ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2014 р.
Справа № 911/4380/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Бабкіної В.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«НІКО-ТАЙС»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»

та Приватного агропромислового
підприємства «Ювілейне»

про стягнення 12251,05 грн.

секретар судового засідання:
Севастьянов Є.С.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Берегуляк О.В., довір.
№ 27/10-1 від 27.10.2014 р. - в режимі
відеоконференції

Обставини справи:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«НІКО-ТАЙС» (далі - позивач, ТОВ
«Компанія «НІКО-ТАЙС») звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»
(далі - відповідач-1, ТОВ «ПК
Трейдсервісгруп») та Приватного
агропромислового підприємства
«Ювілейне» (далі - відповідач-2, ПАП
«Ювілейне») про стягнення 12251,05 грн., з
яких: 4276,35 грн. пені, 1716,10 грн.
інфляційних втрат та 6258,60 грн. 30% річних,
нарахованих внаслідок неналежного
виконання грошових зобов'язань за
договором № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 14.10.2014 р. порушено
провадження у справі № 911/4380/14 та
розгляд справи призначено на 27.10.2014 р.

До господарського суду Київської
області 21.10.2014 р. від відповідача 2 -
Приватного агропромислового
підприємства «Ювілейне» надійшло
клопотання, в якому відповідач-2
просить суд вирішити питання про
участь його представника в судовому
засіданні в режимі відеоконференції,
забезпечення проведення якої просить
доручити господарському суду
Тернопільської області (46000, м.
Тернопіль, вул. Князя Острозького, 14а).

Відповідно до ст. 74-1 ГПК України,
господарський суд за власною
ініціативою або за клопотанням
сторони, третьої особи, прокурора,
іншого учасника судового процесу може
постановити ухвалу про їх участь у
судовому засіданні в режимі
відеоконференції.

Питання про участь особи у судовому
засіданні в режимі відеоконференції
вирішується господарським судом за
наявності відповідного клопотання або
за власною ініціативою не пізніш як за
п'ять днів до дня проведення такого
судового засідання.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 22.10.2014 р. клопотання
Приватного агропромислового
підприємства «Ювілейне» про участь в
судовому засіданні в режимі
відеоконференції задоволено.

Розгляд справи відкладався.

24.10.2014 р. до господарського суду
Київської області відповідачем-2 було
подано заяву № 2014/10-23/2 від 23.10.2014 р. про
застосування строків позовної
давності, відповідно до якої
відповідач-2 просить суд застосувати
строк позовної давності до вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанії
«НІКО-ТАЙС» щодо стягнення з
Приватного агропромислового
підприємства «Ювілейне» пені, 30% річних
та інфляційних втрат за договором №
ЗУФ-09/03/09 купівлі-продажу товару на
умовах відстрочення платежу від 25.03.2009
р., у зв'язку з його спливом.

Відповідач-2 зазначає, що у позові ТОВ
«Компанія «НІКО-ТАЙС» просить суд
стягнути із ПАП «Ювілейне» 30% річних за
період з 26 вересня 2009 року по 15 грудня
2009 року та інфляційні втрати за жовтень
- листопад 2009 року.

Згідно укладеного договору № ЗУФ-09/03/09
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу від 25.03.2009 р., ТОВ
«Тридента Агро» (продавцем) та ПАП
«Ювілейне» (покупцем) в порядку ст. 259
Цивільного кодексу України збільшено
строк позовної давності до п'яти років
з моменту підписання договору
купівлі-продажу (до 25 березня 2014 року) в
частині стягнення штрафних санкцій.

Оскільки позивачу (кредитору у
зобов'язанні) було відомо про початок
порушення відповідачем-2 грошового
зобов'язання, починаючи з 15.12.2009 р., то
відповідач-2 вважає, що строк позовної
давності щодо вимог про стягнення
процентів річних та інфляційних втрат
сплив.

