ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Справа № 925/115/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Добролюбової
Т.В.суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця
В.О.розглянувши у відкритому судовому
засіданні за участю представників
сторін: позивача: Балковська І.Ю. - дов.
від 16.06.14, відповідача: Юрченко О.А.,
Рубченко Л.О. - дов. від 17.11.14,касаційну
скаргуСільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Воля" на
постановуКиївського апеляційного
господарського судувід08.07.14у
справі№925/115/14 Господарського суду
Черкаської областіза
позовомСільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Воля"доТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Гладківщинське хлібоприймальне
підприємство" провизнання недійсним
договору

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Воля"
звернулося до Господарського суду
Черкаської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гладківщинське
хлібоприймальне підприємство" про
визнання недійсним з моменту
підписання договору про виділення
орендованої землі окремим масивом від
10.11.11, укладеного між сторонами у
справі. Позивач вважав, що цей договір
не є підставою для користування
земельними ділянками; він суперечить
приписам статті 93 Земельного кодексу
України, статі 6 Закону України "Про
оренду землі" та не спрямований на
реальне настання правових наслідків.
Отже, такий договір на підставі
приписів статей 203, 215 Цивільного
кодексу України підлягає визнанню
недійсним у судовому порядку.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 19.03.14 (суддя
Пащенко А.Д.) позов задоволено. Визнано
недійсним на майбутнє договір про
виділення орендованої землі окремим
масивом від 10.11.11, укладений між
сторонами у справі. Суд дійшов висновку
про те, що спірний договір не
відповідає вимогам статі 8 Закону
України "Про оренду землі", оскільки
відсутня згода власників земельних
ділянок на їх передачу в суборенду і
такий договір не пройшов обов'язкової
державної реєстрації у звязку з чим суд
визнав оспорюваний договір недійсним.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
08.07.14 (судді: Яковлєв М.Л., Авдеєв П.В.,
Куксов В.В.) перевірене рішення
місцевого господарського суду
скасовано. У позові відмовлено через
його необґрунтованість. Апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відсутність підстав, з якими закон
пов'язує можливість визнання недійсним
спірного договору.

До Вищого господарського суду
України з касаційною скаргою
звернулося Сільськогосподарське
товариство з обмеженою
відповідальністю "Воля", яке просить
постанову у справі скасувати, а рішення
у справі залишити в силі. Обґрунтовуючи
свої вимоги, товариство наголошує на
порушенні апеляційним господарським
судом приписів статей 6, 509, 627, 774
Цивільного кодексу України, статті 180
Господарського кодексу України, статей
8, 13 Закону України "Про оренду землі".
Товариство вважає, що спірний договір
за своєю природою є договором
суборенди; що він суперечить приписам
статті 8 Закону України "Про оренду
землі", оскільки відсутня згода
власників земельних ділянок на їх
передачу в суборенду і договір не
пройшов обов'язкової державної
реєстрації. Водночас скаржник
наголошує на тому, що строк дії
спірного договору перевищує дію
договорів оренди укладених між
позивачем і власниками земельних
ділянок; що у спірному договорі не
зазначено які саме земельні ділянки
передаються в користування
відповідачеві, а які позивачу. Крім
того, товариство вважає недоведеним
факт використання спірних ділянок
відповідачем та зазначає, що акт
перевірки Державної інспекції
сільського господарства в Черкаській
області від 26.06.14 №5 складений з
порушенням норм законодавства.

