РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"24" листопада 2014 р.
Справа № 902/642/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов
М.Г.

суддя
Гулова А.Г. ,

суддя Юрчук
М.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Приватного підприємства "Інтерпром"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 14.07.2014 р.

у справі № 902/642/14 (суддя Мельник П.А.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Дельта банк"

до відповідача Приватного
підприємства "Інтерпром"

про стягнення 1 467 526,02 грн.
заборгованості

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Зінченко А.А.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 14.07.2014 р. у
справі №902/642/14 позов Публічного
акціонерного товариства "Дельта банк"
до Приватного підприємства "Інтерпром"
про стягнення 1 467 526,02 грн.
заборгованості задоволено. Стягнуто з
Приватного підприємства "Інтерпром" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Дельта Банк" 535714,36 грн.
заборгованості за кредитом, 854876,09 грн.
заборгованості за відсотками, 35401,79 грн.
пені за несвоєчасне погашення кредиту,
41533,78 грн. пені за несвоєчасне погашення
відсотків та 29350,52 грн. судового збору.

При винесенні вищевказаного рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
27.11.2006 року між Акціонерним комерційним
інноваційним банком "УкрСиббанк"
(правонаступник АТ "УкрСиббанк") та
Приватним підприємством "Інтерпром"
було укладено кредитний договір №
0.

З матеріалів справи судом першої
інстанції було встановлено, що взяті на
себе зобов'язання відповідно до
кредитного договору Банк виконав в
повному обсязі, що підтверджується
меморіальним ордером та виписками
позивача по особовим рахункам та руху
коштів відповідача.

Також судом було встановлено, що 08.12.2011
року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ
"УкрСиббанк" було укладено договір
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами, а згідно акту
приймання-передачі від 19.12.2011 року ПАТ
"УкрСиббанк" передало ПАТ "Дельта Банк"
право вимоги за кредитами, який
зазначено в договорі.

При вирішенні спірних правовідносин,
суд першої інстанції послався на
окремі положення Господарського та
Цивільного кодексів України.

Ураховуючи встановлені обставини у
даній справі, положення діючого
законодавства та встановлений факт
непроведення відповідачем розрахунків
згідно умов кредитного договору
№0 від 27.11.2006 року в строки,
обумовлені договором, в добровільному
порядку, місцевий господарський суд
дійшов висновку про наявність правових
підстав для задоволення позовних вимог
в частині стягнення з відповідача 535714,36
грн. заборгованості за кредитом та
854876,09 грн. заборгованості за
відсотками.

В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 35401,79 грн. пені
за несвоєчасне погашення кредиту та
41533,78 грн. пені за несвоєчасне погашення
відсотків, суд першої інстанції з
урахуванням положень ст.. ст.. 546, 549, 550,
610, 611, 612, 627 ЦК України, ст.. ст.. 193, 217, 230 ГК
України та розділу 7 кредитного
договору, дійшов висновку, що позовні
вимоги про стягнення пені є
правомірними та обґрунтованими, а тому
задоволив позов в цій частині.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, Приватне
підприємство "Інтерпром" звернулось з
апеляційною скаргою до Рівненського
апеляційного господарського суду,
відповідно до якої просить рішення
господарського суду Вінницької
області від 14.07.2014 р. у справі №902/642/14
скасувати та припинити провадження у
справі.

Скаржник вважає, що рішення
господарського суду є незаконним та
таким, що прийнято з порушенням норм
матеріального права, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник (відповідач) вказує наступне.

За приписами ст. 517 ЦК України первісний
кредитор у зобов'язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються,
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення.

Скаржник вказує на те, що на момент
укладення договору купівлі-продажу
прав вимоги за кредитами ПАТ
"УкрСиббанк" здійснив своє право вимоги
до підприємства щодо здійснення
розрахунків за кредитним договором №
0 від 27.11.06р. шляхом пред'явлення
позову, який рішенням Барського
районного суду Вінницької області від
16.06.2010 р. (справа N 2-ц-216/2010) задоволено на
суму 678 542,64 грн. Рішення суду набуло
законної сили. Скаржник зазначає, що у
вказаній справі ПАТ "УкрСиббанк" набув,
після ухвалення судового рішення,
статусу стягувача.

З огляду на вказане, скаржник
стверджує, що спір щодо правовідносин
за вищезазначеним кредитним договором
був вже вирішений іншим судом.

Таким чином, скаржник з урахуванням
вимог ст. 80 ГПК України, вважає, що
господарський суд Вінницької області
зобов'язаний був припинити провадження
у даній справі.

З огляду на викладені вище аргументи на
підтвердження своєї правової позиції,
відповідач вважає, що судом першої
інстанції було задоволено позов за
відсутності на те визначених законом
підстав, у зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції слід скасувати, а
провадження у справі припинити.

Від позивача надійшов відзив на
апеляційну скаргу відповідача,
відповідно до якого просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати, а в задволенні
апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в
апеляційній скарзі, вказує наступне.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі
не заперечує факту укладення між
сторонами 15.09.2008р. кредитного договору
та наявності заборгованості за даним
кредитним договором.

Позивач наголошує на тому, що наявність
судового рішення про задоволення вимог
кредитора за відсутності реального
виконання боржником свого зобов'язання
не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'зання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

В обгрунтування своєї правової
позиції, процесуальний опонент
скаржника посилається на положення ст.
ст. 514, 516, 1054 ЦК України та ст. 193 ГК
України.

