ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2014 р.
Справа № 903/599/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
М.І.Хабіб

суддів
О.В. Зварич

Я.О.Юрченка

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Схід-Захід", б/н від 13.10.2014

на рішення Господарського суду
Львівської області від 29.09.2014

у справі №903/599/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Схід-Захід", м. Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Яричів", с. Старий
Яричів, Кам`янка - Бузький район,
Львівської області

про визнання недійсним договору про
надання поворотної фінансової
допомоги в окремій частині

За участю представників:

позивача: Грушицький О.І. - представник
(довіреність № 1 від 03.10.2014); Гей В.Г. -
представник (довіреність вих. № 22/09/14-1
від 22.09.2014);

відповідача: Рак В.М. - представник
(довіреність № 2 від 11.03.2014).

В С Т А Н О В И В :

В червні 2014 року ТзОВ "Торговий дім
"Схід-Захід" звернулося до
Господарського суду Волинської
області з позовом до ТзОВ "Яричів" про
визнання недійсним п. 3 Додатку №3 від
01.11.2010 до договору про надання
поворотної фінансової допомоги № 1-ф
від 22.04.2008, а саме:

«П.3. У разі зростання офіційного курсу
долара США щодо гривні, встановленого
на день здійснення платежу відносно
курсу, визначеного п.1 даного додатку,
залишок суми неповернутої фінансової
допомоги та суми платежів,
збільшується пропорційно зростанню
курсу долара США».

Позовні вимоги обґрунтованим тим, що
умови пункту 3 Додатку №3 суперечать
нормам ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, якими
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів, яка йому
була передана позикодавцем. Відтак на
підставі ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України
позивач просить даний пункт визнати
недійсним.

Ухвалою Господарського суду
Волинської області від 26 червня 2014
позовну заяву на підставі ст.17 ГПК
України надіслано за територіальною
підсудністю до Господарського суду
Львівської області.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 11 липня 2014року у
даній справі позовну заяву прийнято до
розгляду.

В доповненні до позовної заяви від
05.08.2014 (а.с. 29) позивач збільшив позовні
вимоги, просив визнати недійсними
пункти 1 та 3 Додатку №3 від 01.11.2010 до
договору про надання поворотної
фінансової допомоги № 1-ф від 22.04.2008.
При цьому позивач посилається на те, що
в розумінні п. 1 ст.1 ЗУ Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
надання поворотної фінансової
допомоги( позики) у національній
валюті з подальшим застосуванням до
неї курсової різниці є фінансовою
послугою, яка згідно із п.1 ст. 5 цього
Закону може надаватися лише
фінансовими установами, однак
відповідач не має статусу фінансової
установи. Таким чином, на думку
позивача, договір в цій частині
підлягає визнанню недійсним у
відповідності до п.1 ст. 227 ЦК України як
такий, що вчинений без відповідного
дозволу ( ліцензії).

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 29.09.2014 у справі
№ 903/599/14 (судя С.М. Коссак) відмовлено у
задоволенні позовних вимог.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване положеннями ст.ст.6, 180, 524,533,
627, 628 ЦК України, постанови пленуму
Вищого господарського суду «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» від
17.12.2013 №14.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
виходив з того, що вираження у договорі
грошового еквіваленту в іноземній
валюті, що підлягає сплаті у гривні, не
суперечить чинному законодавству.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу,
вважає рішення таким, що прийняте без
повного з`ясування обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм матеріального права, у зв'язку з
чим просить його скасувати та прийняти
нове рішення, яким задоволити позовні
вимоги в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що поза увагою
місцевого господарського суду при
вирішенні даної справи залишилась та
обставина, що оскаржуваний п. 3 Додатку
№ 3 від 01.11.2010 до договору про надання
поворотної фінансової допомоги № 1-ф
від 22.04.2008 змінює ціну договору, яка є
істотною умовою господарського
договору. Проте умовами основного
договору не передбачено можливості
зміни ціни в договорі, як того вимагає
ч.2 ст. 632 ЦК України. На думку скаржника,
умова про зміну ціни, яка передбачена
пунктом 3 Додатку № 3 та встановлена
після виконання договору ТзОВ "Яричів"
та часткового виконання ТзОВ "Торговий
дім "Схід-Захід", суперечить ч. 3 ст. 632 ЦК
України.

Позивач вважає, що згідно із ст.ст. 1046,
1049 ЦК України поверненню підлягає лише
та сума фінансової допомоги у
національній валюті - гривні, яка була
отримана позивачем.

Крім того, скаржник стверджує, що при
укладенні Додатку № 3 до договору
порушені норми Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
оскільки надання поворотної
фінансової допомоги (позики) у
національній валюті з подальшим
застосуванням до неї курсової різниці
є фінансовою послугою, яка надається з
метою збереження реальної вартості
фінансових активів та може надаватися
лише фінансовими установами. Таким
чином, скаржник вважає, включення
пункту 3 в додаток № 3 від 01.11.2010 до
договору вимагало отримання
відповідачем статусу фінансової
установи, якого відповідач не має.

