ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року Справа № 911/1511/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого - судді Малетича
М.М.,

суддів: Круглікової К.С.,

Мамонтової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Комунального підприємства
"Міськтепловоденергія" на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 13.08.2014 року та
рішення господарського суду Київської
області від 23.06.2014 року у справі №
911/1511/14 за позовом Комунального
підприємства "Міськтепловоденергія" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Артур-К" про
стягнення суми,

за участю представників:

Позивача: Годлевський Е.М., дов. №
01-05/2278-1 від 01.10.2014 року,

Відповідача: Герич М.В., дов. № 19/06/2014 від
19.06.2014 року.

В с т а н о в и в :

Комунальне підприємство
"Міськтепловоденергія" (далі - КП
"Міськтепловоденергія", Позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Артур-К" (далі - ТОВ
"Артур-К", Відповідач) про стягнення
43053,39 грн. за надані послуги з
постачання теплової енергії.

Рішенням господарського суду
Київської області від 23.06.2014 року,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 13.08.2014 року, в
задоволенні позову КП
"Міськтепловоденергія" відмовлено.

У поданій касаційній скарзі, Позивач,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
зокрема ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), ст.ст. 19, 25
Закону України "Про теплопостачання"
(далі - ЗУ "Про теплопостачання"), ст. 16
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" (далі - ЗУ "Про
житлово-комунальні послуги"), п.п. 3, 44
Правил користування тепловою енергією,
затв. Постановою Кабінету Міністрів
України № 1198 від 03.10.2007 року, просить
скасувати судові рішення у даній
справі та прийняти нове рішення - про
задоволення позову повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи касаційної скарги,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, ТОВ "Артур-К" є власником
нежитлового приміщення, загальною
площею 407,2 кв.м., що знаходиться за
адресою: м. Кам'янець-Подільський, вул.
Князів Коріатовичів, 7.

Відповідно до вимог згаданого вище ЗУ
"Про житлово-комунальні послуги",
Позивачем 31.10.2013 року і 18.11.2013 року на
адресу Відповідача було надіслано
примірник Договору № КП-1292 про надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення від 30.08.2013 року для його
підписання, який однак останнім
вказану угоду підписано так і не було.

Поряд з цим, незважаючи на відсутність
між сторонами відповідного договору та
з урахуванням того, що система
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення на об'єкті по вул.
Князів Коріатовичів, 7 у м.
Кам'янець-Подільський, є єдиною і
цілісною, Позивач продовжував
здійснювати надавати послуги
Відповідачу з теплопостачання на
вказаний об'єкт нерухомості у період з
жовтня 2013 року по березень 2014 року.

Судами також встановлено, що
відповідно до рапортів за спожиту
теплову енергію та карток споживання
теплової енергії у жовтні 2013 року,
листопаді 2013 року, грудні 2013 року, січні
2014 року, лютому 2014 року і березні 2014
року, Позивачем було надано
Відповідачу послуги з теплопостачання,
відповідно, на суму 3536,45 грн., 5335,00 грн.,
10216,18 грн., 9636,79 грн., 9438,13 грн. і 4890,84 грн. а
в сукупності - на загальну суму 43053,39
грн.

Предметом спору у даній справі є вимоги
Позивача про стягнення 43053,39 грн. боргу
за надані послуги з постачання
теплової енергії, з посиланням на
положення ст.ст. 11, 1212, 1213 ЦК України, ст.
20 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", ст. 19
Закону України "Про теплопостачання" і
на те, що Відповідач не оплачує
отримані ним протягом жовтня 2013 року -
березня 2014 року послугу з постачання
теплової енергії.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і апеляційний
господарський суд, з посиланням на
положення ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, ст.
221 ГК України, водночас, встановивши, що
між Позивачем та Відповідачем не
існувало договірних відносин по
постачанню теплової енергії, оскільки
в актах-рахунках, наданих Позивачем в
якості доказів, що підтверджують
поставку теплової енергії, міститься
посилання на договір 01.02.2010 року, тоді
як вимога про сплату заборгованості
Позивачем Відповідачу не направлялась,
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
даного позову.

Проте, з такими висновками судів
попередніх інстанцій у повній мірі
погодитись не можна, оскільки такі, в
порушення вимог ст. 43 ГПК України, були
прийняті при неповному встановлені
обставин справи та з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
з огляду на таке.

Судове рішення вважається законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна
містити встановлені судом обставини,
які мають значення для справи, їх
юридичну оцінку, а також оцінку всіх
доказів. Визнаючи одні і відхиляючи
інші докази, суд має це обґрунтувати.

Однак, оскаржувані судові рішення
зазначеним вимогам у повній мірі не
відповідають.

Так, як зазначалось вище, Позивач
просив стягнути з Відповідача 43053,39 грн.
боргу за надані послуги з постачання
теплової енергії, з посиланням на
положення ст.ст. 11, 1212, 1213 ЦК України, ст.
20 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги",
ст. 19 ЗУ "Про теплопостачання" і на те, що
останній, який не уклав з Позивачем, як
постачальником теплової енергії, як це
належить в такому випадку,
відповідного договору про надання
таких послуг та отримавши такі послуги
протягом жовтня 2013 року - березня 2014
року, не оплатив їх належним чином.

У зв'язку з цим, ЗУ "Про теплопостачання"
регулює відносини, що виникають у
зв'язку з виробництвом,
транспортуванням, постачанням і
використанням теплової енергії,
державним наглядом (контролем) у сфері
теплопостачання, експлуатацією
теплоенергетичного обладнання та
виконанням робіт на об'єктах у сфері
теплопостачання суб'єктами
господарської діяльності незалежно
від форми власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ "Про
житлово-комунальні послуги" предметом
регулювання цього Закону є
правовідносини, що виникають між
виробниками, виконавцями, споживачами
у процесі створення, надання та
споживання житлово-комунальних послуг.

