м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/400/13 10.11.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Катерпіллар
до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з
обмеженою відповідальністю
про стягнення заборгованості по
лізинговим платежам та неустойки,
та за зустрічним позовом Фірми «Т.М.М.» -
Товариства з обмеженою
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Катерпіллар
про визнання частково недійсним
договору фінансового лізингу UA20L-08-01
Головуючий суддя - Сташків Р.Б.,
судді: Васильченко Т.В.;
Представники сторін:
від позивача - Гоголь Б.М. (представник
від відповідача - Джиоєва Д.В.
(представник за довіреністю).
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Катерпіллар
Файненшл Україна» (Позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Фірми «Т.М.М.» -
Товариства з обмеженою
відповідальністю (Відповідач) про
стягнення неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення та лізингових
платежів в розмірі 4817110,75 грн., а також
Позивач просить покласти на
Відповідача судові витрати.
Рішенням господарського суду міста
Києва від 19.03.2013 позов задоволено
частково, стягнуто з Відповідача на
користь Позивача 2261850 грн. 40 коп. (що за
офіційним курсом НБУ на день вирішення
спору складало 218871,45 євро) неустойки
відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України та 30229
грн. 31 коп. судового збору. В
задоволенні інших позовних вимог було
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 05.02.2014
скасовано рішення господарського суду
міста Києва від 19.03.2013 та прийнято нове
рішення, яким в позові відмовлено
повністю.

Постановою від 14.05.2014 Вищий
господарський суд України скасував
рішення господарського суду міста
Києва та постанову Київського
апеляційного господарського суду, та
справу № 910/400/13 направив на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У господарському суді міста Києва
вказана справа згідно повторного
автоматизованого розподілу надійшла
на новий розгляд до судді Сташківа Р.Б.
та була прийнята ним до провадження.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 призначено
колегіальний розгляд справи №910/400/13, а
розпорядженням заступника голови
господарського суду міста Києва від
13.08.2014 розгляд справи доручено
здійснити колегіально у наступному
складі: головуючий суддя Сташків Р.Б.,
судді Васильченко Т.М. та Любченко М.О.

Ухвалою від 01.10.2014 судом було прийнято
зустрічний позов Фірми «Т.М.М.» -
Товариства з обмеженою
відповідальністю до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Катерпіллар Файненшл Україна» про
визнання частково недійсним договору
фінансового лізингу UA 19-L-08 від 29.08.2008 до
сумісного розгляду з первісним
позовом. Представником Відповідача в
судовому засіданні також було усно
виправлено допущену в зустрічному
позові описку, та вказано, що
правильним номером оскаржуваного
договору є «UA20L-08-01». Судом дана усна
заява Відповідача прийнята.

Поданою до суду 16.07.2014 заявою Позивач
збільшив позовні вимоги в частині
стягнення 109435,75 євро лізингових
платежів в зв'язку з коливанням курсу
євро до гривні (тобто збільшив на суму
курсової різниці), доплатив 8700 грн.
судового збору, та просить суд стягнути
з Відповідача 1772592,23 грн.
заборгованості по лізинговим платежам
(еквівалент 109435,75 євро по курсу НБУ
1619,7561 грн. за 100 євро станом на дату
сплати судового збору, 02.07.2014). Від
стягнення неустойки Позивач не
відмовився, та ці вимоги залишив
незмінними.

Позовні вимоги мотивовані
несвоєчасним поверненням Відповідачем
об'єкту лізингу, внаслідок чого у
Позивача виникло право на стягнення з
Відповідача неустойки відповідно до
ст. 785 ЦК України та лізингових платежів
за договором по дату повернення об'єкта
лізингу лізингодавцю.

Відповідач проти позову заперечує, з
підстав пропуску Позивачем строку
позовної давності, вирішення спору між
тими ж сторонами про той же предмет і з
тих же підстав господарським судом
міста Києва у справі № 34/567, припинення
договору між сторонами і відповідно
припинення всіх зобов'язань за
договором.

