КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р. Справа№ 911/2756/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Іоннікової І.А.

Новікова М.М.

секретар:
Єременко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Чеботарьова І.Г.;

від відповідача: Нурищенко С.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

на рішення Господарського
суду Київської області

від 02.09.2014р.

у справі №911/2756/14 (суддя
Лопатін А.В.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

до
Києво-Святошинського виробничого
управління

житлово-комунального
господарства

про стягнення 15 725,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (далі - позивач)
звернулося до Господарського суду
Київської області з позовом про
стягнення з Києво-Святошинського
виробничого управління
житлово-комунального господарства
(далі - відповідач) грошових коштів у
розмірі 15 725,59 грн., з яких: 12 714,69 грн. -
пеня, 3 010,90 грн. - 3% річних, нарахованих
на суму боргу за договором
купівлі-продажу природного газу
№13/0230-БО-41 від 29.12.2012р.

За твердженням позивача, оскільки
відповідач неналежним чином виконував
свої договірні зобов'язання в частині
здійснення повної та своєчасної оплати
вартості поставленого позивачем
природного газу, у позивача виникло
право на нарахування пені та 3% річних
на суму заборгованості за весь період
прострочення.

Відповідач у відзиві на позов не
заперечував факту прострочення
виконання своїх грошових зобов'язань
перед позивачем, але наголошував на
тому, що борг виник внаслідок порушення
кінцевими споживачами строків
розрахунків за спожитий газ. Окрім
того, відповідач зазначав про те, що
придбаний у позивача газ
використовувався для опалення
приміщення Києво-Святошинського
районного суду Київської області та
Києво-Святошинської районної ради
Київської області, які є
неприбутковими організаціями та
фінансуються за рахунок бюджетних
коштів. Після проведення розрахунків з
відповідачем, останній відразу ж
перерахував кошти позивачу в погашення
існуючого боргу. Оскільки га даний час
відповідач перебуває у скрутному
фінансовому становищі, він просив суд
зменшити заявлену до стягнення
позивачем суму пені на підставі ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 02.09.2014р. у справі
№911/2756/14 позов було задоволено
частково, присуджено до стягнення з
відповідача на користь позивача 6 357,50
грн. пені, 3 010,90 грн. 3% річних та 1 827,00 грн.
судового збору. У задоволенні решти
позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду Київської
області від 02.09.2014р. у справі №911/2756/14 в
частині відмови у стягненні 6 357,35 грн.
пені та прийняти нове рішення, яким
задовольнити вказану позовну вимогу. В
іншій частині рішення Господарського
суду Київської області від 02.09.2014р. у
справі №911/2756/14 залишити без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
позивача мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права, що призвело до прийняття
неправильного рішення. При цьому
позивач наголошував на наступному:

- при прийнятті рішення судом було
порушено ст. 233 Господарського кодексу
України, ст. ст. 22, 549-552, 625 Цивільного
кодексу України, а також ст. ст. 4-2, 43, 83, 84
Господарського процесуального кодексу
України;

- у відповідача відсутні виняткові
обставини, з урахуванням яких суд мав
право зменшити заявлений позивачем до
стягнення розмір пені;

- поза увагою суду залишилося те, що
позивач є підприємством державного
сектору економіки, тобто об'єктом, який
має стратегічне значення для економіки
і безпеки держави;

- внаслідок несвоєчасного проведення
розрахунків за спожитий природний газ,
позивач змушений залучати комерційні
кредити за ринковими відсотковими
ставками. Єдиним джерелом часткової
компенсації понесених позивачем
витрат є стягнення з боржників
штрафних санкцій у передбачених
договором розмірах;

- судом не було надано належної оцінки
доказам, які свідчать про перебування
позивача у скрутному матеріальному
становищі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 20.10.2014р.

В судовому засіданні 20.10.2014р.
представник відповідача заявив усне
клопотання про оголошення перерви в
судовому засіданні з метою надання
йому можливості підготуватися до
розгляду справи.

Колегією суддів було задоволено
вказане клопотання відповідача.

В судовому засіданні 20.10.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 10.11.2014р.

29.10.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому він просив суд залишити скаргу
без задоволення, посилаючись на її
необґрунтованість та безпідставність.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 10.11.2014р. було
змінено склад колегії суддів та
передано справу для здійснення
апеляційного провадження колегії у
складі головуючого судді Зубець Л.П.,
суддів Іоннікової І.А., Новікова М.М.