Тобто, предметом регулювання згаданих
Законів "Про теплопостачання" та "Про
житлово-комунальні послуги" є різні
правовідносини, а саме: правовідносини,
які виникають у сфері теплопостачання
та правовідносини, які виникають у
сфері створення, надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про
житлово-комунальні послуги" термін
житлово-комунальні послуги вживається
в такому значенні: результат
господарської діяльності, спрямованої
на забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Отже, житлово-комунальні послуги це є
господарська діяльність, яка
спрямована на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд.

Згідно ч. 1 ст. 24 ЗУ "Про
теплопостачання", споживач теплової
енергії, зокрема має право на
приєднання до теплової мережі
відповідно до нормативно-правових
актів.

Статтею 24 ЗУ "Про теплопостачання"
встановлено, що своєчасне укладання
договору з теплопостачальною
організацією на постачання теплової
енергії є одним з основних обов'язків
споживача теплової енергії.

Зазначене правило кореспондує і з
правилом, передбаченим ч. 3 ст. 20 ЗУ "Про
житлово-комунальні послуги".

Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЗУ "Про
теплопостачання" теплогенеруюча,
теплотранспортна та теплопостачальна
організації мають, зокрема право
видавати дозволи та технічні умови на
підключення споживачів до
розподільчих теплових мереж.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 25 ЗУ "Про
теплопостачання" теплопостачальні
організації, які здійснюють діяльність
із постачання теплової енергії з
використанням власних теплових мереж,
зобов'язані забезпечити рівноправний
доступ до цих мереж усіх суб'єктів
господарської діяльності відповідно
до укладених договорів.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 19 ЗУ "Про
житлово-комунальні послуги",
учасниками договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є власник,
споживач, виконавець, виробник;
особливими учасниками цих відносин є
балансоутримувач та управитель, які
залежно від цивільно-правових угод
можуть бути споживачем, виконавцем або
виробником При цьому.

При цьому, пунктом 1 ч. 3 ст. 20 ЗУ "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачено, що споживач зобов'язаний
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

Проте, як видно з матеріалів справи та
було встановлено судами попередніх
інстанцій, Відповідач ухилявся від
укладення відповідного договору про
споживання теплової енергії, поряд з
цим, отримуючи надані йому послуги.

Разом з тим, частиною 6 ст. 25 ЗУ "Про
теплопостачання" передбачено, що у разі
відмови споживача оплачувати
споживання теплової енергії
заборгованість стягується в судовому
порядку.

З огляду на таке, відмовляючи в
задоволенні даного позову, суд першої
інстанції, в порушення вимог ст.ст. 32, 34,
43 ГПК України, посилався тільки на те,
що між сторонами не існувало
договірних відносин, не звернувши при
цьому належну увагу на те, що в наданих
Позивачем актах-рахунках про
постачання теплової енергії
Відповідачу, є посилання на договір №
КП 0811 від 01.02.2010 року, на підставі якого
було складено такі акти, копія якого в
матеріалах справи відсутня.

Також, суд першої інстанції не надав
належної правової оцінки і тій
обставині, що ТОВ "Артур-К" є власником
нежитлового приміщення, загальною
площею 407,2 кв.м., за адресою: м.
Кам'янець-Подільський, вул. Князів
Коріатовичів, 7, у якому, система
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення є єдиною та цілісною, у
зв'язку з чим, незважаючи на
відсутність відповідного договору на
постачання теплової енергії у 2013 - 2014
р.р., Позивач продовжував здійснювати
надання таких послуг на вказаний об'єкт
нерухомості у період з жовтня 2013 року
по березень 2014 року, що не
заперечується і самим Відповідачем.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду
першої інстанції в апеляційному
порядку, суд апеляційної інстанції,
який, відповідно до положень ст.ст. 99 та
101, 11112 ГПК України, під час перегляду
судових рішень в апеляційному порядку,
користується правами, наданими суду
першої інстанції та здійснює за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторний розгляд справи, в
порушення вимог ч. 1 ст. 47 ГПК України,
щодо прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та ч. 1 ст. 43 ГПК України,
стосовно всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, також не приділив у повній
мірі уваги вимогам вищезазначених норм
матеріального права та обставинам
справи, про які вказувалось вище, і які
мають значення для правильного
вирішення даної справи.

Між тим, згідно приписів ч. 1 ст. 11110 ГПК
України, підставами для скасування або
зміни рішення місцевого чи
апеляційного господарського суду або
постанови апеляційного господарського
суду є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

За таких обставин, прийняті у справі
судові рішення не можна визнати
законними і обґрунтованими, а тому,
постанова суду апеляційної інстанції
та рішення суду першої інстанції
підлягають скасуванню повністю, а
справа - її направленню на новий
розгляд до господарського суду.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати наведене, а у випадку
необхідності - витребувати ще й належні
докази по справі і, встановивши при
цьому фактичні обставини справи та
з'ясувавши підстави виникнення спору,
дійсні права і обов'язки сторін, а також
правовідносини, що виникли між
сторонами, в залежності від
встановленого та вимог закону,
прийняти законне і обґрунтоване
рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Комунального
підприємства "Міськтепловоденергія"
задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 13.08.2014 року та
рішення господарського суду Київської
області від 23.06.2014 року у справі №
911/1511/14 скасувати повністю, а справу
передати на новий розгляд до
господарського суду Київської області
в іншому складі суду.

Головуючий суддя
Малетич М.М.

Судді
Круглікова К.С.

Мамонтова О.М.