Натомість Відповідач заявляє свій
зустрічний позов про визнання
недійсним п.17.3.2 Договору фінансового
лізингу UA20L-08-01 від 29.08.2008, як такого, що
суперечить законодавству, оскільки
його умови передбачають сплату
лізингових платежів після припинення
дії договору лізину.

Позивач вимоги відхиляє, вказуючи на
свободу договору, а також заявив про
застосування позовної давності до
вимог зустрічного позову.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані сторонами
докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

29.08.2008 між Позивачем (Лізингодавцем) та
Відповідачем (Лізингоодержувачем) був
укладений договір фінансового лізингу
№L-08-01 (Договір), відповідно до якого
Лізингодавець зобов'язується придбати
у Продавця у власність предмет лізингу,
зазначений у Додатку №1 до даного
Договору, і надати його
Лізингоодержувачу в тимчасове
володіння й користування для
підприємницьких цілей, за плату, на
строк і на інших умовах, зазначених у
цьому Договорі й Загальних умовах, з
переходом права власності на предмет
лізингу до Лізингоодержувача за умови
дотримання відповідних вимог,
встановлених Загальними умовами. Строк
лізингу для цілей цього Договору
становить 60 місяців.

Відповідно до розділу 3 Договору
предметом лізингу, що передається за
Договором є тягачі у кількості 3 штук
зазначені в Специфікації, що є Додатком
№1 до цього Договору.

Вартість предмета лізингу становить
разом 321600 євро, що за курсом НБУ на день
укладення Договору становить 2301852 грн.
В якості Продавця предмету лізингу
Лізингоодержувачем обрано Товариство
з обмеженою відповідальністю з
іноземними інвестиціями «Цеппелін
Україна».

На виконання умов Договору Позивачем
29.08.2008 було укладено Договір № М/С/34-08
купівлі-продажу, відповідно до якого
Позивачем було куплено предмет лізингу
та 07.11.2008 передано його
Лізингоодержувачу (довіреність №ТММ194
на отримання ТМЦ та акт
приймання-передачі обладнання №102 від
07.11.2008).

Оплата по Договору здійснюється шляхом
оплати відшкодування частин вартості
предмета лізингу (основного боргу
Лізингоодержувача), процентів та
комісійної винагороди.

Авансовий лізинговий платіж
сплачується Лізингоодержувачем у
розмірі 323160 євро в рахунок
відшкодування вартості предмета
лізингу протягом 10 днів з моменту
підписання Договору. Комісійну
винагороду за отримання у лізинг
предмету лізингу сплачується
Лізингоодержувачем у розмірі 1447,20 євро
протягом 10 днів з моменту підписання
Договору разом із попередньою оплатою,
при цьому у разі припинення Договору
вся сума комісійної винагороди
залишається у Лізингодавця.

Оплата частини загальної суми
лізингових платежів, що залишилася
неоплаченою (після Оплати
Лізингоодержувачем авансового
лізингового платежу і комісійної
винагороди) складається з:
відшкодування частини вартості
Предмета Лізингу (основного боргу
Лізингоодержувача) у розмірі 289440 євро
та процентів у розмірі 148303 євро - всього
437743 євро. Загальна сума лізингових
платежі за Договором 437743 євро.

Отже, під лізинговими платежами
сторони погодили платежі, які
необхідно здійснити Лізингоодержувачу
за Договором після сплати ним авансу і
комісійної винагороди та у суму
лізингових платежів не входять суми
авансу і комісійної винагороди.

Оплата зазначеної частини лізингових
платежів сплачується
Лізингоодержувачем частинами
щоквартально в порядку та розмірах,
зазначених в додатку №3 до Договору.

Перший із зазначених періодичних
Лізингових Платежів повинен бути
здійснений: не пізніше першого числа
місяця, наступного за місяцем дати
передачі Предмета Лізингу
Лизингоодержувачу, якщо Дата Передачі -
з 1 по 15 число включно; не пізніше
першого числа другого місяця,
відраховуючи від місяця Дати Передачі,
якщо Дата Передачі - після 15 числа
місяця. Наступні періодичні Лізингові
Платежі будуть здійснюватися не
пізніше першого числа місяця, на який
припадає строк їхньої сплати (п. 4.6
Договору).

