грн., № 8487 на суму 343,49 грн.,;
від 28.02.2014 р.: № 8590 на суму 4692,14 грн., № 8591
на суму 3220,20грн., № 8592 на суму 343,49
грн.; від 31.03.2014 р.: № 8706 на суму 4692,14
грн., № 8707 на суму 3220,20 грн., № 8708 на
суму 343,49 грн.; від 30.04.2014 р.: № 8818 на суму
4692,14грн., № 8819 на суму 3220,20 грн., № 8820 на
суму 343,49 грн.; від 31.05.2014 р.: № 8928
на суму 5112,07 грн., № 8929 на суму 1056,92 грн.,
№ 8930 на суму 343,49 грн. та від 30.06.2014 р.: №
9033 на суму 2626,20 грн., № 9034 на суму 343,49
грн., № 9035 на суму 240,00 грн., які
відповідачем були сплачені, але з
порушенням встановлених п. 4.5 Договору
строків. Здійснення оплати
підтверджується платіжними
дорученнями: № 445 від 13.05.2014р. на суму
8255,83 грн. (сплачено 29.05.2014 р.), № 694 від
02.07.2014 р. на суму 8255,83 грн. (сплачено
21.07.2014р.), № 376 від 21.07.2014 р. на суму 6343,13
грн. (сплачено 29.08.2014 р.), № 265 від 21.07.2014 р.
на суму 1912,70 грн. (сплачено 13.08.2014 р.), №
266 від 21.07.2014 р. на суму 8255,83 грн.
(сплачено 29.08.2014 р.), № 267 від 21.07.2014 р. на
суму 6512,48 грн. (сплачено 29.08.2014 р.), № 268
від 21.07.2014р. (сплачено 29.08.2014 р.), копії
яких залученні до матеріалів справи.

Листами (вих. № 28-23/10597 від 08.05.2014 р., №
28-23/10595 від 08.05.2014 р., 28-23/13932 від 18.06.2014 р.,
№ 28-23/14494 від 25.06.2014 р., 28-23/16484 від 21.07.2014
р.) на адресу відповідача направлялися
претензії про сплату заборгованості та
штрафних санкцій.

Позивач вважає, що відповідач, з огляду
на порушення встановленого Договором
строку здійснення платежів (п. 4.5),
повинен сплатити йому на підставі п. 5.8
Договору суму 1545,98 грн. пені та на
підставі ст. 625 ЦК України суму 254,91 грн.
3% річних.

Позовні вимоги про стягнення з ДЗ
"Спеціалізована медико-санітарна
частина № 1" суми 1545,98 грн. пені та суми
254,91 грн. 3% річних, за порушення строків
оплати, стали предметом судового
розгляду у даній справі.

Згідно з частинами 2, 3 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини… Цивільні права та
обов'язки можуть виникати
безпосередньо з актів цивільного
законодавства.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 ЦК України,
зокрема, з договорів та інших
правочинів. (Аналогічні норми
містяться в статтях 173- 175
Господарського кодексу України).

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами склалися господарські
відносини на підставі укладеного ними
Договору, який за своєю правовою
природою є договором про надання
послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Договір про надання послуг є
двосторонньозобов'язувальним,
оскільки і виконавець, і замовник
наділені як правами, так і обов'язками.
На виконавця покладено обов'язок
надати послуги і надано право на
одержання відповідної плати або
відшкодування фактичних витрат,
необхідних для виконання договору.
Замовник, в свою чергу, зобов'язаний
оплатити послуги і наділений правом
вимагати належного надання послуг з
боку виконавця.

Статтею 903 ЦК України встановлено: якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193
Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Судом встановлено, що в період з січня
2014 р. по червень 2014 р. включно позивачем
було надано відповідачу послуги за
Договором на загальну суму 42745,49 грн.
Надання послуг у спірний період
підтверджується двосторонніми Актами
надання телекомунікаційних послуг.

Враховуючи, що вказані Акти підписані
уповноваженим представником
відповідача та засвідчені печаткою
підприємства, вони вважаються
погодженими і є підставою для
проведення остаточних розрахунків за
отримані протягом вказаного в них
періоду послуги.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

В пункті 4.5 Договору сторонами
узгоджено, що розрахунки за фактично
отримані в кредит послуги
електрозв'язку за кожний попередній
місяць проводяться Споживачем
протягом 10 днів з дня виставлення
рахунку, але не пізніше 20 числа місяця,
наступного за розрахунковим.

Тобто, за послуги отримані в січні 2014 р.
відповідач повинен був розрахуватись
до 20.02.2014 р. Проте, як встановлено судом
та підтверджується матеріалами справи,
вищевказані послуги були сплачені
відповідачем в повному обсязі, але із
порушенням визначених у Договорі
строків. Зокрема, платіжним дорученням
№ 445 відповідачем було сплачено суму
8255,83 грн. лише 29.05.2014 р.

