КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2014 р. Справа№ 910/15055/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання:
Білецькому Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Кисіль А.В. (дов. №б/н від
14.04.2014 року);

від відповідача - Становова Ю.В. (дов.
№цхп-15/72 від 11.06.2014 року);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

державного підприємства матеріально -
технічного забезпечення залізничного
транспорту України
"Укрзалізничпостач"

на рішення господарського суду міста
Києва від 18.09.2014 року

у справі №910/15055/14 (суддя В.І. Пінчук)

за позовом публічного акціонерного
товариства "Науково - виробниче
акціонерне товариство
"ВНДІкомпресормаш", м. Суми

до державного підприємства
матеріально - технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач", м. Київ

про стягнення 203 244,70 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року публічне акціонерне
товариство "Науково - виробниче
акціонерне товариство
"ВНДІкомпресормаш" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до державного підприємства
матеріально - технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" про стягнення 203
244,70 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 18.09.2014 року у справі №910/15055/14
позов задоволено. Суд вирішив стягнути
з державного підприємства матеріально
- технічного забезпечення залізничного
транспорту України
"Укрзалізничпостач" на користь
публічного акціонерного товариства
"Науково - виробниче акціонерне
товариство "ВНДІкомпресормаш" 192 620 грн.
00 коп. основного боргу, 3 068 грн. 20 коп.
пені, 968 грн. 90 коп. - 3% річних, 6 587 грн. 60
коп. збитків від інфляції та 4 065 грн. 00
коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що позивачем доведено,
а відповідачем належними та
допустимими доказами не спростовано
неналежне виконання останнім умов
договору поставки №ЦХП-06-03113-01 від
30.12.2013 року щодо своєчасної оплати
поставленого товару та виконаних
пусконалагоджувальних робіт.
Враховуючи порушення відповідачем
грошового зобов'язання, суд дійшов
висновку про обгрунтованість позовних
вимог про стягнення штрафних санкцій.

Не погодившись із вказаним рішенням,
державне підприємство матеріально -
технічного забезпечення залізничного
транспорту України
"Укрзалізничпостач" подало до
Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
18.09.2014 року у справі №910/15055/14 та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити частково.

В обгрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на те, що
є державним підприємством, та
стягнення штрафних санкцій може
призвести до порушення економічних
інтересів держави та відповідно до ст.
233 Господарського кодексу України, ст.
551 Цивільного кодексу України суд
першої інстанції не зменшив розмір
пені на 50%, що, на думку скаржника, є
підставою для скасування рішення.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.10.2014 року
прийнято апеляційну скаргу державного
підприємства матеріально - технічного
забезпечення залізничного транспорту
України "Укрзалізничпостач" на рішення
господарського суду міста Києва від
18.09.2014 року у справі №910/15055/14 до
провадження у складі колегії суддів:
головуюча суддя Агрикова О.В., судді
Рудченко С.Г., Жук Г.А. та призначено
розгляд справи на 19.11.2014 року.

В судове засідання, призначене на 19.11.2014
року, з'явились представники сторін та
надали усні пояснення по суті спору.
Представник позивача заперечував щодо
задоволення апеляційної скарги.
Представник відповідача підтримав
вимоги апеляційної скарги, просив суд
скасувати рішення місцевого суду,
позовні вимоги задовольнити частково.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 30.12.2013 року між публічним
акціонерним товариством
«Науково-виробниче акціонерне
товариство «ВНДІкомпресормаш»
(постачальник) та Державним
підприємством матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України «Укрзалізничпостач» (замовник)
було укладено договір поставки
№ЦХП-06-03113-01 (а.с. 9-11) (далі за текстом -
договір).

Відповідно до п.1.1. вказаного договору
постачальник зобов'язується поставити
та передати у власність, а замовник
прийняти та оплатити продукцію,
найменування, марка й кількість якої
вказується в специфікації, яка є
невід'ємною частиною договору, на
умовах, що викладені у цьому договорі.

Пунктом 1.2. договору передбачено
найменування продукції, а саме помпи
повітряні чи вакуумні; компресори
повітряні чи інші газові (станція
компресорна НГЕ-10/0,7М; станція
компресорна НГЕ-15/0,7; компресор
роторний ВР45-10/1,3; установка
компресорна ВВ-32/8 А1 УЗ).