07.11.2008 сторонами було укладено
додаткову Угоду №1 до Договору,
відповідно до якої уточнено загальний
графік платежів до Договору, за яким
Лізингоодержувач зобов'язався
сплачувати лізингові платежі,
загальний розмір яких становить 437743
євро, починаючи з 01.02.2009 відповідно до
встановленого графіка. Відповідно до
підписаного сторонами графіку
платежів термін лізингу складає 20
періодів.

Згідно з п. 4.2 Договору
Лізингоодержувач сплачує всі платежі,
зазначені у Договорі, за курсом на дату
платежу у національній валюті. Пунктом
3.4.3 Загальних умов Лізингоодержувач
зобов'язався своєчасно сплачувати
лізингові платежі.

По закінченню терміну дії цього
Договору Лізингодавець зобов'язаний
передати предмет лізингу у власність
Лізингоодержувача, а Лізингоодержувач
зобов'язаний прийняти предмет лізингу
у власність і сплатити викупну ціну у
розмірі 100 євро (п. 4.7 Договору).

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 23.03.2011 у справі № 34/567 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Катерпіллар
Файненшл Україна» до Фірми «Т.М.М.» -
Товариства з обмеженою
відповідальністю про стягнення
заборгованості за Договором та
зобов'язання повернути предмет
лізингу, позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто 1509996,44 грн. (що
становить 143746, 21 євро по курсу 1050,46 грн.
за 100 євро), з яких: 131429, 27 євро (що
становить 1380611,91 грн. по курсу 1050,46 грн.
за 100 євро) заборгованість по
лізинговим платежам, 7453,92 євро (що
становить 78300, 45 грн. по курсу 1050,46 грн.
за 100 євро) пені, 4863,02 євро (що становить
51084,08 грн. по курсу 1050,46 грн. за 100 євро) 3%
річних та зобов'язано Відповідача
повернути Позивачу предмет лізингу.

Зазначене рішення залишено без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.06.2011 та
постановою Вищого господарського суду
України від 16.08.2011, тому встановлені ним
обставини в силу ст. 35 ГПК України не
доводяться знову при вирішенні даного
спору.

Так, рішенням Господарського суду
міста Києва у справі № 34/567 від 23.03.2011
встановлено, що 10.10.2008 Відповідачем
було перераховано Позивачу суму авансу
та комісійної винагороди в розмірі
227338,49 грн. (33607,20 євро), а 29.06.2010 та 03.12.2010
сплачено ще 212 439,22 та 227 860,27 грн.
відповідно. Оскільки здійснені
Відповідачем лізингові платежі були
здійснені з порушенням строків, то
Позивачем 30.09.2009 в порядку пунктів 17.2 та
17.3 Загальних умов, було надіслано
Відповідачу відмову від Договору.

Рішенням Господарського суду міста
Києва у справі № 34/567 від 23.03.2011 також
встановлено, що станом на час розгляду
вказаної справи Відповідачем в рахунок
погашення лізингових платежів (після
оплати Лізингоодержувачем авансового
лізингового платежу і комісійної
винагороди) було сплачено 440299,49 грн., що
дорівнює 43667,93 євро, тоді як відповідно
до графіку лізингових платежів згідно
з додатковою угодою №1 до Договору,
станом на 01.11.2010 Відповідач повинен був
сплатити 175097,20 євро, тому
заборгованість Відповідача становила
131429,27 євро.

Враховуючи, що Відповідач станом на
30.09.2009 прострочив сплату лізингових
платежів за перший, другий та третій
квартали 2009 року у загальній сумі 65 661,45
євро та прострочення платежу
перевищило 30 днів, суд дійшов висновку,
що Позивач правомірно відмовився від
Договору та вимагав повернення
предмету лізингу. Оскільки доказів
повернення Відповідачем предмета
лізингу Позивачу до суду тоді надано не
було, суд дійшов висновку, що Договір є
діючим, стягнув з Відповідача 131429,27
євро заборгованості, що виникла з
прострочених платежів, строк сплати
яких настав у період з 01.02.2009 по 01.11.2010
включно, і також зобов'язав повернути
предмету лізингу.