Окрім того, відповідач-2 наголошував, що
перерахування коштів на рахунок ТОВ
«Тридента Агро» 18.05.2010 р. не свідчить
про переривання строку позовної
давності, оскільки платником даних
коштів виступає не ПАП «Ювілейне», а АТ
«УКРЕКСІМБАНК», у зв'язку з чим
наведене не може свідчити про вчинення
боржником дій, спрямованих на визнання
ним свого боргу або іншого обов'язку.
Водночас, навіть із моменту
перерахування даних коштів на рахунок
ТОВ «Тридента Агро» (18.05.2010 р.), строк
позовної давності щодо вимог про
стягнення процентів річних та
інфляційних втрат сплив ще 18.05.2013 р.

29.10.2014 р. до господарського суду
Київської області ТОВ «Компанія
«НІКО-ТАЙС» було подано пояснення у
справі № 29-2/10 від 29.10.2014 р., відповідно
до яких позивач зазначив, що у зв'язку
із неналежним, несвоєчасним та
неповним виконанням ПАП «Ювілейне»
взятого на себе грошового зобов'язання
щодо оплати вартості отриманого товару
згідно договору від 25.03.2009 р. № ЗУФ-09/03/09
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу, 15.01.2010 р. ТОВ
«Тридента Агро» звернулось до
господарського суду Тернопільської
області із позовною заявою про
стягнення із ПАП «Ювілейне» суми
заборгованості, пені, 30% річних,
інфляційних втрат, штрафу згідно
договору № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р. за
період прострочення з 16.12.2009 р. до 15.01.2010
р.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області у справі №
17/12-135 від 02.03.2010 р. позов ТОВ «Тридента
Агро» було задоволено.

Відповідно до платіжних доручень від
18.05.2010 р., ПАП «Ювілейне» перерахувало
на поточний рахунок ТОВ «Тридента
Агро» суму заборгованості із
призначенням платежу, зокрема, згідно
рішення у справі № 17/12-135.

Крім того, у зв'язку із неналежним,
несвоєчасним та неповним виконанням
ПАП «Ювілейне» взятого на себе
грошового зобов'язання щодо оплати
вартості отриманого товару згідно
договору № ЗУФ-09/03/09 купівлі-продажу
товару на умовах відстрочення платежу
від 25.03.2009 р., ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»
у 2013 році звернулось до господарського
суду Київської області із позовною
заявою про стягнення із ТОВ «ПК
Трейдсервісгруп» та ПАП «Ювілейне»
суми штрафних санкцій за період із
16.01.2010 р. до 17.05.2010 р. згідно договору №
ЗУФ-09/03/09. Рішенням господарського суду
Київської області у справі № 911/4536/13 від
21.01.2014 р. позов ТОВ «Компанія
«НІКО-ТАЙС» було задоволено.

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» зазначає, що
предметом судового розгляду у даній
справі № 911/4380/14 за позовом ТОВ
«Компанія «НІКО-ТАЙС» до ТОВ «ПК
Трейдсервісгруп» та ПАП «Ювілейне» є
стягнення сум пені, 30% річних та
інфляційних втрат, нарахованих за
договором № ЗУФ-09/03/09 купівлі-продажу
товару на умовах відстрочення платежу
від 25.03.2009 р. за період з 26.09.2009 р. до
15.12.2009 р.

Як зазначив позивач, у даному випадку
мало місце переривання строку позовної
давності щодо правовідносин, які
витікають із договору № ЗУФ-09/03/09
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу від 25.03.2009 р.,
внаслідок сплати відповідачем-2 18.05.2010
р. суми грошових коштів у розмірі 175000,00
грн.

Отже, згідно зі статтею 264 Цивільного
кодексу України, після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Крім того, 05.12.2013 р. було порушено
провадження у справі № 911/4536/13 за
позовом ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до
ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ПАП
«Ювілейне» про стягнення 33435,66 грн., що
також, на переконання позивача,
свідчить про переривання строків
позовної давності.

07.11.2014 р. до господарського суду
Київської області від ПАП «Ювілейне»
надійшли додаткові обґрунтування до
заяви про застосування строків
позовної давності № 2014/10-28/1 від 28.10.2014
р., відповідно до яких відповідач-2
зазначив, що до вимог про стягнення
інфляційних втрат та відсотків річних
застосовується загальна позовна
давність, передбачена ст. 257 ЦК України,
тривалістю у три роки.