Позивач звертає увагу на те, що рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 16.06.2010 р. у справі № 2-ц-216/2010
про солідарне стягнення з ПП
«Інтерпром» та Стадній Катерини
Іванівни на користь Акціонерного
комерційного банку «Укрсиббанк»
заборгованості за кредитним договором,
відповідно до якого задоволено позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача за кредитнимими
договорами від 27.11.2006 р. №0, №
0, № 0 на загальну суму 2 253 407,
92 грн. - фактично не виконано. По даному
рішенню стягнення заборгованості за
виконавчим документом не проводилося,
а боржником у добровільному порядку
рішення суду не виконано, у зв'язку з
чим новий кредитор - ПАТ "Дельта банк"
вимушений був звернутися до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором з боржника - ПП
«Інтерпром».

В судових засіданнях Рівненського
апеляційного господарського суду
08.09.2014 р., 06.10.2014 р., 20.10.2014 р., 03.11.2014р.,
24.11.2014р. представник скаржника
підтримав доводи, наведені в
апеляційній скарзі, зауважив, що судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення було порушено
норми матеріального та процесуального
права. З огляду на вказане, просить
рішення господарського суду
Вінницької області від 14.07.2014 р. у
справі №902/642/14 скасувати, а
провадження у справі припинити.

Представник позивача - Публічного
акціонерного товариства "Дельта банк" в
судових засіданнях 08.09.2014 р., 06.10.2014 р.,
20.10.2014 р. заявив, що з доводами апелянта
не погоджується, вважає їх
безпідставними, а оскаржуване рішення
таким, що відповідає встановленим
обставинам справи та нормам закону. З
огляду на зазначене, просив суд
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги.

24 листопада 2014 року в судове засідання
Рівненського апеляційного
господарського суду представник
Публічного акціонерного товариства
"Дельта банк" не з'явився.

Крім того, 24.11.2014р. на адресу суду
апеляційної інстанції представник
позивача направив електронною поштою
клопотання про відкладення розгляду
даної справи на іншу дату у зв'язку із
неможливістю забезпечити явку свого
представника в судове засідання.

Судова колегія дійшла висновку, що
подане позивачем клопотання
задоволенню не підлягає з огляду на
наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі
питання практики зхастосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права та
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника, згідно
з частинами 1-5 ст. 28 ГПК України, з числа
як своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні. (абз.
2 п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26.12.2011 року).

При цьому, позивач не зазначає в чому
саме полягає необхідність участі його
представника в судовому засіданні
Рівненського апеляційного
господарського суду.

У відповідності до вимог ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, сторони зобов'язані
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Як свідчать матеріали справи, розгляд
скарги у даній справі вже неодноразово
відкладався. Окрім того, ухвалами суду
від 20.10.2014р. та від 03.11.2014р. у даній
справі було зобов'язано позивача
надати суду оригінал заяви ПП
"Інтерпром" від 11.11.2013р. про закриття
кредитів № 0, № 0, № 0 за
рахунок заставного майна та оригінал
листа - відповіді ПАТ "Дельта банк" на
вказану заяву (вих. № 05-1679313 від 20.11.2013р.).
Проте, станом на 24.11.2014р., вимоги
наведених ухвал суду позивачем не
виконано.

Враховуючи викладене, а також
своєчасне повідомлення позивача про
проведення судового засідання, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення (а.с.
190), суд апеляційної інстанції вважає,
що у останнього була можливість
належним чином підготуватися до
судового засідання та визначитись щодо
особи, яка представлятиме його
інтереси у судовому засіданні.

Окрім того, ухвалами суду апеляційної
інстанції від 20.08.2014р., 08.09.2014 р., 06.10.2014 р.,
20.10.2014 р., 03.11.2014р., 24.11.2014р. у справі №
902/642/14 явка представника позивача в
судове засідання обов'язковою не
визнавалася.

Таким чином, враховуючи наведене вище,
судова колегія вважає, що у
відповідності зі ст. 75 ГПК України
апеляційна скарга підлягає розгляду за
наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задоволити частково, оскаржуване
рішення скасувати в частині стягнення
535 714 грн. 36 коп. заборгованості за
кредитом, 389 623 грн. 12 коп. боргу по
відсоткам, 35 401 грн. 79 коп. пені за
несвоєчасне погашення кредиту та 41 533
грн. 78 коп. пені за несвоєчасне
погашення відсотків, а в частині
стягнення 311 216 грн. 50 коп.
заборгованості за відсотками рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та як підтверджується
матеріалами справи, 27.11.2006 року між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком "УкрСиббанк" (правонаступник АТ
"УкрСиббанк") та Приватним
підприємством "Інтерпром"
(Позичальник), було укладено кредитний
договір № 0, за умовами якого Банк
надав Позичальнику кредитні кошти у
розмірі 1 000 000 грн з розрахунку 16,5 %
річних за використання кредитних
коштів протягом 30 календарних днів,
рахуючи з дати видачі кредиту, 24,75 %
річних за користування кредитними
коштами понад встановлений Договором
строк.

Пунктом 1.2.1 Договору визначено строк
кредитування, так, відповідно, надання
кредиту здійснюється в термін до 27
листопада 2006 року.

Позичальник у будь-якому випадку
зобов'язаний повернути кредит у
повному обсязі в термін, не пізніше 25
листопада 2011 року, якщо тільки не
застосовується інший термін
повернення кредиту, встановлений на
підставі додаткової угоди сторін або
до вказаного терміну (додатково)
відповідно до умов цього Договору.

За умовами п. 1.2.2. договору, позичальник
зобов'язується повернути основну суму
кредиту та сплачувати плату за
користування кредитом у вигляді
процентів, комісій, а також сплатити
штрафні санкції та здійснити інші
грошові платежі згідно умов Договору
на рахунок №33 в АКІБ "УкрСиббанк".

Згідно з п.1.3.1. Договору за користування
кредитними коштами встановлюється
процентна ставка в розмірі 16,5% річних,
якщо не встановлена інша ставка згідно
умов цього Договору.