Відповідач у запереченні на апеляційну
скаргу № 06/11-02 (вх.01-04/6557/14 від 07.11.14)
спростовує доводи скаржника та
зазначає, зокрема, що відповідно до
постанови Верховного Суду України від
18.07.2012, прийнятій за наслідками
перегляду судових рішень касаційної
інстанції з підстав неоднакового
застосування норм ст.ст. 1046-1048 ЦК
України та ЗУ "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", окремі послуги, які
відносяться до фінансових (наприклад,
надання коштів у позику) можуть
надаватися не тільки фінансовими
установами, які є учасниками ринку з
надання фінансових послуг, або
юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, але й фізичними особами,
які не є суб'єктами підприємницької
діяльності.

ЗУ "Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
є спеціальним нормативним актом, який
регулює відносини спеціальних
суб'єктів - учасників ринку фінансових
послуг, і не поширюється на всіх інших
юридичних і фізичних осіб - суб'єктів
договору позики, правовідносини яких
регулюються нормами ст.1046-1048 ЦК
України.

В судовому засіданні 11.11.2014
представники скаржника підтримали
вимоги, викладені в апеляційній скарзі,
просили апеляційну скаргу задоволити,
рішення Господарського суду
Львівської області від 29.09.2014
скасувати, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задоволити.

У судовому засіданні 11.11.2014 представник
відповідача проти доводів апеляційної
скарги заперечив з підстав, викладених
у письмовому запереченні на апеляційну
скаргу, просив рішення господарського
суду Львівської області залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу,
матеріали справи, Львівський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

22.04.2008 позивачем (сторона 2 за договором)
та відповідачем (сторона 1 за договором)
укладено договір №1-Ф про надання
поворотної фінансової допомоги, за
умовами якого сторона 1 надає стороні 2
тимчасову поворотну безпроцентну
фінансову допомогу в сумі 2 000 000, 00 грн.

Згідно з п.4.1. договору сторона 2
зобов'язується повернути фінансову
допомогу до 31 грудня 2010 року.

Відповідно до пункту 6.4 договору зміни
та доповнення до договору оформляються
в письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору відповідач
надав позивачу фінансову допомогу, яку
позивач повернув частково. Станом на
01.11.2010 позивач не повернув фінансову
допомогу в сумі 911 000грн. Матеріалами
справи підтверджено, що всі платежі за
договором здійснювалися сторонами у
національній грошовій одиниці України
- гривні.

01.11.2010 сторони уклали Додаток №3 до
договору про надання поворотної
фінансової допомоги №1-Ф від 22.04.2008
року, пунктом 1 якого встановлено, що
станом на 01.11.2010 розмір поворотної
фінансової допомоги, яка була надана
стороні 2 та залишається не повернутою,
становить 911 000,00 грн, що еквівалентно 115
156,11 USD за офіційним курсом НБУ станом на
01.11.2010 року (1 дол. США = 7,9110 грн).

Сторони продовжили строк повного
повернення фінансової допомоги,
передбачений договором, встановивши
строк повного повернення фінансової
допомоги - грудень 2013( п. 2 Додатку 3).

Пунктом 3 цього Додатку до договору
передбачено, що у разі зростання
офіційного курсу долара США щодо
гривні, встановленого на день
здійснення платежу відносно курсу,
визначеного п.1 даного додатку, залишок
суми неповернутої фінансової допомоги
та суми платежів, збільшується
пропорційно зростанню курсу долара
США.

Додаток №3 до договору підписаний
сторонами та скріплений їх печатками.

Факт укладення Додатку №3 до договору
сторони не заперечують.

Дослідивши обставини справи, доводи
скаржника, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з таких
підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що за
умовами договору №1-Ф про надання
поворотної фінансової допомоги
відповідач зобов'язався надати
позивачу поворотну безпроцентну
фінансову допомогу в сумі 2 000 000, 00 грн.,
яку позивач зобов'язався повернути до
31.12.2010 .

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Отже, укладений сторонами договір № 1-ф
за своєю правовою суттю є договором
позики.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно статті 179 ГК України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Аналогічні положення містять і норми
ЦК України, які визначають, що сторони є
вільними в укладенні договору та
визначенні його умов (статті 6, 627 ЦК
України); зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погоджені ними (стаття 628 ЦК України),
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд (стаття 6 ЦК
України).

Статтею 180 ЦК України встановлено, що
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

Зміна ціни після укладення договору
допускається лише у випадках і на
умовах, встановлених договором або
законом.

Зміна ціни в договорі після його
виконання не допускається.

Матеріалами справи підтверджено, що на
момент укладення Додатку №3 до
договору №1-Ф цей договір не був
виконаний, сума неповерненої позики
становила 911 000грн. Умовами договору 1-Ф
(п. 6.4) передбачено можливість внесення
змін та доповнень до договору шляхом їх
оформлення у письмовій формі.

