ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"11" листопада 2014 р.Справа №
921/1188/14-г/17УХВАЛА
про припинення провадження у справі
Господарський суд Тернопільської
у складі судді Андрусик Н.О.
розглянув справу
за позовом: Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, с.Білокриниця Кременецького
району Тернопільської області
до відповідача: Приватного
підприємства "Білокриниця",
с.Білокриниця Кременецького району
Тернопільської області
про визнання дійсним договору купівлі -
продажу будівель пожежного депо та
автомобільних гаражів від 22.08.2011р. та
визнання права власності на майно,
за участі представників:
позивача: ОСОБА_2, адвокат, договір без
номера від 16.09.2014р., ордер серії НОМЕР_2;
відповідача: не з'явився.
В судовому засіданні представнику
позивача роз'яснено його процесуальні
права та обов'язки, передбачені
статтями 20, 22, 811 Господарського
процесуального кодексу України.
За відсутності відповідного
клопотання технічна фіксація судового
процесу технічними засобами не
Суб'єкт підприємницької діяльності
фізична особа-підприємець ОСОБА_1,
с.Білокриниця Кременецького району
Тернопільської області, звернувся
23.10.2014р. (згідно відтиску штампу вхідної
кореспонденції суду) до господарського
суду Тернопільської області з позовом
до Приватного підприємства
"Білокриниця", с.Білокриниця
Кременецького району Тернопільської
області, про визнання дійсним договору
купівлі - продажу будівель пожежного
депо та автомобільних гаражів від
22.08.2011р., укладеного між фізичною особою
ОСОБА_1 та Приватним підприємством
"Білокриниця", та про визнання за
підприємцем права власності на будівлі
пожежного депо та автомобільних
гаражів, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.
Позов обґрунтовується копіями
наступних документів: договору
купівлі-продажу від 22.08.2011р.; акту
прийому - передачі від 22.08.2011р.;
протоколу загальних зборів
засновників ПП "Білокриниця" від
21.08.2011р.; накладної №5 від 22.08.2011р.;
рішень про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень №16424881
та №16425379 від 13.10.2014р.; рішення
господарського суду Тернопільської
області від 02.07.2009р. по справі №13/69-1215;
копіями технічних паспортів на
нежитлову будівлю, пожарне депо та
гаражів для автомашин; іншими
Ухвалою господарського суду від
27.10.2014р. позовну заяву підприємця
прийнято до розгляду та призначено
судове засідання на 11.11.2014р.;
витребувано додаткові матеріали,
необхідні для розгляду спору, а також,
зважаючи на характер спору та існуючі
правовідносини, що склалися між
учасниками судового процесу, явку
уповноважених представників сторін в
судовому засіданні, визнано
Позивачем через канцелярію суду
пояснення щодо обґрунтування позовних
вимог, згідно яких правовим
обґрунтуванням позовних вимог
позивачем вказано положення ст.392 ЦК
України, оскільки вважає, що сторони
договору купівлі - продажу виконали
його умови і власником спірного майна є
підприємець. Водночас, позивач надав
докази на підтвердження свого
правового статусу як суб'єкта
господарювання, довідку про балансову
вартість спірного майна та копію
рішення господарського суду
Тернопільської області від 22.09.2014р. у
справі №921/969/14-г/13, порушеної за позовом
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
Приватного підприємства "Білокриниця",
про визнання дійсним договору купівлі -
продажу будівель зерноскладів від
22.08.2011р. та про визнання права власності
на майно.

Представник позивача в судовому
засіданні 11.11.2014р. заявлені позовні
вимоги підтримав в повному обсязі.
Серед іншого, зазначив, що ціна позову
визначена позивачем, виходячи із
балансової вартості спірного майна та
суми договору купівлі-продажу. Звернув
увагу на те, що сторонами договір
купівлі - продажу нерухомого майна від
22.08.2011р. виконано повністю. Так,
покупцем (позивачем у справі) сплачено
вартість придбаного майна в свою чергу,
відповідач як продавець передав майно
у власність ОСОБА_1 за актом приймання -
передачі від 22.08.2011р.

Стосовно відсутності нотаріального
посвідчення спірного договору
купівлі-продажу, то останнє не
здійснено по причині відсутності
зареєстрованого належним чином за
Приватним підприємством "Білокриниця",
як продавцем будівель, права
користування земельною ділянкою, на
якій розташоване спірне майно і дана
обставина послугувала підставою для
відмови в посвідченні договору купівлі
- продажу будівель пожежного депо та
автомобільних гаражів від 22.08.2011р.

Крім того, Реєстраційною службою
Кременецького районного управління
юстиції Тернопільської області також
відмовлено позивачу в реєстрації за
ним права власності на спірне майно з
посиланням на приписи ст. 657 ЦК України,
що вбачається з рішення № 16425379 від
13.10.2014 року. Таким чином, за твердженням
представника позивача його право
власності не визнається реєстраційною
службою на будівлі пожежного депо та
автомобільних гаражів.

Крім того, позивач зазначив, що на
момент укладення спірного договору
ОСОБА_1 не набув статусу суб'єкта
підприємницької діяльності (фізичної
особи - підприємця). Проте, спірні
будівлі придбані ним для здійснення
підприємницької діяльності в
подальшому. Так, 10.02.2012р. було внесено
запис про проведення державної
реєстрації ОСОБА_1, як фізичної особи -
підприємця, тому є підстави вважати, що
право власності на спірне майно
належить фізичній особі як підприємцю.

Відповідач участь повноважного
представника в судовому засіданні не
забезпечив. У поданому через
канцелярію суду (вх.№19937 від 04.11.2014р.)
відзиві на позовну заяву, підприємство
просить справу розглядати без участі у
судовому засіданні його
уповноваженого представника. По суті
позовних вимог, Приватним
підприємством "Білокриниця" у відзиві
зазначено, що дійсно, 22.08.2011р. між
підприємством та громадянином ОСОБА_1
було укладено спірний договір купівлі -
продажу будівель, який сторонами
виконано у повному обсязі. При цьому,
Приватне підприємство "Білокриниця" не
заперечує право власності позивача на
будівлі пожежного депо та
автомобільних гаражів. Звертає увагу
суду на той факт, що ним як юридичною
особою також не було оформлено у
встановленому законом порядку права
власності на відчужене позивачу
нерухоме майно, однак вважало себе
власником даного майна на підставі
рішення господарського суду
Тернопільської області від 02.07.2009р.
№13/69-1215, про визнання дійсним договору
купівлі - продажу нежитлової будівлі
від 02.06.2009р., укладеного між Приватним
підприємством "Білокриниця" та
Сільськогосподарським виробничим
кооперативом "Біла криниця".

Розглянувши позовні матеріали,
додатково долучені докази та
заслухавши доводи представника
позивача, суд встановив наступне.

02 липня 2009 року рішенням
господарського суду Тернопільської
області у справі №13/69-1215, порушеної за
позовом Приватного підприємства
"Білокриниця" до
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу "Біла криниця", задоволено
позов та визнано дійсним договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі від
02.06.2009р., що укладений між сторонами по
справі; визнано за Приватним
підприємством "Білокриниця" право
власності на будівлю пожежного депо в
цілому, що знаходиться по АДРЕСА_1 та на
будівлю автомобільних гаражів в
цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2.

22 серпня 2011 року між Приватним
підприємством "Білокриниця", на
підставі протоколу загальних зборів
приватного підприємства "Білокриниця"
від 21.08.2011р., як Продавцем, та фізичною
особою ОСОБА_1, як Покупцем, укладено
договір купівлі-продажу будівель
пожежного депо та автомобільних
гаражів (далі - Договір), згідно умов
якого Продавець, отримавши від Покупця
грошові кошти, в якості оплати ціни
предмета договору, зобов'язався
передати за актом приймання - передачі
у власність Покупцю будівлі пожежного
депо та автомобільних гаражів, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2, а Покупець зобов'язався
прийняти вказані будівлі (для
здійснення підприємницької
діяльності) та сплатити їх ціну
(26380,00грн з ПДВ) готівкою Продавцю в день
підписання акту прийому - передачі
будівель (п.п.1, 3, 4, 5 Договору).

Відповідно до п.2 Договору право
власності на будівлі переходить до
Покупця з моменту сплати коштів за
придбане майно та з моменту підписання
сторонами акту прийому - передачі.

Згідно накладної №5 від 22.08.2011р. та
відповідно до акта передачі-приймання
від 22 серпня 2011р. Приватним
підприємством "Білокриниця" передано, а
ОСОБА_1 прийнято у власність будівлі
пожежного депо та автомобільних
гаражів, які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, що, в свою чергу,
свідчить про повне виконання ними умов
договору купівлі-продажу від 22 серпня
2011р. (п. 2 Акту від 22.08.2011 року).

Крім того, з матеріалів справи
вбачається що 15 серпня 2014 року
Кременецьким районним комунальним
бюро технічної інвентаризації на
замовлення Приватного підприємства
"Білокриниця" виготовлено два технічні
паспорти на нежитлові будівлі
пожарного депо (інвентаризаційна
справа № 12448) та будівлі гаражів для
автомобілів (інвентаризаційна справа
№ 12442), розташованих за адресою: АДРЕСА_1
та АДРЕСА_2.

Згідно даних технічних паспортів,
загальна площа будівель пожежного
депо становить 121,2 кв.м.; загальна площа
гаражів - 1057,5 кв.м.

В жовтні 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1, звернувся до
приватного підприємства "Білокриниця"
із листом-повідомленням прибути
14.10.2014р. о 10:00год. у нотаріальну контору
до приватного нотаріуса ОСОБА_4 з метою
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
22.08.2011 року, який отримано згідно
відмітки на листі ОСОБА_5 Згідно
наданої відповідачем відповіді
вказано, що договір купівлі - продажу
виконаний сторонами в повному обсязі.

Того ж дня, 13.10.2014р., державний
реєстратор прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Кременецького
районного управління юстиції
Тернопільської області, розглянувши
заяви фізичної особи ОСОБА_1 про
реєстрацію права власності на
нежитлові будівлі пожарного депо та
гаражів для автомобілів, розташованих
за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, та
долучені до них документи, прийняв
рішення за №№16424881, 16425379 про відмову у
державній реєстрації права власності
на згадані нежитлові будівлі за
фізичною особо ОСОБА_1

Наведене є підставою на думку позивача
для визнання договору купівлі-продажу
від 22.08.2011 року дійсним в судовому
порядку.

Оцінивши наявні в матеріалах справи
документи за своїм внутрішнім
переконанням, господарський суд дійшов
висновку про припинення провадження у
справі. При цьому, суд враховує таке.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11
ЦК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України,
321 ЦК України ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання, а також на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Позивачем є особа, яка подала позов про
захист порушеного чи оспорюваного
права або охоронюваного законом
інтересу, яка визначає і обґрунтовує в
позовній заяві у чому саме полягає
порушення її прав та інтересів, а суд
перевіряє ці доводи, і в залежності від
встановленого, вирішує питання про
наявність чи відсутність підстав для
правового захисту.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені частиною 2
статті 16 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, визначений вказаною нормою
закону перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів не є
вичерпним. Так, за приписами ч.3 цієї
статті, суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Предметом позовних вимог у даній
справі є визнання дійсним договору
купівлі - продажу нерухомого майна та
визнання права власності на нього.
Позов пред'явлено до іншої сторони
спірного договору купівлі - продажу,
тобто - продавця.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, необхідно
перевіряти, чи підлягав правочин
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
ухилялася сторона від його посвідчення
і чи немає підстав для визнання
правочину нікчемним (невідповідність
умовам законодавства). У кожному
конкретному випадку підлягає
встановленню, який правочин вчинено та
яка форма передбачена саме для цього
правочину законом, що діяв на момент
вчинення (п.13 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 16.11.2009р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними").

Таким чином, наявність правових
підстав для визнання договору, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним в судовому порядку обумовлено
одночасною наявністю певних обставин,
а саме: встановлена законом або
домовленістю сторін обов'язковість
нотаріального посвідчення правочину;
наявність факту ухилення однієї із
сторін від нотаріального посвідчення
правочину; погодження сторонами
правочину усіх його істотних умов;
наявність факту повного або часткового
виконання правочину.