У п. 1.3.2. Договору сторони погодили, що
за користування кредитними коштами
понад встановлений Договором термін
встановлюється процентна ставка у
розмірі 24,75% річних. Такий розмір
процентної ставки застосовується до
всієї простроченої суми основного
боргу позичальника за Договором.
Сторони домовились, що за умовами цього
договору може бути встановлений новий
розмір процентної ставки за
користування кредитом у разі настання
будь-якої із обставин, передбачених ч. 1
п. 9.2. договору.

Пунктом 1.3.3. Договору визначено, що
нарахування процентів за цим договором
здійснюється щомісяця, в останній
робочий день поточного місяця, методом
"факт/360" відповідно до вимог
нормативно-правових актів НБУ та
чинного законодавства України. Період
нарахування процентів згідно умов
цього договору починається з дня
фактичного надання кредитних коштів,
якщо умовами п.п. 1.3.2, 9.2 договору не
передбачено іншу дату початку
нарахування процентів, а в наступному -
з першого календарного дня поточного
місяця, і закінчується останнім
календарним днем поточного місяця. При
цьому проценти нараховуються на суму
кредитних коштів, що фактично надані
банком позичальнику і які ще не
повернуті останнім у власність банку
відповідно до умов договору. Для
розрахунку процентів день надання та
день погашення кредиту вважається
одним днем.

Позичальник зобов'язується сплачувати
проценти за договором у строк -
протягом перших 10 (десяти) робочих днів
кожного місяця, наступного за тим, за
який були нараховані проценти за
користування кредитом. При цьому
остаточне погашення процентів повинно
бути зроблене не пізніше дати
остаточного повного повернення
кредиту. Якщо останній день строку
сплати процентів або дата остаточного
повного повернення кредиту припадає на
вихідний, святковий або неробочий день,
в такому випадку останнім днем строку
сплати процентів вважається перший
робочий день, що слідує за таким
вихідним, святковим або неробочим днем
(п. 1.3.4. договору).

За умовами п. 1.5. Договору, кредит
надається шляхом зарахування банком
коштів на поточний рахунок
позичальника №2500 у банку для
подальшого використання за цільовим
призначенням.

У п. 1.6. Договору сторони погодили
наступну черговість погашення
позичальником своїх грошових
зобов'язань за цим Договором:
прострочені комісії (якщо буде мати
місце прострочення); строкові комісії;
прострочені проценти (якщо буде мати
місце прострочення); строкові проценти;
прострочена сума основного боргу (якщо
буде мати місце прострочення); строкова
сума основного боргу; штрафні санкції
за Договором.

У Розділі 7 Договору сторони погодили
умови відповідальності сторін.

Так, згідно з п. 7.1. Договору, за
порушення позичальником термінів
погашення будь-яких своїх грошових
зобов'язань, передбачених цим
Договором, зокрема, термінів
повернення кредиту (всієї суми або його
частини) та/або термінів сплати
процентів за кредит та/або комісій,
Банк має право вимагати від
позичальника додатково сплатити Банку
пеню у визначеному цим Договором
порядку.

Банк може використати право на
застосування пені, починаючи з 32
календарного дня, рахуючи з дати
порушення позичальником терміну
виконання свого грошового
зобов'язання, передбаченого цим
Договором, а якщо така дата порушення
припадає на вихідний, святковий або
неробочий день, то рахуючи з першого
робочого дня, що слідує за таким
вихідним, святковим або неробочим днем.

У відповідності до п. 8.2. Договору,
позичальник підписанням даного
Договору підтвердив, що даний Договір
не суперечить будь-яким договірним
обмеженням, що є обов'язковими для
позичальника.

Крім того, за умовами п. 9.12. Договору,
уклавши цей Договір, позичальник надає
Банку згоду передавати права і
обов'язки Банку за даним Договором
третій особі, без отримання на це
додаткової згоди позичальника.

Згідно з п. 9.14. Договору, невиконання
позичальником вимоги Банку щодо
дострокового повернення кредиту у разі
порушення умов Договору, в порядку
встановленому розділом 11 Договору,
вважається істотним порушенням умов
цього Договору.

У Додатку до Договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 27.11.2006
р. визначений графік погашення кредиту,
який є невід'ємною частиною даного
Договору. Так, відповідно, останнім
терміном повернення банку кредиту є
25.11.2011 р.

Вказаний вище Договір засвідчений
підписами та скріплений печатками
сторін.

Як свідчать матеріали справи, банк
виконав свої договірні зобов'язання в
частині надання кредиту відповідно до
кредитного договору. Вказаний факт
підтверджується наявним в матеріалах
справи меморіальним ордером №
від 28.11.2006 р. (а.с. 70).

Суми боргу, за кредитним договором,
також підтверджуються виписками по
особовим рахункам та руху коштів
позичальника, що долучені до
матеріалів справи позивачем (а.с. 71-88).

Окрім того, між ПАТ "Дельта Банк" (в
якості покупця) та ПАТ "УкрСиббанк" ( в
якості продавця) було укладено договір
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08.12.2011р., відповідно до
якого в порядку, обсязі та на умовах,
визначених даним Договором, АТ
"УкрСиббанк" передає (відступає) АТ
"Дельта Банк" права вимоги за
кредитними та забезпечувальними
договорами, внаслідок чого АТ "Дельта
Банк" замінює АТ "УкрСиббанк" як
кредитора (стає новим кредитором) у
зазначених зобов'язаннях, а внаслідок
передачі від АТ "УкрСиббанк" до АТ
"Дельта Банк" прав вимоги до боржників,
до АТ "Дельта Банк" переходить
(відступається) право вимагати (замість
АТ "УкрСиббанк") від боржників повного,
належного та реального виконання
обов'язків за кредитними та
забезпечувальними договорами (а.с. 46-64).