Як убачається з залученого до
матеріалів вже даної справи № 910/400/13
акта державного виконавця, предмет
лізингу за Договором був повернутий
Позивачу 31.01.2012, і предметом даного
судового спору у справі № 910/400/13 є
стягнення з Відповідача за період з
06.10.2009 (дата відмови від Договору) по
31.01.2012 включно (дата повернення
предмета лізингу) неустойки (подвійної
плати за користування річчю)
відповідно до ст. 785 ЦК України в сумі
312539,08 євро згідно наданого Позивачем
розрахунку (за частину періоду в
зв'язку з вже стягненими лізинговими
платежами Позивач просить стягнути
лише половину неустойки).

Однак до такої позовної вимоги суд
ставитися критично, з огляду на
наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 7 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингодавець має
право відмовитися від договору лізингу
та вимагати повернення предмета
лізингу від лізингоодержувача у
безспірному порядку на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
лізингоодержувач не сплатив
лізинговий платіж частково або у
повному обсязі та прострочення сплати
становить більше 30 днів.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо
наймач не виконує обов'язку щодо
повернення речі, наймодавець має право
вимагати від наймача сплати неустойки
у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час
прострочення.

Згідно із ч. 2 ст. 806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Таке ж положення міститься у ч. 1 ст. 2
Закону України «Про фінансовий
лізинг», відповідно якої відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

Наслідки ж неналежного виконання
договору фінансового лізингу зі
сторони лізингоодержувача визначені у
ст. 10 вказаного Закону, зокрема у п. 6 ч. 1,
який передбачає право лізингодавця на
відшкодування збитків відповідно до
закону або договору.

Приписами ст. 224 ГК України та ст. 22 ЦК
України установлено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності.

Аналіз указаних норм матеріального
права дає підстави для висновку, що
положення ч. 2 ст. 785 ЦК України про
відповідальність наймача у разі
неповернення предмета найму не
застосовуються до правовідносин, які
виникають із договору фінансового
лізингу, оскільки останні регулюються
спеціальним законом. Аналогічна
правова позиція викладена в постановах
Верховного Суду України від 18 грудня 2012
року (справа № 3-68гс12) та від 29.01.2013
(справа № 3-70гс12), і відповідно до ст. 111-28
ГПК України вона є обов'язковою до
застосування для всіх судів України.

Отже за таких обставин, суд дійшов
висновку про неправомірність
заявлення Позивачем вимог про
стягнення з Відповідача за період з
06.10.2009 по 31.01.2012 включно неустойки
відповідно до ст. 785 ЦК України в сумі
312539,08 євро, та в цій частині в
задоволенні позову відмовляє.

Наведені в залучених до матеріалів
справи відзивах та поясненнях
заперечення Відповідача проти
стягнення неустойки в порядку ст. до ст.
785 ЦК України з інших підстав, судом
відхиляються з огляду на наведену вище
правову позицію Верховного Суду
України, яка є обґрунтованою підставою
для відмови в позові в частині
стягнення неустойки.

Позаяк суд відмовляє в задоволенні
вимог про стягнення неустойки по суті,
то у суду також відсутні підстави для
розгляду заяви Відповідача про
застосування до вимог про стягнення
неустойки позовної давності, та в
прийнятті її до розгляду суд відмовляє.

Окрім вимог про стягнення неустойки,
Позивачем заявляються вимоги про
стягнення з Відповідача за період з
01.11.2010 (дата, до якої було стягнуто
раніше нараховані лізингові платежі
рішенням суду у справі № 34/567) по 31.01.2012
(дата повернення предмета лізингу)
заборгованості по лізинговим платежам
в розмірі 109435,75 євро, що еквівалентно
1772592,23 грн. (згідно курсу НБУ на день
сплати судового збору, 02.07.2014, 1619,7561 грн.
за 100 євро).