Так, умови договору купівлі - продажу
будівель пожежного депо та
автомобільних гаражів від 22.08.2011р.
свідчать, що між сторонами виникли
правовідносини з купівлі-продажу
нерухомого майна, які регулюються
нормами глави 54 Цивільного кодексу
України (купівля - продаж).

Відповідно до статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає, або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає, або зобов'язується прийняти
майно (товар) і оплатити за нього певну
грошову суму.

При цьому, статтею 334 Цивільного
кодексу України (в редакції чинній
станом на момент укладення договору
купівлі-продажу) встановлено, що право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним. Якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 статті 209 ЦК України (в
редакції, чинній на момент укладення
договору купівлі-продажу) визначено, що
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін.

В силу положень статті 657 Цивільного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент укладення договору
купівлі-продажу) договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК (в редакції Закону
від 11 лютого 2010 р. N 1878-VI "Про внесення
змін до Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" та інших
законодавчих актів України"; далі -
Закон N 1878-VI) права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації,
виникають з дати такої реєстрації
відповідно до закону. До 01 січня 2013 року
правочини щодо нерухомості підлягали
державній реєстрації.

У разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним
(ст. 220 ЦК України).

Проте, норма ч.2 ст.220 ЦК України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони є неукладеними і
не створюють прав та обов'язків для
сторін. Така правова позиція наведена у
п.13 постанові Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009року №9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними".

Між тим, у зв'язку із недодержанням
вимог закону про нотаріальне
посвідчення правочину договір може
бути визнано дійсним лише з підстав,
встановлених статтями 218 та 220 ЦК
України. Інші вимоги щодо визнання
таких договорів дійсними не
відповідають можливим способам
захисту цивільних прав та інтересів
(ст.16 ЦК України та ч.2 ст.20 ГК України).
Така правова позиція викладена у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009року №9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", а також у п.3.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними".

Отже, виходячи із системного аналізу
правовідносин, що склалися між
учасниками судового процесу та норм
цивільного законодавства станом на
дату виникнення спірних правовідносин,
суд доходить висновку, що спірний
договір купівлі - продажу будівлі
пожежного депо та автомобільних
гаражів підлягав, як нотаріальному
посвідченню, так і державній
реєстрації.

Згідно із ст.2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" державна
реєстрація речових прав на нерухоме -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто реєстрацією є запис, фіксація
фактів або явищ для обліку та надання
їм статусу офіційного визнання актів,
унесення до списку або книги обліку.

Як встановлено судом, рішенням
господарського суду Тернопільської
області від 02.07.2009р. у справі №13/69-1215,
визнано дійсним договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі від
02.06.2009р., що укладений між
сільськогосподарським виробничим
кооперативом "Біла криниця" та
Приватним підприємством "Білокриниця"
та визнано за Приватним підприємством
"Білокриниця" право власності на
будівлю пожежного депо в цілому, що
знаходиться по АДРЕСА_1 та на будівлю
автомобільних гаражів в цілому, що
знаходиться по АДРЕСА_2

Відповідно до ст.19 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" в
редакціях, чинних на дату прийняття
рішення господарським судом
Тернопільської області від 02.07.2009р. у
справі №13/69-1215, державна реєстрації
прав проводилася, серед іншого, на
підставі договорів, укладених у
порядку, встановленому законом та
рішень судів, що набрали законної сили.

Всупереч наведеним нормам закону,
право власності на спірне майно у
встановленому законом порядку, станом
на дату укладення договору купівлі -
продажу від 22.08.2011р., не було
зареєстровано за Приватним
підприємством "Білокриниця" на
підставі судового рішення від 02.08.2009
року, і відповідно, в подальшому не
могло бути зареєстровано за позивачем
у даній справі на підставі спірного
договору.

Таким чином, суд звертає увагу, що
Приватне підприємство "Білокриниця" не
реалізувало свого права як власника на
спірне майно, згідно рішення
господарського суду від 02.07.2009р. у
справі №13/69-1215, шляхом здійснення
відповідної державної реєстрації
такого права.

Відповідно до ст.ст.33, 43 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, матеріалами справи, зокрема,
відповіддю підприємства на звернення
позивача, не підтверджується факт
ухилення відповідача у справі від
нотаріального посвідчення спірного
договору. Навпаки, підприємство у своїй
відповіді на прохання підприємця
забезпечити явку уповноваженого
представника в нотаріальну контору для
нотаріального посвідчення договору
купівлі - продажу, повідомило, що даний
договір сторонами виконано у повному
обсязі.

Отже, дослідивши усі обставини справи,
судом встановлено, що позивачем
всупереч вимог ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України не доведено безповоротного
ухилення відповідача від
нотаріального посвідчення договору
купівлі - продажу як і факту оспорення
чи невизнання спірного договору даною
юридичною особою.

З урахуванням встановленого правових
підстав для визнання договору купівлі
продажу від 22.08.2011 року дійсним, суд не
вбачає.

Водночас, як вбачається із тексту
позовної заяви, яку підтримав
уповноважений представник позивача у
судовому засіданні, підприємець
звернувся до приватного підприємства
"Білокриниця", як сторони договору
купівлі - продажу, про визнання права
власності на нерухоме майно. В
обґрунтування заявлених вимог позивач
посилається на норми ст.392 ЦК України, в
силу положень якої особа має право
звернутися до суду з позовом про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншими
особами (за умови, що позивач не
перебуває з цими особами у
зобов'язальних відносинах, оскільки
права осіб, які перебувають у
зобов'язальних відносинах, повинні
захищатися за допомогою відповідних
норм інституту зобов'язального права).

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК
України є відсутність іншого, окрім
судового, шляху для відновлення
порушеного права.

Відповідачем у позові про визнання
права власності є будь-яка особа, яка
сумнівається в належності майна
позивачеві або не визнає за ним права
здійснювати правомочності власника,
або така особа, що має до майна власний
інтерес.

Матеріали справи підтверджують, що
відповідач - приватне підприємство
"Білокриниця", право власності позивача
на спірне майно не заперечує. У відзиві
на позовну заяву підприємство жодних
претензій, що виникають з договору
купівлі - продажу від 22.08.2011р. не має та
вважає його дійсним, а з моменту
передачі приміщень - 22.08.2011 року вважає
ОСОБА_1 власником спірного майна.

За таких обставин, судом встановлено
факт відсутності спору щодо дійсності
договору та права власності на майно за
договором купівлі - продажу від 22.08.2011р.
між сторонами у справі з підстав,
вказаних позивачем, зокрема ст.. 392 ЦК
України.

Крім того, як видно з тексту спірного
договору купівлі-продажу останній
укладено та підписано між приватним
підприємством "Білокриниця" (як
продавцем) та фізичною особою
ОСОБА_1В.(як покупцем).

Предметом договору купівлі-продажу є
нежитлові будівлі та споруди пожежного
депо та автомобільних гаражів, що
знаходяться по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1

Водночас, статтею 21 ГПК України
встановлено, що сторонами в судовому
процесі - позивачами і відповідачами -
можуть бути підприємства та
організації, зазначені у статті 1 цього
Кодексу.

Серед осіб, які мають право звертатися
до господарського суду за захистом
своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів,
фізичних осіб не передбачено (ч.1 ст. 1
ГПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 1 ГПК України у
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Разом із цим законодавчими актами не
передбачено право фізичних осіб
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів, що випливають із
правовідносин договору
купівлі-продажу чи дарування.

Відповідно, позов фізичних осіб про
визнання дійсними договорів, зокрема,
купівлі - продажу майна є також
непідвідомчим господарському суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо спір не
підлягає вирішенню в господарських
судах України.

Із тексту спірного договору
вбачається, та це встановлено судом, що
правочин укладено між ОСОБА_1, як
фізичною особою, та приватним
підприємством "Білокриниця". Згідно
договору фізична особа ОСОБА_1 оплатив
та прийняв у власність нерухоме майно -
нежитлові будівлі пожежного депо та
автомобільних гаражів.

Представник позивача стверджує, що
нерухоме майно придбано фізичною
особою ОСОБА_1 для здійснення
підприємницької діяльності в
подальшому.

Проте, суд критично ставиться до такого
обґрунтування позиції позивача, з
огляду на наступне.