Враховуючи, що у договорі № ЗУ-09/03/09
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу від 25.03.2009 р.
сторонами погоджено його оплату на
умовах часткової поетапної оплати,
відповідач-2 вважає періоди початку та
закінчення перебігу строку позовної
давності щодо вимог про стягнення
інфляційних втрат і відсотків річних
наступними: з 26.09.2009 р. до 26.09.2012 р. щодо
нарахувань, здійснених на прострочену
суму боргу в розмірі 53287,82 грн.; з 26.10.2009
р. до 26.10.2012 р. - на прострочену суму
боргу в розмірі 112410,39 грн.; з 26.11.2009 р. до
26.11.2012 р. - на прострочену суму боргу в
розмірі 126532,96 грн.

Щодо позовної давності стосовно вимоги
про стягнення нарахованої позивачем
пені, враховуючи п. 8.3 договору №
ЗУ-09/03/09 купівлі-продажу товару на
умовах відстрочення платежу від 25.03.2009
р., відповідач-2 вважає, що перебіг
позовної давності закінчився 25.03.2014 р.

Водночас, на думку відповідача, п. 8.3
договору суперечить вимогам закону і
не підлягає застосуванню судом в
цілому, оскільки сторонами збільшено
строк позовної давності до п'яти років
при умові початку його перебігу з
моменту підписання договору.

У такому разі, застосуванню до вимог
позивача про стягнення пені підлягає
спеціальна позовна давність,
передбачена ст. 258 ЦК України,
тривалістю в один рік, перебіг якої
закінчився: 26.09.2010 р. щодо нарахувань,
здійснених на прострочену суму боргу в
розмірі 53287,82 грн.; 26.10.2010 р. - на
прострочену суму боргу в розмірі 112410,39
грн.; 26.11.2010 р. - на прострочену суму
боргу в розмірі 126532,96 грн.

Щодо посилання позивача на переривання
строків позовної давності ПАП
«Ювілейне» наголошує, що відповідачем-2
не було вчинено жодної із дій, яка би
свідчила про визнання боргу, а отримані
позивачем 18.05.2014 р. кошти були списані
державною виконавчою службою з рахунку
відповідача-2 у процесі примусового
виконання рішення господарського суду
Тернопільської області від 02.03.2010 р. у
справі № 17/12-135. Тому зазначене не дає
можливості стверджувати позивачу про
вчинення відповідачем-2 будь-яких дій
щодо визнання боргу, і, відповідно
переривання строку позовної давності.

Крім того, на думку відповідача-2, за
вказаний у позовній заяві період
позивачем раніше не нараховувалось та
не подавалось позову, предметом якого
була хоча б частина заявлених до
стягнення пені, інфляційних та річних,
тому факт подання позовних заяв в межах
справ № 17/12-135, розгляд якої
здійснювався господарським судом
Тернопільської області, та № 911/4536/13,
розгляд якої здійснювався
господарським судом Київської області,
не може свідчити про переривання
строку позовної давності.

Представник позивача у судове
засідання 17.11.2014 р. не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача-2 у судових
засіданнях 27.10.2014 р. та 17.11.2014 р. брав
участь у режимі відеоконференції.

Представник відповідача-1 у судові
засідання 27.10.2014 р. та 17.11.2014 р. не
з'явився, хоча про дату та час розгляду
справи відповідач-1 був повідомлений
належно. Відзиву на позов
відповідачем-1 суду не надано.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України в разі,
якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом
документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 17.11.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача-2, дослідивши
докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

25.03.2009 р. між ТОВ «Тридента Агро»
(продавець) та ПАП «Ювілейне» (покупець)
було укладено договір купівлі-продажу
№ ЗУФ-09/03/09, відповідно до якого
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

У відповідності до п. 5.3 договору №
ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р., остаточна оплата
за поставлений товар має бути
проведена в строк до 15.12.2009 р.

Пунктами 8.2 та 8.3 договору № ЗУФ-09/03/09
від 25.03.2009 р. передбачено, що за
прострочення виконання зобов'язання
покупець зобов'язаний сплатити на
користь продавця пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
вартості неоплаченого товару за кожен
день прострочення. Сторони, відповідно
до ст. 259 ЦК України, домовились про те,
що строк позовної давності щодо
стягнення штрафних санкцій становить 5
років з моменту підписання даного
договору. Крім цього, сторони,
відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України,
домовились про те, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язань за даним
договором, здійснюється протягом 5
років.