Статтею 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» встановлено, що
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати:

а) суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Пунктом 17.3.2 Загальних умов
передбачено, що Лізингоодержувач
здійснює сплату Лізингодавцю сум
лізингових платежів за Договором у
повному обсязі по дату поверненння
відповідного предмету лізингу
Лізингодавцеві. Обов'язок
Лізингоодержувача по сплаті іншої
частини лізингових платежів за
Договором припиняється починаючи з
відповідної дати повернення.

Сторони погодили, що Договір
вважається припиненим з дати, коли
Лізингоодержувач виконав всі свої
зобов'язання, передбачені п. 17.3
Загальних умов, у яких входить в тому
числі п. 17.3.2 Загальних умов Договору.

Як убачається з залученого до
матеріалів даної справи акта
державного виконавця, предмет лізингу
за Договором був повернутий Позивачу
31.01.2012.

При цьому, ч. 3 ст. 653 ЦК України
закріплено право сторін договору
визначати момент, з якого зобов'язання
за цим договором припиняються.

Умовами пунктів 17.2, 17.3, 17.3.1, 17.3.2, 18.2, 18.6
Загальних умов Договору, які не визнані
недійсними у встановленому порядку,
сторони визначили наслідки відмови
лізингодавця від Договору, які
полягають у виникненні у
лізингоодержувача зобов'язання
повернути предмет лізингу в строк 5
робочих днів з дня отримання
відповідної вимоги і здійснити сплату
лізингодавцеві сум лізингових
платежів у повному обсязі по фактичну
дату повернення предмета лізингу.

Поряд з цим, відповідно до пункту 1.2.31
Загальних умов, лізингові платежі, що
виплачуються лізингоодержувачем
лізингодавцю за володіння й
користування предметом лізингу, окрім
відшкодування вартості предмета
лізингу, включають авансовий платіж,
комісійну винагороду та проценти.

Так, за договором лізингу майновий
інтерес лізингодавця полягає у
розміщенні та майбутньому поверненні з
прибутком грошових коштів, а майновий
інтерес лізингоодержувача - в
можливості користуватися та придбати
предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу
поєднує в собі, зокрема, елементи
договорів оренди та купівлі-продажу.

Як зазначалось вище, згідно зі статтею
16 Закону України «Про фінансовий
лізинг» лізингові платежі можуть
включати: суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу; платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; компенсацію відсотків за
кредитом та інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Належне виконання Лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.
Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Частиною 2 статті 653 ЦК України
передбачено, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються. А згідно із частиною 4
статті 653 ЦК України сторони не мають
права вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Сторони дійшли згоди, що у випадку
відмови Лізингодавця від виконання
Договору згідно з пунктом 17.2 Загальних
умов, Лізингодавець повідомить про це
Лізингоодержувача в письмовій формі. У
зазначеному повідомленні
Лізингодавець зазначить відповідну
підставу розірвання такого Договору з
переліку, наведеного в пункті 17.2
Загальних Умов, а також зажадає
повернення Предмета Лізингу із
вказівкою дати, місця й способу
повернення Предмета Лізингу,
передбаченого таким Договором (п. 17.3
Загальних умов).

При цьому, предмет лізингу,
передбачений Договором, від виконання
якого Лізингоодержувач відмовляється
згідно пунктом 17.2 Загальних Умов,
підлягає поверненню Лізингодавцеві
відповідно до правил, визначених в
пункті 18 Загальних Умов.

Відтак, наслідком розірвання Договору
є відсутність у Лізингодавця (Позивача)
обов'язку надати предмет лізингу у
майбутньому у власність
Лізингоодержувачу (Відповідачу) і,
відповідно, відсутність права вимагати
його оплати.