У відповідності до п.5.1. договору
постачальник здійснює поставку
продукції автомобільним або
залізничним транспортом загального
користування на умовах СРТ, пункт
призначення - згідно рознарядки
замовника (відповідно до вимог
«Інкотермс» редакція 2010 року).

Згідно з п.5.2 договору поставка
продукції проводиться партіями
протягом терміну дії договору, тільки
після письмової рознарядки замовника,
яка вважається дозволом на поставку та
підтвердженням готовності замовника
до прийому продукції.

Кожна партія продукції постачається
протягом 30 - ти календарних днів з дати
письмової рознарядки замовника, якщо
інше не вказано у рознарядці.

Пунктом 5.3. договору сторони дійшли
згоди про те, що датою поставки
продукції вважається дата приймання
цієї продукції вантажоодержувачем -
кінцевим одержувачем - структурним
підрозділом залізниці зазначеної в
рознарядці замовника, що
підтверджується належно оформленим
актом прийому - передачі, який
підписується представниками
вантажоодержувача, постачальника та
затверджується керівництвом служби
залізниці вантажоодержувача, оригінал
якого надається замовнику.

Згідно з п. 5.6 вказаного договору,
постачальник проводить монтаж, наладку
(пусконалагоджувальні роботи ) та
навчання працівників, пов'язаних з її
обслуговуванням, в 20-денний термін з
дати направлення повідомлення
замовника про готовність
вантажоодержувача - кінцевого
одержувача - структурного підрозділу
залізниці до проведення
пусконалагоджувальних робіт, що
підтверджується актами
пусконалагоджувальних робіт,
підписаними представниками
постачальника та вантажоодержувача -
кінцевого одержувача - структурного
підрозділу залізниці.

Пунктом 6.2. договору сторонами
встановлено, що датою оплати
вважається дата відправлення коштів
замовником за банківськими
реквізитами постачальника.

У відповідності до п.6.3. договору
остаточні фінансові взаєморозрахунки
сторони здійснюють після підписання
Акту звірки, який складається і
підписується уповноваженими
сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, на підставі
отриманої письмової рознарядки
№ЦХП-20/8145 від 31.12.2013 року (а.с. 13) про
готовність відповідача до отримання
товару, позивач поставив останньому
товар, а саме - станцію компресорну НГЕ
-10/0,7 М в кількості 1 шт. на суму 192 620,00
грн.

Факт передачі товару підтверджується
актом приймання - передачі обладнання
від 31.12.2013 року (а.с. 14), скріпленим
підписами та печатками сторін.

Також, колегією суддів встановлено, що
на виконання умов договору, позивачем
було виставлено відповідачу рахунок на
оплату №КМ00002702 від 31.12.2013 року (а.с. 15).

Відповідно до вимог п. 5.6 договору були
виконані пусконалагоджувальні роботи,
що підтверджується протоколом
пусконаладки станції компресорної
НГЕ-10/0,7 М від 28.01.2014 року (а.с. 16).

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по оплаті поставленого
товару за договором, у зв'язку з чим
позивач вказує на існування
заборгованості відповідача у розмірі
192 620,00 грн.

За своєю правовою природою зазначений
договір є договором поставки, а відтак
між сторонами виникли правовідносини,
які підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як вже було зазначено, на виконання
умов договору позивачем поставлялася,
а відповідачем приймалась продукція на
загальну суму 192 620,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно до частини 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

За ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Пунктом 6.1 вказаного договору сторони
домовились про те, що розрахунки за
поставлений товар та введений в
експлуатацію товар здійснюються
відповідачем наступним чином:

- відповідач перераховує позивачу
оплату в розмірі 90% від вартості
поставленого товару протягом 75
банківських днів з дня поставки товару.

- остаточний розрахунок в розмірі 10%
від вартості поставленого товару
здійснюється протягом 75 банківських
днів після підписання та надання
замовнику акту пусконалагоджувальних
робіт, підписаного представниками
постачальника та вантажоодержувача -
кінцевого одержувача - структурного
підрозділу залізниці у відповідності з
рахунком-фактурою на партію,
обумовлену згідно з п.5.2.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

З матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку із неналежним виконанням
договору у відповідача утворилась
заборгованість у розмірі 192 620,00 грн.

Вказана заборгованість також
підтверджується Актом звірки поставок
та розрахунків станом на 30.04.2014 року
(а.с. 18), скріпленим підписами та
печатками сторін, у відповідності до
якого заборгованість відповідача
складає 192 620,00 грн.