У Розділі 1 договору купівлі-продажу
прав вимоги за кредитами роз'яснено, що
акт приймання-передачі прав вимоги за
кредитами означає акт у письмовій
формі, який документально підтверджує
фактичну передачу прав вимоги за
кредитами від продавця до покупця, який
буде підписаний між продавцем та
покупцем, в цілому за формою, наведеною
в Додатку ІІІ до цього Договору.

Відповідно до п. 2.3. договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами, права вимоги за кредитами
переходять від продавця до покупця та,
з урахуванням інших зобов'язань
продавця та покупця, викладених у цьому
Договорі, зобов'язання продавця
передати права вимоги за кредитами
покупцеві є виконаним з моменту
підписання продавцем та покупцем Акту
приймання- передачі прав вимоги за
кредитами у дату закриття.

Відповідно до умов вказаного договору
ПАТ "Дельта Банк" набуло статусу нового
кредитора для стягнення
заборгованості з відповідача.

В матеріалах справи міститься Акт
приймання-передачі від 19.12.2011 року, за
яким ПАТ "УкрСиббанк" передало ПАТ
"Дельта Банк" право вимоги за кредитами,
який зазначено в Договорі (а.с. 65-66).

Крім того, у п. 3 вказаного вище Акту
зазначено, що продавець цим передав
(відступив) права вимоги за кредитами
покупцю (зазначені в Додатку 1 до
Договору та деталізовані в Додатку 1 до
цього Акту) та покупець цим прийняв
права вимоги за кредитами. Продавець та
покупець визнають, що передача прав
вимоги за кредитами набуває чинності
безпосередньо з моменту підписання
ними цього Акту, як передбачено статтею
2.2. Договору.

Також в матеріалах справи міститься
копія Акту прийому-передачі
Документації за Договором купівлі -
продажу прав вимоги за кредитами від
08.12.2011 р., який складено 25.04.2012р.,
засвідчений підписами та скріплений
печатками сторін (а.с. 24). Відповідно до
вказаного Акту визначено, що
документація передана стороною 1
стороні 2 повністю відповідно до умов
Договору купівлі-продажу прав вимоги
за кредитами від 08.12.2011 р., зауважень до
якості та кількості документів сторона
2 не має.

Повідомленням про передачу від 22.01.2012 р.
ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укрсиббанк»
повідомили позичальника про
відступлення первісним кредитором
своїх прав вимоги за кредитним
договором, що укладений між
позичальником та первісним кредитором
та зазначений у Додатку А до цього
повідомлення (а.с. 69).

У Додатку А до вказаного повідомлення
серед договорів зазначено кредитний
договір №0 від 27.11.2006 р.

На момент розгляду апеляційної скарги
в суді апеляційної інстанції,
скаржником долучено до матеріалів
справи копію рішення Барського
районного суду Вінницької області від
16.06.2010 р. у справі № 2-ц-216/2010 за позовом
акціонерного комерційного банку
«Укрсиббанк» до ПП «Інтерпром»,
Стадній Катерини Іванівни про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, відповідно до якого
задоволено позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача за кредитним
договором від 27.11.2006 р. № 0 - 678 542
грн. 64 грн., з них прострочені проценти -
110 609 грн. 90 коп., пеня - 32 218 грн. 38 коп.,
неустойка - 500 грн. Вказане рішення
набрало законної сили 10.10.2010р. (а.с. 111-113).
Отже за виключенням 110 609 грн. 90 коп.
процентів, 32 218 грн. 38 коп. пені та 500
грн. неустойки сума основного боргу по
кредиту стягнута за рішенням Барського
районного суду складає 535 214, 36 грн.

Крім того, від представника позивача,
на момент відправлення апеляційного
провадження у даній справі, надійшли
додаткові пояснення від 06.10.2014р.,
відповідно до яких позивачем уточнено
суму яка підлягає до стягнення, а саме:
основна заборгованість за кредитом -
535714,36грн.; пеня за несвоєчасне
повернення кредиту - 35 401, 79 грн.; суму
заборгованості за відсотками - 700 839, 66
грн.; пеня за несвоєчасне погашення
відсотків - 43 717, 83 грн.(а.с.151-153,164).

Аналізуючи встановлені обставини
справи та переглядаючи спірні
правовідносини на предмет наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог в частині стягнення
заборгованості за кредитом в розмірі 535
714, 36 грн., суд апеляційної інстанції
приймає до уваги наступні положення
діючого законодавства.

За приписами ч. 2 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також з дій осіб, що не передбачені
актами цивільного законодавства, але
за аналогією породжують цивільні права
і обов'язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, є зокрема, договори та інші
правочини.

Положеннями ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України закріплено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Як свідчать встановлені обставини у
даній справі, між первісним кредитором
Акціонерним комерційним інноваційним
банком "УкрСиббанк" та відповідачем
виникли договірні правовідносини на
підставі укладення договору про
надання споживчого кредиту.

За своєю правовою природою вказаний
Договір є кредитним договором, згідно
якого, за приписами ст. 1054 ЦК України,
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 глави 71
Цивільного кодексу України, якщо інше
не встановлено параграфом 2 і не
випливає із суті кредитного договору.

В силу дії ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики(ст. 1048 ЦК
України).

В порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 3 статті 1049 ЦК України
визначено, що позика вважається
повернутою в момент зарахування
грошової суми, що позичалася, на
банківський рахунок позикодавця.

Частинами 1, 3 ст. 202 ГК України
передбачено, що господарське
зобов'язання припиняється, між іншим,
виконанням, проведеним належним чином.
До відносин щодо припинення
господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст. ст. 202-205 ГК України, ст.
ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Зокрема, за приписами ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином. Належним
виконанням зобов'язання є виконання,
прийняте кредитором, у результаті
якого припиняються права та обов'язки
сторін зобов'язання.

