ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2014 року Справа №
904/5824/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Герасименко І.М., Іванов О.Г.

секретар судового засідання: Сусла Я.Б.

представники сторін:

від позивача: Голубенко Н.Л.
представник, довіреність №б/н від 19.03.14;

від відповідача: Северина К.О.
представник, довіреність №696 від 12.08.14;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Дочірнього підприємства
"Дніпропетровський хлібокомбінат №2"
на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 02.09.2014р.
у справі №904/5824/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпротрактор",
м.Дніпропетровськ

до Дочірнього підприємства
"Дніпропетровський хлібокомбінат №2",
м.Дніпропетровськ

про стягнення 99208,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 02.09.2014р.
у справі №904/5824/14 (суддя Мартинюк С.В.)
позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з Дочірнього підприємства
"Дніпропетровський хлібокомбінат №2"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпротрактор" суму
заборгованості в розмірі 99208,30 грн. та
судовий збір у розмірі 1984,17 грн.

Вмотивовуючи рішення, місцевий
господарський суд послався на те, що
відповідачем не виконані зобов'язання
щодо умов договору та вимог чинного
законодавства України, наявність
заборгованості підтверджена
матеріалами справи. При ухваленні
рішення суд керувався положеннями
ст.ст. 193, 218 Господарського кодексу
України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 612, 692
Цивільного кодексу України тощо.

Не погодившись з прийнятим рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 02.09.2014р. у справі №904/5824/14,
Дочірнє підприємство
"Дніпропетровський хлібокомбінат №2"
подало апеляційну скаргу, в якій
вважає, що судом порушено норми
матеріального та процесуального права.
Відповідач просить скасувати означене
рішення та прийняти нове, яким
відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
зазначає, що не всі видаткові накладні,
на які посилається позивач, стосуються
договору поставки товарів на умовах
відстрочки оплати №03/01-1-4 від 03.01.2014р.,
оскільки ТОВ "Дніпротрактор"
здійснювало поставки товару і без
договірних відносин на підставі усної
домовленості сторін, а тому неможливо
визначити й строк оплати поставленого
товару.

Позивач - ТОВ "Дніпротрактор" у відзиві
на апеляційну скаргу вважає, що
оскаржуване судове рішення прийнято з
дотриманням вимог діючого
законодавства та просить залишити
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 02.09.2014р.
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши повноту
встановлених місцевим господарським
судом обставин справи та правильність
їх юридичної оцінки, колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про те, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено з матеріалів справи,
03.01.2014р. між позивачем - Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Дніпротрактор" (Продавець, ТОВ
"Дніпротрактор") та відповідачем -
Дочірнім підприємством
"Дніпропетровський хлібокомбінат №2"
(Покупець, "ДП ДХК №2") укладено договір
поставки на умовах відстрочки оплати
№03/01-1-4 (договір), за умовами якого
продавець зобов'язується передати
Покупцеві товар згідно з накладною, що
є невід'ємною частиною чинного
договору, а Покупець зобов'язується
прийняти та оплатити отриманий товар.

За п.1.2. договору Продавець
зобов'язується надати Покупцеві
товарний кредит в сумі не більше 100000,00
грн. для придбання товарів у Продавця
на термін не більше 20 календарних днів.

Термін оплати починає обчислюватися з
наступного дня після отримання товару.
Термін обчислюється для кожної партії
товару окремо (під партією товару
розуміється товар, отриманий по одній
накладній) (п. 1.3. договору).

За умовами п. 1.4. договору Покупець має
право придбати товари, що належать
Продавцю, без оплати їх вартості в
момент отримання, на суму зазначену в п.
1.2. чинного договору.

В п. 3.1. договору сторони погодили, що
Покупець за чинним договором
зобов'язаний здійснити розрахунки з
Продавцем у розмірі вартості
отриманого товару. Покупець
зобов'язується оплатити вартість
отриманого товару у термін 20 днів з
дати отримання товару за накладною,
шляхом перерахування на поточний
рахунок/внесення коштів до каси
Продавця (п. 3.4. договору).

Договір набирає чинності в момент його
підписання і діє до 31 грудня 2014р. (п. 5.1.
договору).

Поставка товарів певної номенклатури
(специфікація товарів) умовами
вказаного договору не передбачена,
тому, як випливає із пояснень сторін,
замовлення та узгодження між сторонами
асортименту товару відбувалось в усній
формі із оформленням відповідної
видаткової накладної, що у
відповідності до п.1.1. договору є
невід'ємною частиною цього договору.

Як свідчать наявні в матеріалах справи
видаткові накладні та довіреності на
отримання матеріальних цінностей, в
період з 20.01.2014р. по 19.06.2014р. позивач
поставив відповідачу товар
(автозапчастини) на загальну суму 511440,95
грн.

Як встановив місцевий господарський
суд, відповідач частково розрахувався
з позивачем за поставлений товар
шляхом здійснення грошових платежів на
загальну суму 412232,65 грн., що
підтверджується банківськими
виписками, які містяться в матеріалах
справи.