Крім того, існування вказаної
заборгованості не заперечувалась
відповідачем у судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції з приводу того, що всупереч
ст. 530 Цивільного кодексу України та п.
6.1 договору, відповідачем було порушено
своє зобов'язання за договором, яке
полягає в простроченні оплати
поставленого товару у розмірі 192 620,00
грн., з огляду на що позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено позовні
вимоги про стягнення з відповідача
пені у розмірі 3 068,20 грн., 3% річних у
розмірі 968,90 грн. та збитків від
інфляції у сумі 6 587,60 грн.

Щодо стягнення суми пені, колегія
суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач у встановлений договором
строк свого обов'язку по перерахуванню
коштів не виконав, допустивши
прострочення виконання грошового
зобов'язання, тому дії відповідача є
порушенням договірних зобов'язань (ст.
610 Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом або договором
відповідальності.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, якими
зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України визначено, що розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 10.6 договору передбачено, що в
разі несвоєчасної оплати за поставлену
продукцію, замовник сплачує
постачальнику пеню в розмірі облікової
ставки НБУ від вартості несплаченої
продукції за кожен день прострочення.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» від
22.11.1996 року розмір пені обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Враховуючи, що судом встановлено факт
прострочення виконання грошового
зобов'язання, то вимоги позивача про
стягнення пені у розмірі 3 068,20 грн.
нарахованої з урахуванням ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та в межах визначених ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України
визнаються колегією суддів
обґрунтованими. При цьому, судом
апеляційної інстанції перевірено
розрахунки пені, здійснені позивачем
та прийняті місцевим господарським
судом, та встановлено їх арифметичну
правильність.

Щодо тверджень відповідача, які
викладені у апеляційній скарзі, з
приводу того, що суд першої інстанції у
порушення вимог законодавства не
врахував матеріальне становище та не
зменшив розмір штрафних санкцій у
відповідності до ст. 233 Господарського
кодексу України, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
окремих випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу
України у разі якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається,
що зменшення розміру заявленої до
стягнення пені є правом суду, а за
відсутності переліку таких виняткових
обставин, господарський суд оцінивши
надані сторонами докази та обставини
справи у їх сукупності на власний
розсуд вирішує питання про наявність
або відсутність у кожному конкретному
випадку обставин, за яких можливе
зменшення пені.

При цьому, вирішуючи питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо (п.
3.17.4. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 року № 18).

Проте, відповідач не обґрунтував
належними доказами винятковості
обставин, які призвели до порушення ним
умов договору, невідповідності розміру
штрафу наслідкам порушення та інших
обставин, з якими законодавець пов'язує
право суду на зменшення штрафних
санкцій.

При цьому твердження, на які
посилається відповідач, не
підтверджено належними та допустимими
доказами, з огляду на що не можуть бути
підставами для зменшення розміру
неустойки.

Так, посилання апелянта на те, що
відповідач є державною установою, з
огляду на що просить колегію суддів
зменшити розмір пені на 50% не
приймаються колегією суддів, оскільки
вказане не є підставою для звільнення
від відповідальності за порушення
зобов'язання. Інших доводів
винятковості обставин, які призвели до
порушення умов договору, відповідачем
наведено не було.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що заявлена до стягнення пеня у сумі 3
068,20 грн. в порівнянні з розміром
основного боргу не є суттєво великою.

За таких обстави, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав для
зменшення розміру штрафу.

Щодо стягнення 3% річних та збитків від
інфляції колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За умов наведених вище, з огляду на те,
що відповідач прострочив виконання
зобов'язань, а також здійснивши
перевірку наданого позивачем та
прийнятого місцевим господарським
судом розгорнутого розрахунку 3% річних
та збитків від інфляції, колегія суддів
прийшла до висновку, що заявлені суми 3%
річних у розмірі 968,90 грн. та збитків від
інфляції у сумі 6 587,60 грн. є
обґрунтованими та арифметично
правильними.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
господарського суду міста Києва від
18.09.2014 року у справі №910/15055/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного
підприємства матеріально - технічного
забезпечення залізничного транспорту
України "Укрзалізничпостач" на рішення
господарського суду міста Києва від
18.09.2014 року у справі №910/15055/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 18.09.2014 року у справі №910/15055/14
залишити без змін.

3. Справу №910/15055/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
С.Г. Рудченко

Г.А. Жук