В матеріалах справи міститься копія
рішення Барського районного суду
Вінницької області від 16.06.2010 р. у
справі № 2-ц-216/2010 за позовом
Акціонерного комерційного банку
«Укрсиббанк» до ПП «Інтерпром»,
Стадній Катерини Іванівни про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, яким позовні вимоги
задоволено в частині стягнення з
відповідача за кредитним договором від
27.11.2006 р. № 0 - 678 542 грн. 64 грн., з них
прострочені проценти - 110 609 грн. 90 коп.,
пеня - 32 218 грн. 38 коп., неустойка - 500 грн.
Зазначене рішення набрало законної
сили 10.10.2010р.

Таким чином, наведені обставини у даній
справі свідчать про те, що
заборгованість за кредитом, відповідно
до договору від 27.11.2006 р. № 0 у
розмірі 535 214, 34 грн., присуджено
стягнути з відповідача - ПП «Інтерпром»
на користь Акціонерного комерційного
банку «Укрсиббанк» за результатами
позовного провадження в іншій
цивільній справі № 2-ц-216/2010. При цьому,
різниця в сумі заборгованості за
кредитом, стягнутої за рішенням
Барського районного суду Вінницької
області від 16.06.2010 р. у справі № 2-ц-216/2010,
та суми заборгованості за кредитом,
заявленої позивачем до господарського
суду Вінницької області станом на
16.05.2014р. у розмірі 535 714, 36 грн., яка
становить 500 грн., розцінюється судом
апеляційної інстанції як така, яку
присуджено стягнути за рішенням суду в
цивільній справі у формі неустойки в
розмірі 500 грн. А відтак, питання щодо
стягнення заборгованості за кредитом в
сумі 500 грн. також є вирішеним в межах
позовного провадження у справі №
2-ц-216/2010.

Поряд з тим, як свідчать матеріали
справи, з позовною вимогою у справі №
902/642/14 до відповідача звернулося ПАТ
«Дельта Банк», до якого перейшли права
вимоги за кредитами та
забезпечувальними зобов'язаннями АТ
«Укрсиббанк» (первісного кредитора).

Таким чином, спірні правовідносини у
межах позовного провадження у
господарській справі № 902/642/14 виникли
між відповідачем та новим кредитором.

Статтею 512 Цивільного кодексу України
передбачено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою,
зокрема, внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги (цесія) є
договірною передачею зобов'язальних
вимог первісного кредитора - цедента,
новому кредиторові - цесіонарію, і
відбувається шляхом укладення
договору між цими суб'єктами, на
підставі якого до цесіонарія
переходить право вимагати від боржника
вчинити певні дії.

При цьому заміна кредитора саме у
зобов'язанні допускається протягом
усього часу існування зобов'язання,
якщо це не суперечить договору та не
заборонено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

В силу приписів ст. 514 Цивільного
кодексу України, до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

При цьому, відповідно до ст.516
Цивільного кодексу України, заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Уступка права вимоги за своєю правовою
природою не є самостійним правочином,
оскільки вона залежить від основного
юридичного факту, який її породжує.
Право вимоги має узгоджуватись за
загальними принципами та умовами
виконання як цивільно-правових, так і
господарських зобов'язань. За таких
обставин повинна бути незмінність
істотних умов та зміст зобов'язання для
боржника (наведеної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові від 30.11.2005 р. у
справі №35/201).

За умовами договору купівлі - продажу
прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 р.
новому кредитору (позивачу) було
передано права вимоги до позичальників
стосовно кредитів за відповідними
кредитними договорами продавця.
Наявним в матеріалах справи актом
приймання - передачі від 19.12.2011 р., який
підписано сторонами, підтверджується
факт передачі права вимоги за
кредитами продавця покупцю.

Також колегія суддів суду апеляційної
інстанції зважає і на ту обставину, що
рішення Барського районного суду
Вінницької області від 16.06.2010 р. у
справі № 2-ц-216/2010 набрало законної сили
10.10.2010р., тоді як права вимоги за
кредитами Акціонерний комерційний
банк «Укрсиббанк» відступив ПАТ
"Дельта Банк" 08.12.2011р. В подальшому на
виконання рішення Барського районного
суду Вінницької області від 16.06.2010 р. у
справі № 2-ц-216/2010 було видано
виконавчий лист Барського районного
суду Вінницької областівід 16.06.2010 року
(а.с.154).

Таке відступлення права вимоги не
суперечить закону, однак реалізувати
своє право на стягнення відступлених
сум позивач має в межах виконавчого
провадження за виконавчим листом
Барського районного суду від 16.06.2010р.,
згідно з яким зазначено боржника - ПП
"Інтерпром" та стягувача - Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«Укрсиббанк», оскільки на момент
відступлення права вимоги за кредитом
первісний кредитор вже реалізував своє
право щодо повернення суми кредиту в
межах іншого позовного провадження.

Постановами державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Барського районного управління
юстиції Вінницької області від 23.12.2011р.
ВП №30487280, від 18.01.2012р. ВП №30752869, від
04.04.2013р. ВП №37392696 відмовлено у
прийнятті до провадження виконавчого
документа та у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № б/н від 26.07.2010р. (а.с.
155-158).

З огляду на вказане, колегія суддів
суду апеляційної інстанції звертає
увагу на те, що позивач з метою
реалізації свого права щодо повернення
суми кредиту за кредитним договором, з
урахуванням прийняття прав вимоги за
кредитами від ПАТ «Укрсиббанк» на
підставі договору від 08.12.2011р., не
позбавлений був можливості звернутися
до суду в межах провадження у цивільній
справі № 2-ц-216/2010 із заявою про заміну
стягувача у справі його
правонаступником із подальшими
внесенням змін до виконавчих
документів в частині визначення
суб'єкта стягувача. Окрім того, у разі
порушення органом ДВС вимог закону чи
прав позивача при здійсненні
виконавчого провадження, позивач не
позбавлений можливості оскаржити
неправомірні дії державного виконавця
у порядку та з підстав, визначених
законом.