Пунктом 8.6 договору передбачено, що
покупець у випадку прострочення оплати
товару за користування коштами
продавця сплачує на користь останнього
30% річних.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем-2 своїх договірних
зобов'язань в частині своєчасної та
повної оплати вартості поставленого
продавцем товару, 15.01.2010 р. ТОВ
«Тридента Агро» звернулось до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до ПАП «Ювілейне» про
стягнення 194644,76 грн., з яких: 155655,57 грн.
заборгованості по оплаті вартості
поставленого товару за накладними №
РН-ЛВ00007 від 01.04.2009 р., № РН-ЛВ00014 від
14.04.2009 р., № РН-ЛВ00024 від 15.04.2009 р., №
РН-ЛВ00038 від 17.04.2009 р., № РН-ЛВ00062 від
28.04.2009 р., № РН-ЛВ00081 від 05.05.2009 р., №
РН-ЛВ00087 від 08.05.2009 р., № РН-ЛВ00088 від
01.04.2009 р. згідно договору № ЗУФ-09/03/09 від
25.03.2009р., 2619,10 грн. пені, 3838,08 грн. 30%
річних, 1400,90 грн. інфляційних втрат та
31131,11 грн. штрафу. Розрахунок позовних
вимог було здійснено станом на 15.01.2010 р.

Відповідно до статей 173, 175
Господарського кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Приписами статей 655, 692 Цивільного
кодексу України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Не допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка
виконання з мотиву, що зобов'язання
другої сторони за іншим договором не
було виконано належним чином. Дана
норма кореспондує з приписами статей
525, 526 ЦК України.

Відповідно до статей 627, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Прийняття відповідачем-2 товару за
накладними № РН-ЛВ00007 від 01.04.2009 р., №
РН-ЛВ00014 від 14.04.2009 р., № РН-ЛВ00024 від
15.04.2009 р., № РН-ЛВ00038 від 17.04.2009 р., №
РН-ЛВ00062 від 28.04.2009 р., № РН-ЛВ00081 від
05.05.2009 р., № РН-ЛВ00087 від 08.05.2009 р., №
РН-ЛВ00088 від 01.04.2009 р. згідно договору №
ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р. на суму 345612,89 грн.,
як і наявність заборгованості за
вказаними накладними у сумі 155655,57 грн.
встановлена рішенням господарського
суду Тернопільської області від 02.03.2010
р. у справі № 17/12-135.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 02.03.2010 р. у
справі № 17/12-135 за вищевказаним позовом
ТОВ «Тридента Агро» до ПАП «Ювілейне»
про стягнення 194644,76 грн., позов
задоволено у повному обсязі.
Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 21.04.2010 р.
вказане рішення було змінено шляхом
зазначення у резолютивній частині про
відмову у задоволенні вимоги про
стягнення з відповідача 9000,00 грн.
витрат, пов'язаних з оплатою послуг
адвоката. В решті судове рішення
залишено без змін.

18.05.2010 р. на виконання рішення
господарського суду Тернопільської
області від 02.03.2010 р. у справі № 17/12-135 на
розрахунковий рахунок ТОВ «Тридента
Агро» було перераховано загалом 175000,00
грн. згідно платіжних доручень № 20654 на
суму 75000,00 грн. і № 20683 від 18.05.2010 р. на
суму 100000,00 грн., в яких платником
зазначено АТ «УКРЕКСІМБАНК», з
призначенням платежу відповідно - «по
док. від 17.05.2010 р. ПАП «Ювілейне»
(МФО 322001 счет 5972) за засоби захисту
рослин ріш.суду 17/12-135 02/03/2010 без ПДВ» та
«по док. від 17.05.2010 р. ПАП
«Ювілейне» (МФО 322001 счет 5972) за
засоби захисту рослин ріш.суду 17/12-135
02/03/2010 без ПДВ».

У відповідності до ч. 1 статті 510
Цивільного кодексу України визначено,
що сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 статті 512 Цивільного
кодексу України передбачено, що
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин щодо
заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

Приписами статті 514 Цивільного кодексу
України встановлено, що до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням. (стаття 516
Цивільного кодексу України).