Таким чином, за висновком місцевого
господарського суду, відповідачем не
оплачений до теперішнього часу товар
на суму 99208,30 грн.

Відповідач не заперечує факту
отримання зазначеного товару за
кількістю та вартістю, однак вказує, що
частина цього товару, а саме за
видатковими накладними: №110 від 20.01.2014р.
на суму 19756,06 грн., №275 від 30.01.2014р. на
суму 43128,22 грн., №1574 від 24.03.2014р. на суму
12347,18 грн., №2193 від 10.04.2014р. на суму 26448,94
грн. - була поставлена за усною
домовленістю сторін, оскільки ці
видаткові накладні у розділі
«підстава» не містять будь-якого
посилання на укладений між сторонами
договір поставки. Відповідач вважає, що
строк виконання зобов'язань з оплати
цього товару має настати у покупця
тільки після отримання вимоги в
порядку ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу
України. Оскільки на час вирішення
спору судом відповідач здійснив оплату
товару на суму 412232,65 грн., яка перевищує
вартість товару, що був поставлений за
накладними, які мали посилання на те, що
підставою поставки є укладений між
сторонами договір поставки №03/01-1-4 від
03.01.2014р., відповідач вважає відсутньою у
нього заборгованість перед позивачем
на суму 99208,30 грн. відповідно до умов
цього договору.

Відтак причиною спору у цій справі
стало питання настання строку платежу
за товар, який, на твердження
відповідача, був поставлений за
видатковими накладними без укладення
відповідного договору та чи підлягають
врахуванню ці господарські операції як
такі, що були здійснені на виконання
договору поставки, що був укладений між
сторонами.

За визначенням, яке містить ч. 1 ст. 509
Цивільного кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Як визначає ч. 2 ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори.

Так предмет договору поставки
становлять зобов'язання однієї сторони
- постачальника передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари) та обов'язок
покупця прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму (ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України та ч.1 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України визначає, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Таким чином, уклавши між собою в
письмовій формі договір поставки
№03/01-1-4 від 03.01.2014р., сторони взяли на
себе зобов'язання, порядок виконання
яких визначений як умовами цього
договору, так і приписами актів
цивільного законодавства, що регулюють
ці правовідносини.

Чинне законодавство, а саме ст. 629
Цивільного кодексу України визначає
договір обов'язковим для виконання
сторонами.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За вимогами ст. 526 Цивільного кодексу
України, які кореспондуються зі ст. 193
Господарського кодексу України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Як свідчать встановлені обставини, на
виконання умов вказаного договору
поставки позивач передав
відповідачеві певний товар на суму
409760,55 грн., внаслідок чого у відповідача
виник обов'язок сплатити позивачу
вартість цього товару у строк, який не
перевищує 20 днів з моменту отримання
кожної партії товару (п. 3.1. договору).

Задовольняючи позовні вимоги місцевий
господарський суд послався також на те,
що підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 Цивільного кодексу
України.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає правильним
наведене застосування судом першої
інстанції до встановлених обставин
норм матеріального права, виходячи із
наступного.

Відповідно положень ч. 1 ст. 11
Цивільного кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України,
підставою для виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема
господарських зобов'язань, можуть бути
дії осіб, які за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки, або з якими
закон пов'язує настання правових
наслідків у сфері господарювання.

Так сторони своїми діями, а саме:
позивач - шляхом відпуску зазначеного
товару за видатковими накладними №110
від 20.01.2014р. на суму 19756,06 грн., №275 від
30.01.2014р. на суму 43128,22 грн., №1574 від
24.03.2014р. на суму 12347,18 грн., №2193 від
10.04.2014р. на суму 26448,94 грн., а відповідач -
шляхом одержанням товару, вказаного у
цих накладних, породили певні права та
обов'язки, які аналогічні цивільним
правам та обов'язкам сторін за
договором поставки продукції,
встановленим в ст.ст. 655, 691, 692, 712
Цивільного кодексу України та ст. 265
Господарського кодексу України тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором,
або актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Отже, якщо інше не встановлено
укладеним сторонами договором або
актом цивільного законодавства,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 Цивільного
кодексу України, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується.

Відтак, на переконання колегії суддів,
пред'явлення позивачем окремої вимоги
в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу
України про оплату товару не є
обов'язковим, що спростовує доводи
апеляційної скарги відповідача про
безпідставність позовних вимог
позивача через те, що строк оплати цих
поставок ще не настав.

Таким чином, у позивача виникло право
вимагати оплати як поставленого за
договором товару, так і товару, який був
поставлений без зазначення у
видаткових накладних правових підстав
його передачі покупцеві, а у
відповідача виник відповідний
обов'язок по оплаті вартості цього
товару.

На підставі встановлених обставин
колегія суддів апеляційного
господарського суду доходить висновку,
що у відповідача виникли грошові
зобов'язання перед позивачем з оплати
поставленого йому товару, строк
виконання яких має обчислюватися для
товару, який був переданий на виконання
письмового договору поставки - у
двадцятиденний строк з моменту
отримання товару (відповідно до умов п.
3.1. договору), а для товару, який був
переданий за усною домовленістю -
одразу після його прийняття. Строк
виконання таких зобов'язань для
відповідача настав по усіх партіях
товару (по всіх видаткових накладних),
проте відповідачем належним чином ці
зобов'язання не виконані, внаслідок
чого утворився основний борг у сумі
99208,30 грн. за станом на 20.06.2014р.

До того ж, як вірно встановив місцевий
господарський суд, між сторонами без
зауважень підписано акти звірки
взаєморозрахунків, у яких відображено
заборгованість відповідача перед
позивачем у суму 105485,39 грн. за станом на
17.05.2014р. (а.с.75) та у сумі 99208,30 грн. за
станом на 20.06.2014р. (а.с. 76). Ці документи
свідчать, що як позивач, так і
відповідач до виникнення між сторонами
спору у суді однаково відображали у
своєму бухгалтерському та фінансовому
обліку господарські операції, які
виникли між цими особами з приводу
поставки зазначеного товару
(автозапчастин), а саме відносили
переданий позивачем товар за усіма без
виключення видатковими накладними та
відносили усі платежі відповідача за
цей товар до тих господарських
операцій, які виникли саме внаслідок
виконання договору №03/01-1-4 від 03.01.2014р.

Однак, як встановлено судом
апеляційної інстанції, після
підписання зазначених актів звірки
взаєморозрахунків відповідачем було
здійснено оплату в сумі 8718,68 грн. - за
платіжним дорученням №97 від 02.07.2014р. із
призначенням платежу «згідно рахунку
№1941 від 25.06.2014р., в тому числі ПДВ 20% 1453,11
грн.» та в сумі 8742,02 грн. - за платіжним
дорученням №196 від 02.07.2014р. із
призначенням платежу «згідно рахунку
№1942 від 25.06.2014р., в тому числі ПДВ 20 % 1412,00
грн.

Як пояснив представник позивача,
зазначені платежі на загальну суму
17460,70 грн. не були враховані в оплату
поставленого товару, оскільки за усною
домовленістю є попередньою оплатою за
замовлений товар, який фактично не був
отриманий відповідачем.

Однак, враховуючи, що сторонами не
надано до матеріалів судової справи
означених рахунків №1941 від 25.06.2014р. та
№1942 від 25.06.2014р., як доказів на
підтвердження факту попереднього
замовлення товарів, а укладений між
сторонами договір поставки не містить
умов щодо попередньої оплати товару,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що позивач
безпідставно не врахував зазначену
сума грошових коштів у взаємних
розрахунках сторін, чим ввів в оману
місцевий господарський суд щодо
дійсних обставин, які склались у
спірних правовідносинах сторін.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що дійсний розмір
заборгованості відповідача перед
позивачем на момент пред'явлення
позовної заяви (06.08.2014р.) та на час
вирішення спору судом першої інстанції
(02.09.2014р.) становив суму 81747,60 грн., тому
позовні вимоги позивача підлягали
частковому задоволенню в межах цієї
суми.

Відповідно до ч.1 ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є: 1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи; 2)
недоведеність обставин, що мають
значення для справи; 3) невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія
суддів апеляційного господарського
суду доходить висновку, що доводи
апеляційної скарги та досліджені в
судовому засіданні докази не
спростовують наведені висновки тому
вимоги відповідача про скасування
рішення та повну відмову в позові
задоволенню не підлягають. Водночас
судова колегія доходить висновку про
необхідність зміни оскаржуваного
судового рішення через недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які місцевий господарський суд визнав
встановленими - щодо дійсного розміру
заборгованості відповідача. Відтак
позовні вимоги позивача підлягають
частковому задоволенню щодо стягнення
суми 81747,60 грн. основного боргу, а в
задоволенні решти позовних вимог слід
відмовити.

Судові витрати у справі, відповідно до
ст. 49 та п. 10 ч. 2 ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України,
зважаючи на зміну оскаржуваного
судового рішення підлягають такому
новому розподілу: витрати позивача за
подання позовної заяви - підлягають
відшкодуванню за рахунок відповідача
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог, витрати відповідача зі
сплати судового збору за розгляд
апеляційної скарги - покладаються на
заявника у скарзі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, п. 2 ч.1 ст. 104, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства "Дніпропетровський
хлібокомбінат №2", м.Дніпропетровськ -
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 02.09.2014
року у справі №904/5824/14 - змінити,
виклавши резолютивну частину в
наступній редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства
"Дніпропетровський хлібокомбінат №2"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпротрактор" суму
81747 грн. 60 коп. основного боргу, 1634 грн. 95
коп. витрат на судовий збір за подання
позовної заяви.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити".

Доручити господарському суду
Дніпропетровської області видачу
відповідного наказу.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Повний текст постанови складено -
24.11.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
І.М. Герасименко

Суддя
О.Г. Іванов