Під час розгляду справи судом
апеляційної інстанції встановлено, що
з заявою про заміну строни виконавчого
провадження Акціонерного комерційного
інноваційного банку "Укрсиббанк" на
його правонаступника ПАТ "Дельта Банк",
останній ні до державного виконавця ні
до суду не звертався.

За наведених обставин вимоги
Публічного акціонерного товариства
"Дельта банк", в частині стягнення 535 714
грн. 36 коп. заборгованості за кредитом є
необгрунтованими та безпідставними, а
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 535 714 грн. 36 коп.
заборгованості за кредитом слід
скасувати з прийняттям нового рішення
в цій частині про відмову в позові.

В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 35 401, 79 грн. пені
за несвоєчасне погашення кредиту, суд
апеляційної інстанції зважає на таке.

Як було встановлено вище, спір за
вимогою позивача в особі Акціонерного
комерційного банку «Укрсиббанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Дельта банк", в
частині стягнення 535 714 грн. 36 коп.
заборгованості за кредитом є вирішеним
відповідно до рішення Барського
районного суду Вінницької області від
16.06.2010 р. у справі № 2-ц-216/2010, яке набрало
законної сили 10.10.2010р.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем нараховано пеню за
несвоєчасне повернення кредиту в сумі
35 401, 79 грн. за період з 11.10.2013р. по 11.04.2014р.
на суму заборгованості 535 714, 36 грн.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 2 ст. 551 ЦК України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Згідно із п.п. 7.1. кредитного договору за
порушення позичальником термінів
погашення будь-яких своїх грошових
зобов'язань, передбачених цим
Договором, зокрема, термінів
повернення кредиту (всієї суми або його
частини) та/або термінів сплати
процентів за кредит та/або комісій,
Банк має право вимагати від
позичальника додатково сплатити Банку
пеню у визначеному цим Договором
порядку.

Частиною 6 статті 232 ГК України
визначено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

У п. 4 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" № 01-06/982/2012 від 17.07.2012 р.
роз'яснено, що у вирішенні питань,
пов'язаних із застосуванням частини
шостої статті 232 ГК України,
господарським судам слід враховувати
викладене в пункті 6 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 21.11.2011 № 01-06/1624/2011 "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" та, що нарахування неустойки за
прострочення виконання зобов'язання за
шість місяців, що передують моменту
звернення з позовом, можливе лише в
тому випадку якщо період нарахування
неустойки не перевищує одного року від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, тобто сторони у договорі
можуть визначити початок нарахування
пені інакше, ніж від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано, але в
межах одного року від цього дня.

При цьому, у даному випадку, колегія
суддів суду апеляційної інстанції
виходить з того, що позивачем
нараховано пеню за період, в межах
якого є чинним рішення суду, відповідно
до якого присуджено стягнути з
відповідача 535 714, 36 грн.. Оскільки
стягнення вказаної суми з відповідача
не відбулося з вини позивача ( з заявою
про заміну сторони виконавчого
провадження Акціонерного комерційного
інноваційного банку "Укрсиббанк" на
його правонаступника ПАТ "Дельта Банк",
останній ні до державного виконавця ні
до суду не звертався) має місце вина
кредитора (ч. 1ст.613), що виключає
наявність підстав для нарахування пені
на зазначену суму боргу та, відповідно,
для задоволення позовних вимог в
частині стягнення пені за несвоєчасне
повернення кредиту в сумі 35 401, 79 грн. за
період з 11.10.2013р. по 11.04.2014р.

Стосовно вирішення питання про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 854 876, 09 грн.
заборгованості по відсоткам за
простроченим кредитом, колегія суддів
суду апеляційної інстанції виходить з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент здійснення апеляційного
провадження у даній справі, від
представника позивача надійшли
додаткові пояснення від 06.10.2014р.,
відповідно до яких позивач пояснив, що
станом на 11.04.2014р. за відповідачем
наявна заборгованість в сумі 1 315 673, 64
грн., з яких: заборгованість за кредитом
- 535 714, 36 грн.; пеня за несвоєчасне
повернення кредиту - 35 401, 79 грн.; сума
заборгованості за відсотками - 700 839, 66
грн.; пеня за несвоєчасне погашення
відсотків - 43 717, 83 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути
заборгованість за відсотками в сумі 700
839, 66 грн.

У розрахунку позивача заборгованості
по відсоткам за простроченим кредитом
нараховано відсотки (за процентною
ставкою - 24, 75) в розмірі 173 839, 3 грн. за
період з 19.12.2011р. по 03.04.2013р.; в розмірі 137
377 839, 66 грн. за період 04.04.2013р. по 11.04.2014р.
При цьому, період нарахування, розмір
відсотків та суму боргу на яку
нараховано відсотки в сумі 389623,12грн.
позивачем не визначено (а.с. 164).

За умовами п.1.3.1. Договору за
користування кредитними коштами
встановлюється процентна ставка в
розмірі 16,5% річних, якщо не встановлена
інша ставка згідно умов цього Договору.
У п. 1.3.2. Договору сторони погодили, що
за користування кредитними коштами
понад встановлений Договором термін
встановлюється процентна ставка у
розмірі 24,75% річних. Такий розмір
процентної ставки застосовується до
всієї простроченої суми основного
боргу позичальника за Договором.
Сторони домовились, що за умовами цього
договору може бути встановлений новий
розмір процентної ставки за
користування кредитом у разі настання
будь-якої із обставин, передбачених ч. 1
п. 9.2. договору.

Таким чином, позивачем нараховано
відсотки за користування кредитними
коштами в межах процентної ставки,
визначеної умовами Договору.