Від відповідача судом отримано відзив
на касаційну скаргу, в якому він
просить залишити постанову у справі, а
касаційну скаргу - без задоволення.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г.,
пояснення представників сторін,
переглянувши матеріали справи та
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
приписів чинного законодавства,
відзначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи,
предметом судового розгляду є вимога
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Воля"
заявлена до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гладківщинське
хлібоприймальне підприємство" про
визнання недійсним з моменту
підписання договору про виділення
орендованої землі окремим масивом від
10.11.11, укладеного між сторонами у
справі. Рішенням місцевого
господарського суду було визнано
недійсним спірний договір. При цьому,
суд виходив з того, що такий договір
укладений з порушенням приписів статті
8 Закону України "Про оренду землі", а
тому цей договір є недійсним.
Апеляційний господарський суд,
ухвалюючи постанову у справі та
відмовляючи у позові, виходив з того, що
спірний договір є господарським
договором та регулює порядок обробки
спірних земельних ділянок; що відсутні
підстави для визнання його недійсним.
Проте, такі висновки господарських
судів попередніх інстанцій визнаються
передчасними через не з'ясування усіх
обставин, що мають значення для справи,
з наданням оцінки усім зібраним у
справі доказам та доводам сторін, що є
суттєвим для правильного вирішення
даного спору. Відповідно до підпункту 2
частини 2 статті 16 Цивільного кодексу
України одним із способів захисту
судом цивільних прав та інтересів може
бути, зокрема, визнання правочину
недійсним. Підстави недійсності
правочину унормовані приписами статей
203, 215 Цивільного кодексу України.
Вирішуючи спори про визнання
правочинів, господарських договорів,
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення, укладення, і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин. За
приписами статті 84 Господарського
процесуального кодексу України
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі. Рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору. Статтею 43
Господарського процесуального кодексу
України унормовано, що господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Як вже зазначалося,
задовольняючи позов, місцевий
господарський суд дійшов висновку про
недійсність спірного договору, через
непогодження такого договору із
власниками земельних ділянок та
нездійснення його державної
реєстрації. Проте, при цьому, суд не
встановлював, чи є оспорюваний
правочин вчиненим та з якого моменту,
оскільки не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено
(договір, який не укладено). Водночас
необхідно враховувати, що не
вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), за
якими, окрім іншого, не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення. Крім того, сторони можуть
самі усунути у встановленому порядку
порушення, які тягнуть за собою
визнання правочину недійсним, зокрема,
шляхом: вчинення нового правочину;
погодження правочину з відповідним
державним органом, якщо це необхідно
було для даного правочину, а таке
погодження не було раніше здійснено
тощо. Сторони також не позбавлені права
вчинити правочин про внесення змін до
правочину з метою приведення його у
відповідність із законом, окрім зміни
ціни в договорі після його виконання.
Наведене узгоджується з позицією,
викладеною у Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.05.13
№11. Як убачається з матеріалів справи,
позивач вказував на те, що оспорюваний
правочин суперечить окремим нормам
земельного законодавства та не
породжує будь-яких бажаних сторонам
результатів, а отже, і не надає права
відповідачеві використовувати спірні
земельні ділянки. Відповідач, в свою
чергу, заперечуючи проти позовних
вимог зазначав, що спірний договір був
спрямований на реальне настання
наслідків обумовлених ним та
виконувався обома сторонами. Спір (як
зазначав відповідач) між сторонами
фактично стосується переукладання
цього договору на інших умовах; позивач
звертався до відповідача з
пропозиціями про внесення змін до
нього. Вказані доводи заявлялися
сторонами упродовж усього розгляду
спору, проте ці доводи у повному обсязі
судами не оцінювалися. За приписами
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду у повному обсязі. Отже, метою
апеляційного суду є розгляд справи
повторно. Скасовуючи рішення,
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про те, що спірний договір є
господарським договором і він
виконувався, а тому не убачається
підстав для визнання його недійсним.
Проте, переглядаючи справу в
апеляційному порядку, апеляційний
господарський суд повторного розгляду
справи фактично ухилився, не давши
оцінки усім доводам сторін. Таким
чином, судові для правильного
вирішення даного спору необхідно
встановити усі обставини, що входять до
предмета доведення такого позову,
з'ясувати дійсні правовідносини, які
склались між сторонами, та виходячи з
установленого, застосувати ті норми
права, якими вони регулюються. Оскільки
передбачені процесуальним законом
межі перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в
рішенні суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
матеріалів справи на новий розгляд до
Господарського суду Черкаської
області.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського
апеляційного господарського суду від
08.07.14 у справі №925/115/14 та рішення
Господарського суду Черкаської
області від 19.03.14 скасувати. Справу
скерувати на новий розгляд до
Господарського суду Черкаської
області.

Касаційну скаргу
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Воля"
задовольнити частково.

Головуючий, суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець