КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р. Справа№ 910/10515/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Вітів М.Б.-представник;

Від відповідача: не з'явився;

Від третьої особи: Третьяков М.В.-
представник;

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Унікомбанк"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 11.09.2014

у справі № 910/10515/14 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Унікомбанк"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохімзбут"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Сокар
Україна"

про визнання недійсним договорів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Унікомбанк" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохімзбут" про
визнання недійсними договору
банківської гарантії № БГ-05/2013 від
19.02.2013, договору банківської гарантії №
БГ-08/2013 від 26.04.2013, банківської гарантії
№ БГ-05/2013 від 19.02.2013 та банківської
гарантії № БГ-08/2013 від 26.04.2013.

В процесі розгляду справи судом першої
інстанції ухвалою суду від 26.06.2014
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача Товариство з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім "Сокар Україна"

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 11.09.2014 у позові Публічного
акціонерного товариства "Унікомбанк"
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, Публічне акціонерне товариство
"Унікомбанк" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просять суд
скасувати оскаржуване рішення по цій
справі та прийняти нове, яким позовні
вимоги задовольнити.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Унікомбанк" у справі №
910/10515/14 передано на розгляд колегії
суддів у складі: Головуючого судді
Отрюха Б.В, суддів Михальської Ю.Б. та
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014
зазначену апеляційну скаргу прийнято
до провадження, розгляд справи
призначено на 04.11.2014.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.11.2014 розгляд
справи відкладено до 20.11.2014.

05.11.2014 через відділ документального
забезпечення суду від представника
третьої особи надійшов відзив на
апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 20.11.2014
представники позивача та третьої особи
надали свої пояснення по
справі.Представник відповідача в
судове засідання 20.11.2014 не з"явився, про
причини неявки суд не повідомив.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»,
розпочинаючи судовий розгляд, суддя
має встановити, чи повідомлені про час
і місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1.
вказаної постанови, особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом
Державної судової адміністрації
України від 20 лютого 2013 року № 28
оригінал судового рішення залишається
в матеріалах справи; згідно з пунктом
2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у
лівому нижньому куті оригіналу
процесуального документа, який
виготовляється судом та залишається у
справі, проставляється відповідний
штамп суду з відміткою про
відправлення документа, що містить
вихідний реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправки, підпис
працівника, яким вона здійснена та може
містити відмітку про отримання копії
процесуального документа
уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням
належного надсилання копій
процесуального документа сторонам
судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи,
копії ухвал Київського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014, 04.11.2014 у
справі № 910/10515/14 були надіслані
учасникам судового процесу на адреси,
зазначені в апеляційній скарзі, що
підтверджується відміткою суду на
зворотній стороні ухвал.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає можливим здійснити
перевірку рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку за
наявними матеріалами справи та без
участі представника відповідача.

Беручи до уваги межі перегляду справи у
апеляційній інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду,
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, між Публічним
акціонерним товариством "Унікомбанк"
(гарант) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрохімзбут"
(принципал) було укладено договір про
надання банківської гарантії № БГ-05/2013
від 19.02.2013 (надалі по тексту - Договір №
БГ-05/2013) та договір про надання
банківської гарантії № БГ-08/2013 від
26.04.2013 року (надалі по тексту - Договір №
БГ-05/2013)

Відповідно до пункту 2.1 Договору №
БГ-05/2013 та Договору №БГ-08/2013 гарант у
забезпечення належного виконання
принципалом своїх зобов'язань перед
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Сокар
Україна" (надалі - бенефіціар) (), що знаходиться за адресою:
04080, Україна, м. Київ, вул. Юрківська, буд.
28, оф. 3, зобов'язується протягом двох
робочих днів з дати виконання
принципалом умов пунктів 2.2, 4.1.1, 5.1.1
цього договору надати бенефіціару
банківську гарантію (надалі - гарантія).

Пунктом 2.2. вказаних Договорів
передбачено, що виконання принципалом
своїх зобов'язань щодо відшкодування
суми, яка може бути сплачена гарантом
за гарантією забезпечується всім
майном та коштами принципала
відповідно до чинного законодавства
України.

У пункті 3.1. Договору № БГ-05/2013
визначено, що гранична сума
відповідальності за гарантією, що
надається згідно з п. 2.1 цього договору,
складає 4 000 000,00 грн.

У пункті 3.1. Договору № БГ-08/2013
визначено, що гранична сума
відповідальності за гарантією, що
надається згідно з п. 2.1 цього договору,
складає 10 000 000,00 грн.

Пунктом 3.2 Договору № БГ-05/2013 та
Договору №БГ-08/2013 сторони погодили, що
гарантією за цим договором забезпечено
виконання принципалом зобов'язань, які
виникають за договором постачання
нафтопродуктів № 521-2012 від 29.10.2012 року
зі змінами та доповненнями, укладеним
між принципалом та бенефіціаром
(надалі - договір постачання), зокрема:
якщо принципал , як покупець по
договору постачання, не виконав своїх
зобов'язань і не здійснив оплату за
товар на підставі виставленого
бенефіціаром, як постачальником по
договору постачання, рахунку для
сплати та/або на умовах додаткових угод
до договору постачання.