24.01.2011 р. між ТОВ «Тридента Агро»
(первісний кредитор) та ФОП Грищенком
О.М. (новий кредитор) було укладено
угоду про заміну кредитора у
зобов'язанні № 13-ТА, відповідно до якої
первісний кредитор відступив новому
кредитору право вимоги виконання ПАП
«Ювілейне» (боржником) зобов'язань щодо
сплати розміру штрафних санкцій (пені,
30% річних, інфляційних втрат),
нарахованих ТОВ «Тридента Агро»
відповідно до умов та норм чинного
законодавства України за період з
16.01.2010 р. до 17.05.2010 р. та набутого
первісним кредитором на підставі
договору № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.

Вартість зобов'язання, що
відступається за даною угодою,
становить 33425,66 грн., з яких: 10665,60 грн.
пені, 15609,90 грн. 30% річних та 7160,16 грн.
інфляційних втрат (п.п. 2.1, 2.3 вказаної
угоди).

26.01.2011 р. ТОВ «Тридента Агро» було
надіслано відповідачу-2 повідомлення
про заміну кредитора у зобов'язанні,
відповідно до якого первісний кредитор
інформував боржника (відповідача-2) про
заміну кредитора за договором №
ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р., у зв'язку з чим
сплата штрафних санкцій за вказаним
договором (пеня, 30% річних, інфляційні
втрати) підлягає здійсненню на користь
нового кредитора - ФОП Грищенка О.М.

Крім того, 04.03.2013 р. між ФОП Грищенком
О.М. (первісний кредитор) та ТОВ
«Компанія «НІКО-ТАЙС» (новий кредитор)
було укладено угоду про заміну
кредитора у зобов'язанні № 13/03-13,
відповідно до якої первісний кредитор
відступив новому кредитору право
вимоги виконання ПАП «Ювілейне»
(боржником) зобов'язання щодо сплати
пені, 30% річних та інфляційних втрат,
набутих первісним кредитором на
підставі договору № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009
р. та згідно угоди № 13-ТА від 24.01.2011 р., у
зв'язку із неналежним, несвоєчасним та
неповним виконанням боржником
грошового зобов'язань щодо оплати
вартості отриманого товару.

Вартість зобов'язання, що
відступається за даною угодою,
становить 33425,66 грн., з яких: 10665,60 грн.
пені, 15609,90 грн. 30% річних та 7160,16 грн.
інфляційних втрат (п.п. 2.1, 2.3 вказаної
угоди).

04.03.2013 р. ФОП Грищенком О.М. було
надіслано відповідачу-2 повідомлення
про заміну кредитора у зобов'язанні,
відповідно до якого перший інформував
боржника (відповідача-2) про заміну
кредитора за договором № ЗУФ-09/03/09 від
25.03.2009 р., у зв'язку з чим сплата штрафних
санкцій за вказаним договором підлягає
здійсненню на користь нового кредитора
- ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС».

Поряд з цим, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб (ст. 553 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

11.03.2013 р. між ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»
(кредитор) та ТОВ «ПК Трейдсервісгруп»
(поручитель) було укладено договір
поруки № 11-03-2013-53, відповідно до якого
поручитель поручився перед кредитором
за виконання ПАП «Ювілейне» обв'язку
щодо сплати інфляційних втрат у зв'язку
з неналежним, несвоєчасним та неповним
виконанням боржником грошового
зобов'язання згідно договору №
ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.

05.12.2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«НІКО-ТАЙС» звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»
та Приватного агропромислового
підприємства «Ювілейне» про стягнення
33435,66 грн., з яких: 10665,60 грн. пені, 15609,90
грн. 30% річних та 7160,16 грн. інфляційних
втрат солідарно з обох відповідачів.

Рішенням господарсько суду Київської
області у справі № 911/4536/13, від 21.01.2014 р.
було стягнуто з ПАП «Ювілейне» на
користь ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» 10665,60
грн. пені, 15608,20 грн. 30% річних та 1238,61 грн.
судового збору. Солідарно стягнуто з
ПАП «Ювілейне» та ТОВ «ПК
Трейдсервісгруп» на користь ТОВ
«Компанія «НІКО-ТАЙС» 4358,36 грн.
інфляційних втрат, 337,63 грн. судового
збору та 1147,00 грн. витрат, пов'язаних з
оплатою послуг адвоката.