В судовому засіданні 10.11.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства „Національна
акціонерна компанія „Нафтогаз
України" з викладених у ній підстав,
просив суд скаргу задовольнити,
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 02.09.2014р. у справі
№911/2756/14 в частині відмови у стягненні 6
357,35 грн. пені та прийняти нове рішення,
яким задовольнити вказану позовну
вимогу. В іншій частині рішення
Господарського суду Київської області
від 02.09.2014р. у справі №911/2756/14 залишити
без змін.

В судовому засіданні 10.11.2014р.
представник відповідача заперечував
проти апеляційної скарги позивача,
просив суд в задоволенні скарги
відмовити, оскільки судове рішення в
оскаржуваній позивачем частині
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні 10.11.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

29.12.2012р. між позивачем, як продавцем, та
відповідачем, як покупцем, було
укладено договір купівлі-продажу
природного газу №13/0230-БО-41 (далі -
Договір), за умовами якого (п.п.1.1, 1.2, 2.1)
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2013 році природний
газ, ввезений на митну територію
України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за
кодом згідно УКТ ЗЕД , або/та
природний газ, видобутий на території
України підприємствами, які не
підпадають під дію ст. 10 Закону України
"Про засади функціонування ринку
природного газу", а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити цей
природний газ на умовах цього Договору.
Газ, що продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами
(далі - споживачами покупця). Продавець
передає покупцеві з 01.01.2013р. по 31.12.2013р.
газ обсягом до 83,5 тис. куб. м.

Приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця. Не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
місяцем продажу газу, покупець
зобов'язується надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газорозподільного
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використання газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язується повернути
покупцеві та газорозподільному
підприємству по одному примірнику
оригінала акта, підписаного
уповноваженим представником та
скріплений печаткою, або надати у
письмовій формі мотивовану відмову від
підписання акта. Акти є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами
(п.п.3.3, 3.4 Договору).

Ціна (граничний рівень ціни) на газ та
послуги з його транспортування
встановлюються НКРЕ. Ціна за 1000 куб. м.
газу становить 3 509,00 грн. без урахування
податку на додану вартість, збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу, крім того:
збір у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ -
2%, податок на додану вартість за
ставкою 20%. Крім того, тариф на
транспортування природного газу
магістральними та розподільними
трубопроводами - 305,60 грн. та ПДВ - 20% - 61,12
грн. всього з ПДВ - 366,72 грн. До сплати за
1000 куб. м. природного газу - 3 884,78 грн.,
крім того, ПДВ - 20% - 776,96 грн., всього з ПДВ
- 4 661,74 грн. (п.п.5.1, 5.2 Договору).

Порядок та умови проведення
розрахунків визначений сторонами в
розділі 6 Договору, згідно з п.п.6.1, 6.3
якого оплата за газ здійснюється
покупцем виключно грошовими коштами
шляхом 100% поточної оплати протягом
місяця поставки газу. Остаточний
розрахунок за фактично переданий газ
здійснюється до 14-го числа наступного
за місяцем поставки. В платіжних
дорученнях покупець повинен
обов'язково зазначити номер договору,
дату його підписання та призначення
платежу без зазначення періоду, за який
здійснюється оплата. За наявності
заборгованості у покупця за цим
Договором продавець має право
зарахувати кошти, що надійшли від
покупця, як погашення заборгованості
за газ поставлений в минулі періоди по
цьому договору, в порядку календарної
черговості виникнення заборгованості.
Кошти, які надійшли від покупця, будуть
зараховані як передоплата за умови
відсутності заборгованості за цим
Договором.

Відповідно до п.п.7.1, 7.2 Договору за
невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також цим Договором. У разі
невиконання покупцем умов пункту 6.1
цього Договору продавець має право не
здійснювати поставку газу покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем пункту 6.1 умов цього Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення платежу.

В п.11.1 Договору передбачено, що
останній набуває чинності з дати його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін і діє в
частині реалізації газу до 31.12.2012р., а в
частині проведення розрахунків - до їх
повного здійснення.

На виконання умов Договору позивач у
період з січня по квітень 2013 року
передав відповідачу природний газ,
загальна вартість якого становила 210
575,30 грн. Відповідач оплатив
поставлений газ, але з порушенням
строків, передбачених п.6.1 Договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
внаслідок прострочення відповідача, у
позивача виникло право на нарахування
3% річних та пені.

За розрахунком позивача з відповідача
підлягає стягненню 3 010,90 грн. 3% річних
та 12 714,69 грн. пені.