За послуги отримані в лютому 2014 р.
відповідач повинен був розрахуватись
до 20.03.2014 р. Проте, розрахувався лише
02.07.2014 р., що підтверджується платіжним
дорученням № 694.

За послуги отримані в березні 2014 р.
відповідач повинен був розрахуватись
до 20.04.2014 р. Проте, розрахувався лише
21.07.2014 р., що підтверджується платіжними
дорученнями № 265 та № 376.

За послуги отримані в квітні 2014 р.
відповідач повинен був розрахуватись
до 20.05.2014 р. Проте, розрахувався лише
21.07.2014 р., що підтверджується платіжним
дорученням № 266.

За послуги отримані в травні 2014 р.
відповідач повинен був розрахуватись
до 20.06.2014 р. Проте, розрахувався лише
21.07.2014 р., що підтверджується платіжним
дорученням № 267.

За послуги отримані в червні 2014 р.
відповідач повинен був розрахуватись
до 20.07.2014 р. Проте, розрахувався лише
21.07.2014 р., що підтверджується платіжним
дорученням № 268.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне
виконання зобов'язання, покладаються
додаткові юридичні обов'язки, в тому
числі передбачені статтею 625
Цивільного кодексу України.

Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язань щодо оплати отриманих за
Договором послуг підтверджено
матеріалами справи та не заперечується
відповідачем, а відтак позовна вимога
про стягнення з відповідача 3% річних в
сумі 254,91 грн. (нарахованих за період: з
21.02.2014 р. по 28.05.2014 р., з 21.03.2014 р. по 01.07.2014
р., з 21.04.2014 р. по 20.07.2014 р., з 21.05.2014 р. по
20.07.2014 р., з 21.06.2014 р. по 20.07.2014 р.) за
неналежне виконання грошового
зобов'язання є правомірною і
обґрунтованою, а тому задовольняється
у повному обсязі.

Крім того, відповідно до положень ст. 611
ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочення
платежу пеню у розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищезгаданого Закону
встановлено, що розмір пені не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В даному випадку сторони в п. 5.8
Договору встановили, що у разі несплати
за надані послуги електрозв'язку понад
установлений термін (з 21 числа місяця,
що настає після розрахункового
періоду) Споживач сплачує пеню в
розмірі 1 % від затриманих платежів за
кожну добу затримки, згідно з чинним
законодавством.

З огляду на вищевикладене, враховуючи
умови Договору та приписи чинного
законодавства, суд вважає, що вимога
позивача про стягнення суми 1545,98 грн.
пені заявлена правомірно, а тому
підлягає задоволенню. При цьому, суд
відзначає, що розрахунок пені було
здійснено позивачем з урахуванням
вимог ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та п. 6
ст. 231 ГК України. Правильність
належного до стягнення розміру пені
перевірено судом за допомогою
юридичної інформаційно-пошукової
системи «Законодавство».

Отже, позов задовольняється у повному
обсязі.

Стосовно доводів відповідача щодо
неправомірного нарахування позивачем
3% річних та пені внаслідок відсутності
вини відповідача у несвоєчасному
виконанні грошового зобов'язання, суд
відзначає наступне.

Так, заперечуючи проти нарахування
позивачем 3% річних та пені, відповідач
посилається на те, що затримка платежів
сталася не з його вини, а тому
відповідач не повинен нести
відповідальність за порушення строків
оплати.

Такий висновок відповідача не має
істотного значення для вирішення
спору, з огляду на те, що в силу приписів
ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання незалежно від того,
виникла така неможливість з його вини
чи випадково. Це правило ґрунтується на
засадах справедливості і виходить з
неприпустимості безпідставного
збереження грошових коштів однією
стороною зобов'язання за рахунок іншої.
Частина 2 статті 625 ЦК України визначає
наслідки прострочення боржником
виконання грошового зобов'язання. Так,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити йому 3%
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Тобто, наявність чи відсутність вини
при стягненні 3% річних не має
істотного значення.

В цивільному праві діє презумпція вини
особи, яка допустила порушення
зобов'язання. Презумпція вини в
цивільному праві діє без будь-яких
відступів.

Факт порушення відповідачем своїх
зобов'язань за Договором щодо
своєчасності розрахунків є доведеним і
сторонами не заперечується, що
покладає на відповідача додаткові
юридичні обов'язки, в тому числі,
передбачені статтею 625 Цивільного
кодексу України у вигляді нарахування,
зокрема, 3% річних.

Отже, право кредитора вимагати сплату
відсотків за користування чужими
грошовими коштами та суми боргу з
урахуванням індексу інфляції є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

Крім того, відповідальність за
порушення строків виконання грошового
зобов'язання, у вигляді нарахування
пені, узгоджена Сторонами в Договорі (п.
5.8).

Статтею 627 ЦК України закріплено
принцип свободи договору: відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

В силу ст. 203 ЦК України умовами
чинності правочинів є дотримання
вимог: щодо змісту правочину; щодо
цивільної дієздатності суб'єктів
правочину; щодо відповідності
волевиявлення внутрішній волі суб'єкта
(суб'єктів) правочину; щодо форми
правочину; щодо реальності правочину
та щодо дотримання спеціальних умов.