01.11.2010 сторони внесли зміни до договору
№1-Ф, уклавши Додаток №3 до нього, в
якому підтвердили суму неповерненої
фінансової допомоги станом на 01.11.2010 - 911
000,00 грн., що еквівалентно 115 156,11 USD за
офіційним курсом НБУ станом на 01.11.2010
року (1 дол. США = 7,9110 грн), встановили
строк її повернення - грудень 2013, а
також погодили, що у разі зростання
офіційного курсу долара США щодо
гривні, встановленого на день
здійснення платежу відносно курсу,
визначеного п.1 даного додатку, залишок
суми неповернутої фінансової допомоги
та суми платежів, збільшується
пропорційно зростанню курсу долара
США.

Відповідно до ст.524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно з ч.1 ст. 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях.

Разом з тим частиною 2 цієї статті
встановлено, якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Отже, нормами чинного законодавства
сторонам надано право до виконання
договору внести зміни до договору,
встановити на свій розсуд будь-які
умови договору, що не суперечать
законодавству, зокрема, визначати
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті

Слід зазначити, що постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 26 серпня 2014
року у справі № 903/417/14, залишеною без
змін постановою Вищого господарського
суду України від 23.10.2014 , присуджено до
стягнення з ТзОВ "Торговий дім" Схід -
Захід" на користь ТзОВ "Яричів" 412 000,00
грн. заборгованості та 206 576, 16 грн.
курсової різниці по відношенню до
долара США за договором про надання
поворотної фінансової допомоги №1-Ф
від 22.04.2008, з урахуванням умов,
викладених в Додатку №3 від 01.11.2010 до
договору.

Таким чином, апеляційний суд
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відповідність
умов Додатку №3 до договору нормам
чинного законодавства, а доводи
скаржника про їх невідповідність
колегія суддів відхиляє як
необґрунтовані.

Колегія суддів також відхиляє доводи
скаржника про те, що відповідач не є
фінансовою установою і не вправі був
без відповідної ліцензії надавати
поворотну фінансову допомогу (позику),
відтак про порушення відповідачем норм
ЗУ Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" з огляду на
наступне.

У п. 7 ст. 1 Закону "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" наведено вичерпний
перелік суб'єктів, на яких поширюється
дія цього Закону. Це - учасники ринків
фінансових послуг, до яких відносяться
юридичні особи та фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які відповідно до закону мають право
здійснювати діяльність з надання
фінансових послуг на території України
та споживачі таких послуг. При цьому
Закон розповсюджує свою дію не на усі
юридичні особи, а лише на ті, які є
професійними учасниками ринку
фінансових послуг.

Частиною 4 ст. 5 Закону передбачено
можливість надання окремих фінансових
послуг юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами

Визначення фінансової послуги
наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг
міститься у ст. 4 Закону, до яких,
зокрема, належать надання коштів у
позику та надання поручительства.

Відповідно до постанови Верховного
Суду України від 18.07.2012 № 6-79цс 12 ( а.с.
66-68), прийнятій за наслідками перегляду
судових рішень касаційної інстанції з
підстав неоднакового застосування
норм ст.ст. 1046-1048 ЦК України та ЗУ "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
окремі послуги, які відносяться до
фінансових( наприклад, надання коштів у
позику) можуть надаватися не тільки
фінансовими установами, які є
учасниками ринку з надання фінансових
послуг, або юридичними особами, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, але й
фізичними особами, які не є суб'єктами
підприємницької діяльності. Закон
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" є спеціальним
нормативним актом, який регулює
відносини спеціальних суб'єктів -
учасників ринку фінансових послуг, і
не поширюється на всіх інших юридичних
і фізичних осіб - суб'єктів договору
позики, правовідносини яких
регулюються нормами ст.1046-1048 ЦК
України.

Отже, юридичні особи, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, вправі надавати таку
фінансову послугу як надання коштів у
позику на підставі відповідного
договору. При цьому правовідносини
таких суб'єктів договору позики не
регулюються нормами Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
а регулюються нормами ст.1046-1048 ЦК
України.

Згідно із ст. 111/ 28 ГПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Невиконання судових рішень Верховного
Суду України тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Таким чином, апеляційний суд
погоджується з висновком місцевого
суду та вважає, що оспорювані пункти 1
та 3 Додатку №3 до договору
відповідають вимогам закону і відсутні
підстави для визнання їх недійсними.

З огляду на викладене апеляційний суд
відхиляє як необґрунтовані доводи
скаржника та вважає, що суд першої
інстанції правомірно відмовив у
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного апеляційний
суд дійшов висновку, що скаржником не
доведено наявності підстав для
скасування рішення та задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, Львівський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду
Львівської області від 29.09.2014 у справі
№ 903/599/14 залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу повернути до місцевого
господарського суду.

Постанова підписана 14.11.2014

Головуючий-суддя
М.І. Хабіб

суддя
О.В.Зварич

суддя
Я.О. Юрченко