Відповідно до вимог ст. 115
Господарського процесуального кодексу
України, рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України.

Згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Звертаючись до суду з позовом у даній
справі, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»
зазначає, що оскільки ПАП «Ювілейне» не
розраховувалось вчасно, в передбачені
договором № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.
строки, у ТОВ «Тридента Агро» виникло
право щодо нарахування пені, 30% річних
та інфляційних втрат за прострочений
період.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 232 ГК
України, штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Як зазначалось вище, пунктами 8.2 та 8.3
договору № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.
передбачено, що за прострочення
виконання зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
неоплаченого товару за кожен день
прострочення. Сторони, відповідно до
ст. 259 ЦК України, домовились про те, що
строк позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій становить 5 років з
моменту підписання даного договору.
Крім цього, сторони, відповідно до п. 6
ст. 232 ГК України, домовились про те, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
даним договором, здійснюється протягом
5 років.

Виходячи з системного аналізу
зазначених пунктів договорів, суд
дійшов висновку, що сторони
передбачили більш тривалий строк для
нарахування пені за порушення
виконання договірних зобов'язань, ніж
це встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України.

З огляду на викладене, розмір пені,
визначений позивачем в сумі 4276,35 грн., у
тому числі - за період з 26.09.2009 р. до
25.10.2009 р. на суму 53287,82 грн. в сумі 897,86
грн., з 26.10.2009 р. до 25.11.2009 р. на суму 112410,39
грн. в сумі 1957,17 грн., з 26.11.2009 р. до 15.12.2009
р. на суму 126532,96 грн. в сумі 1421,32 грн. є
обґрунтованим.

Крім того, посилаючись на неналежне
виконання відповідачем-2 своїх
грошових зобов'язань, позивач просить
суд стягнути з відповідача-2 1716,10 грн.
інфляційних втрат, нарахованих за
жовтень 2009 року на суму 53287,82 грн. в сумі
479,59 грн., за листопад 2009 року на суму
112410,39 грн. в сумі 1236,51 грн., а також 6258,60
грн. 30% річних, нарахованих за період з
26.09.2009 р. до 25.10.2009 р. на суму 53287,82 грн. в
сумі 1314,00 грн., з 26.10.2009 р. до 25.11.2009 р. на
суму 112410,39 грн. в сумі 2864,40 грн., з 26.11.2009
р. до 15.12.2009 р. на суму 126532,96 грн. в сумі
2080,20 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Розмір передбачених договором 30%
річних та інфляційних втрат,
визначений позивачем, є обґрунтованим.

Поряд з цим слід зазначити, що
приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідач-2 подав заяву про сплив
позовної давності та посилаючись на ч. 4
ст. 267 ЦК України просить суд
застосувати позовну давність у даному
спорі щодо заявлених вимог та з
вказаних підстав відмовити в
задоволенні позову.

Позивач у своїх письмових поясненнях,
наданих до суду, посилався на
переривання строку позовної давності
внаслідок вчинення відповідачем-2
сплати 18.05.2010 р. суми грошових коштів у
розмірі 175000,00 грн., а також поданням ТОВ
«Тридента Агро» 15.01.2010 р. до
господарського суду Тернопільської
області позовної заяви про стягнення
із ПАП «Ювілейне» суми заборгованості,
пені, 30% річних, інфляційних втрат,
штрафу згідно договору № ЗУФ-09/03/09 від
25.03.2009 р. за період прострочення з 16.12.2009
р. до 15.01.2010 р., а також порушенням
господарським судом Київської області
провадження у справі № 911/4536/13 за
позовом ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до
ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ПАП
«Ювілейне» про стягнення 33435,66 грн.

Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права.