Відповідно до п. 9.5. кредитного договору
№ 0 від 27.11.2006 р. строк дії даного
Договору встановлюється з дня
укладення цього Договору і до повного
погашення суми кредиту, сплати
нарахованих процентів, комісій та/або
пені у разі її нарахування.

Статтею 625 ЦК України визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом

У п.п. 6.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» роз'яснено, що
підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством
(наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК
України).

В абз. 2, 3 п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013р. роз'яснено, що саме лише
прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому законом порядку, не
припиняє зобов'язальних відносин
сторін і не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум. Отже, якщо судове
рішення про стягнення з боржника
коштів фактично не виконано, кредитор
вправі вимагати стягнення з нього в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних аж до
повного виконання грошового
зобов'язання.

Необхідно зазначити, що дострокове
присудження до виконання основного
зобов'язання в натурі не тягне його
припинення з дня набрання законної
сили рішенням суду і не виключає
стягнення процентів, передбачених
угодою, до дня фактичного задоволення
(повного розрахунку).

Звернення до суду з вимогою про
дострокове повернення всіх сум за
кредитним договором у зв'язку з
порушенням умов договору згідно з ч. 2
ст. 1050 ЦК не означає односторонньої
відмови від договору, а є наслідком
невиконання чи неналежного виконання
боржником своїх договірних
зобов'язань. Це спосіб
цивільно-правової відповідальності
боржника. У подальшому при невиконанні
рішення суду у кредитора виникає право
стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625
ЦК, оскільки зобов'язальні
правовідносини не припинилися. У ст. 599
ЦК зазначено, що зобов'язання
припиняються його виконанням,
проведеним належним чином (а не в силу
ухвалення рішення суду) (лист Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 07.10.2010 "Узагальнення
судової практики розгляду цивільних
справ, які виникають з кредитних
правовідносин (2009-2010 роки)").

У п. 9 Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
р. N 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»
роз'яснено, що наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України. Право кредитора вимагати
сплату боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

Як свідчать наявні в матеріалах справи
докази, рішення Барського районного
суду Вінницької області від 16.06.2010 р. у
справі № 2-ц-216/2010 за позовом
Акціонерного комерційного банку
«Укрсиббанк» до ПП «Інтерпром»,
Стадній Катерини Іванівни про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, яким позовні вимоги
задоволено в частині стягнення з
відповідача за кредитним договором від
27.11.2006 р. № 0 - 678 542 грн. 64 грн., з них
основний борг по кредиту - 535 214, 36 грн.,
прострочені проценти - 110 609 грн. 90 коп.,
пеня - 32 218 грн. 38 коп., неустойка - 500 грн.,
станом на момент здійснення розгляду
справи № 902/642/14 судами першої та
апеляційної інстанцій не виконано.

Таким чином, з урахуванням наведених
вище правових позицій ВСУ та ВГСУ,
встановлених обставин у даній справі
та того факту, що рішення Барського
районного суду Вінницької області від
16.06.2010 р. у справі № 2-ц-216/2010 не є
виконаним, колегія суддів вважає за
необхідне відзначити, що наявність
рішення суду, яким задоволено позов в
частині стягнення суми заборгованості
за кредитом, та подальше його
невиконання не позбавляє позивача
можливості нараховувати відсотки за
користування кредитними коштами, які
фактично не є повернутими, в межах
обумовленої договором процентної
ставки.

В той же час, колегія суддів зауважує,
що позивачем не визначено період, а тим
самим не визначено підставність
нарахування відсотків у розмірі 389 623, 12
грн. на суму заборгованості - 535 714, 36
грн., у зв'язку з чим підстави для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення відсотків на суму 389 623, 12 грн.
відсутні.

З огляду на вказане, колегія суддів
апеляційного господарського суду не
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача відсотків в сумі 854 876,09
грн., у зв'язку з чим рішення місцевого
господарського суду в частині
стягнення 389 623,12 грн. відсотків слід
скасувати, позовні вимоги в цій частині
задоволити частково у сумі 311 216, 50 грн.

В частині з'ясування правових підстав
для задоволення позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 41 533, 78 грн. пені
за несвоєчасне погашення відсотків,
колегія суддів зважає на таке.

Згідно із п.п. 7.1. кредитного договору за
порушення позичальником термінів
погашення будь-яких своїх грошових
зобов'язань, передбачених цим
Договором, зокрема, термінів
повернення кредиту (всієї суми або його
частини) та/або термінів сплати
процентів за кредит та/або комісій,
Банк має право вимагати від
позичальника додатково сплатити Банку
пеню у визначеному цим Договором
порядку.

Як вбачається із поданого позивачем
розрахунку (а.с.164), пеню за несвоєчасне
повернення відсотків за користування
кредитом нараховано за період з 11.10.2013р.
по 11.04.2014р. на суму заборгованості, яка
перевищує заборгованість за
відсотками по користуванню кредитом.
Виходячи із розміру зазначеної у
розрахунку суми заборгованості, на яку
нараховано пеню, є можливим припустити,
що позивач включив у суму
заборгованості як заборгованість за
кредитом, так і заборгованість за
відсотками, що суперечить п. 7.1.
кредитного договору та положенням
діючого законодавства. Відтак, позивач
не обгрунтував належним чином
проведений розрахунок пені.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що в задоволенні позову в
частині стягнення з відповідача 41 533, 78
грн. пені за несвоєчасне погашення
відсотків слід відмовити з підстав
його недоведеності, у зв'язку з чим
рішення суду першої інстанції в цій
частині слід скасувати.