Місцевий господарський суд позов
задовольнив частково, визнавши
обґрунтованими вимоги позивача про
стягнення з відповідача 3 010,90 грн. 3%
річних та 6 357,50 грн. пені. В задоволенні
решти позовних вимог було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що у період з січня по
квітень 2013 року позивач передав, а
відповідач прийняв природний газ
обсягом 45,171 тис. куб. м., вартість якого
склала 210 575,30 грн., про що свідчать
наявні в матеріалах справи акти
приймання-передачі, підписані
сторонами (том справи - 1, аркуші справи -
16-19).

Відповідач повністю розрахувався з
позивачем за поставлений газ 09.10.2013р.,
але з порушенням строків, обумовлених
сторонами в Договорі, що не
заперечується відповідачем та
підтверджується довідками про
надходження коштів від відповідача,
актом звірки розрахунків
від 20.09.2013р. та банківськими
виписками (том справи - 1, аркуші справи -
56, 66-70).

В ст. 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з п.7.2 Договору у разі
невиконання покупцем пункту 6.1 умов
цього Договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю, крім суми заборгованості,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення платежу.

Окрім того, відповідно до ст. 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Посилаючись на прострочення
відповідачем виконання грошових
зобов'язань за Договором, позивач
просив суд стягнути з відповідача пеню
у сумі 12 714,69 грн. та 3% річних у розмірі 3
010,90 грн., нараховані за період з 14.02.2013р.
по 09.10.2013р.

За розрахунками суду апеляційної
інстанції, які співпадають з
розрахунками місцевого господарського
суду, у позивача виникло право на
нарахування та стягнення з відповідача
пені та 3% річних у вищевказаному
розмірі. Однак при цьому, колегією
суддів враховано наступне.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

У відповідності до ст. 614 Цивільного
кодексу України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

В ст. 617 Цивільного кодексу України
наведені підстави звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання, згідно з якими особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Враховуючи обставини справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність вини
відповідача у простроченні виконання
грошових зобов'язань перед позивачем,
оскільки особливості здійснення
господарської діяльності у сфері
постачання та реалізації енергоносіїв
не дають відповідачу можливості
самостійно впливати на своєчасність
розрахунків за природний газ.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського
кодексу України у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм
випливає, що вирішуючи, в тому числі й з
власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання,
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо
(аналогічна правова позиція викладена
в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. „Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

В процесі судового розгляду було
встановлено, що поставлений позивачем
газ використовувався лише для опалення
приміщень Києво-Святошинського
районного суду Київської області
(споживач за договором - Територіальне
управління Державної судової
адміністрації у Київській області) та
Києво-Святошинської районної ради
Київської області. Заборгованість
відповідача перед позивачем виникла
внаслідок несвоєчасної оплати
вищезгаданими державними органами
вартості наданих відповідачем послуг
по опаленню.

Судом враховано вжиті відповідачем
заходи, спрямовані на погашення боргу.
Так, отримавши від Києво-Святошинської
районної ради Київської області у
жовтні 2013 року кошти за надані
відповідачем послуги по опаленню,
вказані грошові кошти були спрямовані
відповідачем на погашення
кредиторської заборгованості перед
позивачем.

Колегія суддів погоджується з місцевим
господарським судом в тому, що з
урахуванням встановленого розміру
простроченого зобов'язання та стану
його виконання на час розгляду справи,
співрозмірності належних до сплати
відповідачем штрафних санкцій і сумою
прострочення, майнового стану обох
сторін, в даному конкретному випадку
можливо зменшити розмір належної до
стягнення з відповідача на користь
позивача пені з 12 714,69 грн. до 6 357,50 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 3% річних підлягають
задоволенню у заявленому позивачем
розмірі, а саме в сумі 3 010,90 грн.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний
з процесуальною рівністю сторін і
забезпечує повноту фактичного й
доказового матеріалу, наявність якого
є важливою умовою з'ясування обставин
справи. Відповідно до вказаного
принципу, особи, зацікавлені в
результаті справи, вправі відстоювати
свою правоту у спорі шляхом подання
доказів; участі в дослідженні доказів,
наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань,
що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом
активності зацікавленої особи
(сторони). Особи, які беруть участь у
справі, вправі вільно розпоряджатися
своїми матеріальними і процесуальними
правами й активно впливати на процес з
метою захисту прав і охоронюваних
законом інтересів.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
висновків місцевого господарського
суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про те, що рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 102-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства „Національна
акціонерна компанія „Нафтогаз
України" залишити без задоволення,
рішення Господарського суду Київської
області від 02.09.2014р. у справі №911/2756/14 -
без змін.

2. Матеріали справи №911/2756/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

3 Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
І.А. Іоннікова

М.М. Новіков