Ураховуючи наведене та те, що право
власності на предмет лізингу від
Позивача до Відповідача не перейшло,
позовні вимоги щодо стягнення з
останнього такої складової частини
лізингового платежу, як відшкодування
вартості цього майна, яке залишилося у
власності позивача, є безпідставними.
Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29 жовтня 2013 року (справа № 3-31гс13), і
відповідно до ст. 111-28 ГПК України вона є
обов'язковою до застосування та для
всіх судів України.

З огляду на наведене, суд, від заявленої
до стягнення суми заборгованості по
лізинговим платежам за Договором за
період з 01.11.2010 по 31.01.2012 включно по
періодам № 9, 10, 11, 12 та 13 згідно з
додатковою угодою №1 від 07.11.2008 до
Договору, віднімає обумовлене
Договором відшкодування частини
вартості предмету лізингу, яке
підлягало сплаті у вказані періоди
(71887,35 євро), та отже задовольняє позовні
вимоги в цій частині частково в розмірі
37548,40 євро., що станом на 02.07.2014 (дата
подачі Позивачем заяви про збільшення
позовних вимог в зв'язку з коливанням
курсу та доплатою судового збору)
становить 608192,50 грн.

У частині заперечень Відповідача проти
даного спору, що суд вже вирішив спір
між тими ж сторонами, про той же предмет
та з тих же підстав (справа № 34/567), то
судом такі заперечення Відповідача
відхиляються, оскільки Позивачем у
вказаній справі заявлялися по Договору
інші позовні вимоги та вимоги про
стягнення заборгованості за інші
періоди. Протилежного Відповідачем
доведено не було.

Заява Відповідача про застосування
позовної давності до вимог про
стягнення заборгованості по
лізинговим платежам судом
відхиляється, оскільки загальний
трирічний строк позовної давності по
ним не пропущений.

Щодо вимог зустрічного позову про
визнання недійсним п.17.3.2 Загальних
умов Договору, як такого, що суперечить
законодавству, то судом встановлено, що
даний пункт в частині викупної
вартості дійсно не відповідає вимогам
ст. 655 ЦК України. В іншій частині
невідповідність даного пункту
договору вимогам закону не доведена.

Разом з цим, визнані судом часткового
обґрунтованими позовні вимоги про
визнання недійсним оскаржуваного п.17.3.2
Загальних умов Договору не
задовольняються, оскільки судом за
заявою Позивача застосовується
загальна позовна давність за ст. 257 ЦК
України до вимог даного спору,
обгрунтованість пропуску якої
Відповідачем не обґрунтована, оскільки
про зміст умов оскаржуваного Договору
та додатку до Договору - «Загальних
умов» Відповідач дізнався при його
укладенні, тобто ще 29.08.2008, тому строк
для звернення з даним позовом про
визнання Договору частково недійсним
минув через три роки, 29.08.2011, тоді як
позов Відповідачем було подано в 2014
році.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, вимоги зустрічного позову
задоволенню не підлягають в зв'язку зі
спливом позовної давності, та
оскаржуваний п. 17.3.2 Договору (Загальних
умов) залишається чинним.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати
по сплаті судового збору покладаються
на сторін пропорційно розміру
задоволених вимог, у тому числі і за
наслідками передачі справи на новий
розгляд (сплачені сторонами судові
збори при поданні апеляційної та
касаційної скарг).

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з
обмеженою відповідальністю (м. Київ,
вул. Галі Тимофєєвої, 3;
ідентифікаційний код 14073675) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Катерпіллар
Файненшл Україна» (м. Київ, вул.
Васильківська, 34; ідентифікаційний код
35431993) 608192 (шістсот вісім тисяч сто
дев'яносто дві) грн. 50 коп.
заборгованості, а також 12163 (дванадцять
тисяч сто шістдесят три) грн. 85 коп.
судового збору за звернення до суду з
позовом та 8186 (вісім тисяч сто
вісімдесят шість) грн. 45 коп. судового
збору за подання касаційної скарги.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 18.11.2014

Головуючий суддя
Сташків Р.Б.

Суддя
Васильченко Т.В.

Суддя
Любченко М.О.