Підсумовуючи наведене вище, колегія
суддів суду апеляційної інстанції
зауважує, що суд першої інстанції,
задоволивши позовні вимоги в повному
обсязі, допустив порушення наведених
вище норм матеріального права та
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, у зв'язку з чим
дійшов хибного висновку про
задоволення позову повінстю. За таких
обставин, оскаржуване рішення слід
скасувати в частині стягнення 535 714,36
грн. заборгованості за кредитом, 389 623,12
грн. боргу по відсоткам, 35401,79 грн. пені
за несвоєчасне погашення кредиту та
41533,78 грн. пені за несвоєчасне погашення
відсотків та прийняти нове рішення про
відмову в позові в цій частині, а в
частині стягнення 311 216, 50 грн.
заборгованості за відсотками рішення
залишити без змін.

З приводу заявленої скаржником у суді
апеляційної інстанції заяви про
застосування позовної давності до
спірних правовідносин (а.с. 137-140, 146-147),
колегія суддів суду апеляційної
інстанції зважає на таке.

В силу дії частин 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Згідно з абз. 1, 2 п. 2.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» № 10
від 29.05.2013р. зазначено, що частиною
третьою статті 267 ЦК України
передбачена можливість застосування
позовної давності, у тому числі й
спеціальної, лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення рішення
судом. У суді апеляційної інстанції
заявити про сплив позовної давності
може сторона у спорі, яка доведе
неможливість подання відповідної
заяви в суді першої інстанції, зокрема
у разі, якщо відповідну сторону не було
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду справи місцевим
господарським судом.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалу суду першої інстанції про
порушення провадження у справі №902/642/14
від 19.05.2014р. та призначення до розгляду
на 23.06.2014р. вручено відповідачу 27.05.2014р.
(а.с. 34). Ухвалу суду першої інстанції
про відкладення розгляду справи на
14.07.2014р. направлено відповідачу 09.07.2014р.,
проте поштове відправлення
повернулося з відміткою «за
закінченням терміну зберігання» (а.с.
39-40).

Таким чином, встановлені факти у даній
справі свідчать про те, що відповідач
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце судового засідання, у
зв'язку з чим не був позбавлений
можливості звернутися із заявою про
застосування позовної давності до
винесення рішення по суті, тобто на
момент здійснення судового
провадження у даній справі судом
першої інстанції.

Окрім того, як вбачається зі змісту
поданої скаржником заяви про
застосування позовної давності від
01.10.2014р., скаржник не навів та не
обгрунтував наявності поважних причин
пропущення позовної давності, за яких
не мав можливості завчасно звернутися
із вказаною заявою до суду першої
інстанції.

За наведених обставин, колегія суддів
апеляційного господарського суду не
встановила правових підстав для
задоволення заяви відповідача про
застусування позовної давності до
позовних вимог у даній справі.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК
України підставами для скасування або
зміни рішення місцевого
господарського суду є неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

З урахуванням викладеного, судова
колегія вважає, що апеляційну скаргу
слід задоволити частково. Доводи
апелянта в частині припинення
провадження у даній справі не
заслуговують на увагу з підстав
наведених вище.

Доводи апелянта стосовно задоволення
судом першої інстанції позовних вимог
в повному обсязі за відсутності на те
правових підстав є цілком
обгрунтованими, підтверджуються
встановленими обставинами справи та
відповідними нормами закону, в зв'язку
з чим рішення господарського суду
Вінницької області від 14.07.2014 р. у
справі № 902/642/14 в частині стягнення 535
714,36 грн. заборгованості за кредитом,
389623,12грн. боргу по відсоткам, 35401,79 грн.
пені за несвоєчасне погашення кредиту
та 41533,78 грн. пені за несвоєчасне
погашення відсотків слід скасувати та
прийняти нове рішення про відмову у
позові в цій частині, а в частині
стягнення 311 216, 50 грн. заборгованості за
відсотками рішення залишити без змін .

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог та
вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Інтерпром" задоволити
частково.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 14.07.2014 р. у
справі №902/642/14 скасувати в частині
стягнення з Приватного підприємства
"Інтерпром" 535 714 грн. 36 коп.
заборгованості за кредитом, 389 623 грн. 12
коп. боргу по відсоткам, 35 401 грн. 79 коп.
пені за несвоєчасне погашення кредиту
та 41 533 грн. 78 коп. пені за несвоєчасне
погашення відсотків та 23126 грн. 20 коп.
судового збору.

Прийняти в частині позовних вимог про
стягнення 535 714 грн. 36 коп.
заборгованості за кредитом, 389 623 грн. 12
коп. боргу по відсоткам, 35 401 грн. 79 коп.
пені за несвоєчасне погашення кредиту
та 41533 грн.78 коп. пені за несвоєчасне
погашення відсотків нове рішення про
відмову у позові.

В частині стягнення 311 216 грн. 50 коп.
заборгованості за відсотками рішення
залишити без змін, виклавши пункти 1, 2
резолютивної частин рішення в
наступній редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Приватного підприємства
"Інтерпром" (23000, Вінницька область, м.
Бар, вул. Пролетарська, 14, ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
(01133 м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б; ) - 311 216 грн. 50 коп.
заборгованості за відсотками та 6 224
грн. 32 коп. судового збору за подання
позову.

В частині позовних вимог про стягнення
535 714 грн. 36 коп. заборгованості за
кредитом, 389623 грн. 12 коп. боргу по
відсоткам, 35 401 грн. 79 коп. пені за
несвоєчасне погашення кредиту та 41533
грн.78коп. пені за несвоєчасне погашення
відсотків - відмовити."

3. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Дельта Банк" (01133 м. Київ,
вул. Щорса, буд. 36-Б; ) на
користь Приватного підприємства
"Інтерпром" (23000, Вінницька область, м.
Бар, вул. Пролетарська, 14, ) - 3 112 грн. 16 коп. судового збору за
подання апеляційної скарги.

4. Господарському суду Вінницької
області видати накази на виконання
даної постанови.

5. Справу № 902/642/14 надіслати
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Гулова А.Г.

Суддя
Юрчук М.І.