Згідно з п. 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.,
за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк у
межах якого особа може звернутись до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 2 п. 4.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» № 10
від 29.05.2013 р., якщо договором чи іншим
правочином визначено різні строки
виконання окремих зобов'язань, що з
нього виникають, позовна давність
обчислюється окремо стосовно кожного з
таких строків.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України
передбачено, що для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України
встановлено, що позовна давність в один
рік застосовується, зокрема, до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 4.3 зазначеної вище
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.,
якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін.
При цьому, однак, слід мати на увазі
положення ч. 6 ст. 232 ГК України, за якими
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. Даний шестимісячний
строк не є позовною давністю, а
визначає максимальний період часу, за
який може бути нараховано штрафні
санкції (якщо інший такий період не
встановлено законом або договором).

Як слідує з матеріалів даної справи, за
договором № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.
сторони домовились, що за прострочення
виконання зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
неоплаченого товару за кожен день
прострочення. Сторони, відповідно до
ст. 259 ЦК України, домовились про те, що
строк позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій становить 5 років з
моменту підписання даного договору.
Крім цього, сторони, відповідно до п. 6
ст. 232 ГК України, домовились про те, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
даним договором, здійснюється протягом
5 років (п.п 8.2 та 8.3 договору).

Дослідивши наведені умови договору,
суд вважає за необхідне відзначити
наступне.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Тобто початком для нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання буде день,
наступний за днем, коли воно мало бути
виконано за умовами договору.

При реалізації в судовому порядку
відповідальності за порушення у сфері
господарювання за правилами ч. 1 ст. 223
ГК України застосовуються загальний та
скорочені строки позовної давності,
передбачені ЦК України, якщо інші
строки не встановлено ГК України.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

При цьому, порядок обчислення позовної
давності в силу вимог ч. 2 ст. 260 ЦК
України не може бути змінений за
домовленістю сторін.

Як слідує з наведеного вище п. 8.3
договору, сторони фактично змінили
порядок обчислення позовної давності,
встановши початок її перебігу в момент
підписання договору.

Відтак, умови п. 8.3 договору в частині
встановлення п'ятирічного строку
позовної давності щодо вимог про
стягнення штрафних санкцій з моменту
підписання договору є такими, що
суперечать наведеними вище приписам
законодавства, і, відповідно, не
підлягають застосуванню судом.

Таким чином, підстави вважати
встановленим п'ятирічним строк
позовної давності щодо вимоги про
стягнення пені у даному випадку є
відсутніми.

Річний же строк позовної давності щодо
заявленої у даній справі вимоги про
стягнення загалом 4276,35 грн. пені сплив
відповідно: 26.09.2010 р. щодо нарахувань,
здійснених на прострочену суму боргу в
розмірі 53287,82 грн.; 26.10.2010 р. - на
прострочену суму боргу в розмірі 112410,39
грн.; 26.11.2010 р. - на прострочену суму
боргу в розмірі 126532,96 грн.

Щодо вимог про стягнення 30% річних та
інфляційних втрат слід зазначити таке.

Позовна давність за позовами,
пов'язаними із простроченням платежів,
в частині вимог про стягнення
інфляційних втрат та відсотків річних,
передбачених ст. 625 ЦК України, є
загальною і встановлюється тривалістю
у три роки.

У даній справі трирічний строк
позовної давності щодо вимоги про
стягнення інфляційних втрат в сумі 1716,10
грн. та 30% річних в сумі 6258,60 грн. сплив
відповідно: 26.09.2012 р. щодо нарахувань,
здійснених на прострочену суму боргу в
розмірі 53287,82 грн.; 26.10.2012 р. - на
прострочену суму боргу в розмірі 112410,39
грн.; 26.11.2012 р. - на прострочену суму
боргу в розмірі 126532,96 грн.

При цьому посилання позивача на
переривання строків позовної давності
не беруться судом до уваги з огляду на
наступне.

Згідно з приписами стаття 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку; позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач.

Щодо вчинення дій у вигляді сплати на
користь позивача 18.05.2010 р. 175000,00 грн.
слід зазначити, що з наданих
відповідачем-2 пояснень слідує, що
вказані кошти були списані державною
виконавчою службою з рахунку
відповідача-2 у процесі примусового
виконання рішення господарського суду
Тернопільської області від 02.03.2010 р. у
справі № 17/12-135. Судом враховано, що у
згадуваних вище платіжних дорученнях,
якими були перераховані вказані кошти,
платником зазначено АТ «УКРЕКСІМБАНК»,
у зв'язку з чим ці платежі не можуть
свідчити про вчинення боржником дій,
спрямованих на визнання ним свого
боргу або іншого обов'язку та не
свідчать про переривання строку
позовної давності.

При цьому судом взято до уваги, що
відповідно до ч. 2 пп. 4.4.1 п. 4.4 постанови
Пленуму ВГСУ «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів» № 10 від 29.05.2013 р. до дій, що
свідчать про визнання боргу або іншого
обов'язку, можуть, з урахуванням
конкретних обставин справи, належати:
визнання пред'явленої претензії; зміна
договору, з якої вбачається, що боржник
визнає існування боргу, а так само
прохання боржника про таку зміну
договору; письмове прохання
відстрочити сплату боргу; підписання
уповноваженою на це посадовою особою
боржника разом з кредитором акта
звірки взаєморозрахунків, який
підтверджує наявність заборгованості
в сумі, щодо якої виник спір; письмове
звернення боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу. Вчинення боржником дій
з виконання зобов'язання вважається
таким, що перериває перебіг позовної
давності, лише за умови, коли такі дії
здійснено уповноваженою на це особою,
яка представляє боржника у відносинах
з кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.
Бездіяльність боржника (наприклад,
неоспорювання ним безспірного
списання коштів, якщо така можливість
допускається за законом або договором)
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення дій. Визнання боржником
основного боргу, в тому числі і його
сплата, саме по собі не є доказом
визнання ним також і додаткових вимог
кредитора (зокрема, неустойки,
процентів за користування коштами), а
так само й вимог щодо відшкодування
збитків і, відтак, не може вважатися
перериванням перебігу позовної
давності за зазначеними вимогами.

Як встановлено судом у даній справі,
відповідачем-2 не було вчинено дій, що
свідчили б про визнання боргу, у тому
числі - в частині 30% річних, інфляційних
втрат та пені.

Посилання ж позивача на переривання
позовної давності з огляду на подання
позовів до суду щодо частини вимог про
стягнення пені, 30% річних та
інфляційних втрат відхиляються судом з
огляду на наступне.

Як зазначалося вище, річний строк
позовної давності щодо вимог про
стягнення пені сплив 26.09.2010 р., 26.10.2010 р.
та 26.11.2010 р., а трирічний строк позовної
давності щодо вимог про стягнення
відсотків річних та інфляційних втрат
сплив 26.09.2013 р., 26.10.2013 р. та 26.11.2013 р.
відповідно.

15.01.2010 р. ТОВ «Тридента Агро» звернулось
до господарського суду Тернопільської
області з позовом про стягнення з ПАП
«Ювілейне» суми заборгованості, пені,
30% річних, інфляційних втрат, штрафу
згідно договору № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.

Відтак, за приписами ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності перервався
внаслідок пред'явлення позову щодо
частини вимог, право на які має позивач.

Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Відтак, після переривання перебігу
позовної давності річний сторк
позовної давності щодо вимоги про
стягнення пені сплив 15.01.2011 р., а
трирічний строк позовної давності щодо
вимог про стягнення 30% річних та
інфляційних втрат сплив 15.01.2013 р.

З наступним позовом до господарського
суду Київської області ТОВ «Компанія
«НІКО-ТАЙС» звернулось у грудні 2013
року, тобто після спливу строків
позовної давності щодо вимог про
стягнення і пені, і 30 % річних та
інфляційних втрат.

Водночас, як зазначено у ч. 1 пп. 4.4.1 п. 4.4
постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.,
у дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК
України), господарському суду
необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу.

Також слід відзначити, що заміна сторін
у зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності (ст. 262 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги ТОВ
«Компанія «НІКО-ТАЙС» щодо стягнення
4276,35 грн. пені, 1716,10 грн. інфляційних
втрат та 6258,60 грн. 30% річних не
підлягають задоволенню у повному
обсязі з огляду на сплив строків
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі -
відповідачем-2.

Витрати зі сплати судового збору, а
також витрати на оплату послуг
адвоката, у відповідності до ч. 5 ст. 49
ГПК України, у разі відмови у
задоволенні позову покладаються судом
на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення підписане
24.11.2014 р.

Суддя
В.М. Бабкіна