Тобто, правочини є вольовими актами,
спрямованими на досягнення певного
правового результату.

Цивільно-правовий договір, будучи
видом правочину, являє собою правову
форму, у яку втілюються узгоджені
волевиявлення сторін. Сам процес
узгодження волевиявлень називається
укладанням договору.

В даному випадку, договір № 37/60-08 від
03.03.2008 р. підписано уповноваженими
представниками сторін та скріплено
печатками підприємств без будь-яких
зауважень.

Відтак, підписуючи Договір, відповідач,
у відповідності з п. 3 ст. 181 ГК України,
погодився з його умовами.

Відповідач не був позбавлений права,
закріпленого в п. 4 ст. 181 ГК України,
щодо надання протоколу розбіжностей до
договору. Пунктом 2 ст. 188 ГК України
передбачено, що сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції про це другій стороні за
договором.

Доказів звернення до позивача, в
порядку ст. 188 ГК України, з пропозицією
щодо зміни або розірвання договору від
03.03.2008р., відповідачем суду не надано.

Тобто, укладаючи договір № 37/60-08 від
03.03.2008р. в редакції п.5.8, відповідач
вчинив волевиявлення на прийняття
відповідальності у вигляді пені в разі
несвоєчасної сплати отриманих від
позивача послуг.

В силу приписів ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Несвоєчасне виконання договірних
зобов'язань підтверджується
матеріалами справи.

Крім того, суд зазначає, що у
відповідності до ст. 617 Цивільного
кодексу України, особа, яка порушила
зобов'язання, звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили. Не вважається
випадком, зокрема, недодержання своїх
обов'язків контрагентом боржника,
відсутність на ринку товарів,
потрібних для виконання зобов'язання,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Щодо прохання відповідача зменшити
розмір судового збору, або звільнити
від його сплати, слід зазначити:

Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються Законом України
«Про судовий збір».

Статтею 5 вказаного Закону визначено
пільги щодо сплати судового збору.

В даному випадку, відповідач не
підпадає під перелік осіб, які
звільняються від сплати судового
збору, згідно ст. 5 Закону України "Про
судовий збір".

За змістом ст. 8 Закону України «Про
судовий збір» враховуючи майновий стан
сторони, суд може своєю ухвалою
відстрочити або розстрочити сплату
судового збору на певний строк, але не
довше ніж до ухвалення судового
рішення у справі.

Суд може зменшити розмір судового
збору або звільнити від його сплати на
підставі, зазначеній у частині першій
цієї статті.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України» № 7
від 21.02.2013 р. єдиною підставою для
вчинення господарським судом дій,
зазначених у статті 8 Закону України
«Про судовий збір», є врахування ним
майнового стану сторін. Клопотання про
відстрочення (розстрочення) сплати
судового збору, зменшення його розміру
може бути викладене в заяві чи скарзі,
які подаються до господарського суду,
або окремим документом. Особа, яка
заявляє відповідне клопотання, повинна
навести доводи і подати докази на
підтвердження того, що її майновий стан
перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею
судового збору у встановленому порядку
і розмірі. При цьому оскільки статтею 129
Конституції України як одну із засад
судочинства визначено рівність усіх
учасників судового процесу перед
законом і судом, отже в тому числі й
органів державної влади, то самі лише
обставини, пов'язані з фінансуванням
установи чи організації з державного
бюджету України та відсутністю у ньому
коштів, призначених для сплати
судового збору, не можуть вважатися
підставою для звільнення від такої
сплати.

В даному випадку, суд не вбачає підстав
для зменшення розміру судового збору,
або для звільнення відповідача від
його сплати, оскільки останнім не
наведено обставин які мали б виключний
характер та свідчили б про наявність
належних підстав для вчинення таких
дій та не надано доказів наявності
таких обставин.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК
витрати зі сплати судового збору в
розмірі 1827,00 грн. покладаються на
відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного закладу
"Спеціалізована медико-санітарна
частина № 1" (71503, м. Енергодар
Запорізької області, пр. Будівельників,
33, код ЄДР 34247637, п/р № 3445 в
ВДК м. Енергодара Запорізької області,
МФО 813015) на користь Державного
підприємства "Національна атомна
енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
в особі Відокремленого підрозділу
"Запорізька атомна електрична станція"
(71504, м. Енергодар
Запорізької області, вул. Промислова,
133, код ЄДР 19355964, п/р №
8393 в ПАТ «Промінвестбанк», МФО
300012) суму 1545 (одна тисяча п'ятсот сорок
п'ять) грн. 98 коп. пені, суму 254 (двісті
п'ятдесят чотири) грн.. 91 коп. 3% річних та
суму 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять
сім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та
підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК
України 20.11.2014 р.

Суддя
М.В. Мірошниченко