Статус фізичної особи - підприємця - це
юридичний статус, який засвідчує
право особи на заняття підприємницькою
діяльністю.

При цьому, юридичний статус "фізична
особа - підприємець" сам по собі не
впливає і ніяким чином не обмежує
будь-які правомочності особи, які
випливають з її цивільної право-, та
дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 128
Господарського кодексу України
громадянин визнається суб'єктом
господарювання у разі здійснення ним
підприємницької діяльності за умови
державної реєстрації його як
підприємця без статусу юридичної
особи відповідно до статті 58 цього
Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що
державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1), проведено лише 10.02.2012р. ,
про що державним реєстратором внесено
запис за №0003745 до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців (виписка
серії АБ №368346, сформована 30.10.2014р.).

Під час здійснення підприємницької
діяльності фізичні особи - підприємці
реалізують свою господарську
діяльність, тобто сукупність
господарських прав та обов'язків. При
цьому, решта прав та обов'язків
фізичної особи, що становлять її
правоздатність як людини, набуваються
та виконуються нею поза межами
здійснення господарської діяльності, в
порядку реалізації нею її цивільної
дієздатності, передбаченої Цивільним
кодексом України та регулюються ним.

Згідно зі статтею 325 Цивільного кодексу
України суб'єктами права приватної
власності є фізичні та юридичні особи.
Фізичні та юридичні особи можуть бути
власниками будь-якого майна, за
винятком окремих видів майна, які
відповідно до закону не можуть їм
належати. При цьому, власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом (частина перша
статті 320 Цивільного кодексу
України).

Тобто, правовий статус фізичної особи -
підприємця не впливає на правовий
режим майна, що перебуває у його
власності, а отже, нерухоме майно має
реєструватися за фізичною особою.

Дана позиція також підтверджена і
діями самого позивача, котрий як
фізична особа звернувся до
Реєстраційної служби із заявою про
реєстрацію права власності на спірне
нерухоме майно.

Судом встановлено, що державний
реєстратор прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Кременецького
районного управління юстиції
Тернопільської області 13.10.2014р.
рішеннями №16424881 та №16425379 відмовив
ОСОБА_1 як фізичній особі у реєстрації
права власності на нерухоме майно -
будівлі пожежного депо та
автомобільних гаражів, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

При цьому, суд вважає за необхідне
звернути увагу позивача на те, що
відмова органу державної реєстрації
прав в оформленні права власності на
об'єкт нерухомого майна у зв'язку з
ненаданням необхідних документів для
оформлення такого права не є
оспорюванням права власності на об'єкт
нерухомого майна. Такої позиції
дотримується Верховний Суд України у
постанові від 20 червня 2011 року у справі
№3-55гс11.

Зважаючи, що згідно тексту договору
купівлі - продажу будівель пожежного
депо та автомобільних гаражів від
22.08.2011р. покупцем виступає ОСОБА_1;
також, даній особі передано нежитлові
будівлі згідно акту передачі -
приймання від 22.08.2011р., останній на
момент укладення договору не набув
статусу суб"єкта підприємницької
діяльності у встановленому законом
порядку, адже державну реєстрацію його
як фізичної особи -підприємця
здійснено 10.02.2012 року , тому суд вважає
що в даному випадку порушено право
власності ОСОБА_1 як громадянина.

З огляду на викладене та враховуючи
суб'єктний склад сторін у спорі та
правовідносин, що виникли між
учасниками судового процесу, зважаючи
на предмет, підстави позову,
провадження у справі підлягає
припиненню на підставі п.1 ч.1 ст. 80 ГПК
України.

Судові витрати відповідно до вимог
ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
позивачу не відшкодовуються.

Статтею 7 Закону України "Про судовий
збір" передбачено підстави повернення
судового збору, перелік яких є
вичерпним. У їх числі не зазначено
такої підстави, як припинення
провадження у справі (п.5.1 постанови
Пленуму вищого господарського суду
України від 21 лютого 2013 року №7 "Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України").

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
42 - 47, 22, 33, 43, 44, 47, 49, п.1 ч.1 ст. 80, ст.86 ГПК
України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі припинити.

Суддя
Н.О. Андрусик