Згідно з пунктом 3.3 Договору № БГ-05/2013
та Договору №БГ-08/2013 сума гарантії,
визначена в пункті 3.1 цього Договору,
перераховується на рахунок
бенефіціара за умови отримання
гарантом від бенефіціара (банка
бенефіціара) письмової вимоги
бенефіціара про необхідність
здійснення такого платежу з
обов'язковим наданням оригіналів
документів, що підтверджують
невиконання принципалом своїх
зобов'язань, визначених пунктом 3.2
цього Договору, разом із карткою із
зразками підписів та відбитком печатки
бенефіціара, завіреної нотаріально.

Пунктом 3.4 Договору № БГ-05/2013 та
договору №БГ-08/2013 від 26.04.2013 року
передбачено, що у разі настання
гарантійного випадку, а саме -
невиконання принципалом своїх
зобов'язань перед бенефіціаром,
визначених пунктом 3.2. цього Договору,
гарант відповідає перед бенефіціаром в
межах суми, визначеної пунктом 3.1 цього
Договору.

У відповідності до пункту 3.5 вказаних
договорів строк дії гарантії - до 31
грудня 2013 року.

Відповідно до пункту 3.6 та пункту 3.7
Договору № БГ-05/2013 та Договору №БГ-08/2013,
надання гарантії відбувається шляхом
її передачі на паперовому носії
безпосередньо принципалу для
подальшого надання бенефіціару.
Гарантія вважається чинною з дати її
передачі бенефіціару. Якщо гарант не
отримав протягом строку дії гарантії
від банку бенефіціара або від
бенефіціара відмову про прийняття умов
гарантії, то ця гарантія вважається
прийнятою.

Пунктом 3.8 договору № БГ-05/2013 та
договору №БГ-08/2013 визначено, що
зобов'язання гаранта за гарантією
припиняються достроково у випадку
відмови бенефіціара від своїх прав за
гарантією шляхом її повернення гаранту
або шляхом подання гаранту письмової
заяви про звільнення його від
відповідальності за гарантією.

Відповідно до пункту 4.1.1 Договору №
БГ-05/2013 та Договору №БГ-08/2013 принципал
зобов'язаний надати гаранту належним
чином завірену копію договору
постачання та, у разі укладення до
нього змін, копії всіх додаткових угод
до договору постачання.

Відповідно до пункту 4.1.2 Договору №
БГ-05/2013 та Договору №БГ-08/2013, принципал
зобов'язаний протягом 3-х робочих днів
після проведення розрахунків за
договором постачання надати гаранту
довідку про проведення розрахунків
(акт звірки) та копії відповідних
документів про постачання товару та
сплату за товар на користь бенефіціара.

Відповідно до пункту 4.1.8 Договору №
БГ-05/2013 та договору №БГ-08/2013, принципал
зобов'язаний не здійснювати порушень
строків сплати за договором
постачання.

Пунктом 4.1.10.1 Договору № БГ-05/2013 та
договору №БГ-08/2013 передбачено, що
принципал зобов'язаний надавати
гаранту належним чином посвідчені
фінансову звітність, складену
відповідно до Положень (стандартів)
бухгалтерського обліку, затверджених
відповідними наказами Міністерства
фінансів України, та за наявністю
відмітки органів статистики про її
прийняття в строк до 25 числа місяця,
наступного за звітним кварталом - для
звітності за перший, другий, третій
квартал, до 25 лютого - для звітності за
попередній рік.

Пунктом 4.1.10.2 Договору № БГ-05/2013 та
Договору №БГ-08/2013 передбачено, що
принципал зобов'язаний надавати
гаранту банківські довідки про
надходження грошових коштів на поточні
і вкладні (депозитні) рахунки
принципала в інших банківських
установах за попередній звітний
квартал в строк до 10 числа місяця, що
йде за звітнім кварталом.

Пунктом 4.1.10.3 Договору № БГ-05/2013 та
Договору №БГ-08/2013 передбачено, що
принципал зобов'язаний надавати
гаранту не менше 1 разу на квартал в
строк до 10 числа місяця, що йде за
звітнім кварталом - банківські довідки
про наявність кредитної
заборгованості в інших банківських
установах або довідку принципала про
відсутність такої заборгованості в
інших банках.

Пунктом 4.1.10.4 Договору № БГ-05/2013 та
Договору №БГ-08/2013 передбачено, що
принципал зобов'язаний надавати
гаранту щомісячно в строк до 10 числа
звітного місяця довідку принципала з
вичерпним переліком його поточних та
вкладних (депозитних) рахунків станом
на 1 число звітного місяця, сумою
надходжень на ці рахунки за попередній
звітній місяць та розшифровкою сум
поповнення обігових коштів з одного
власного рахунку на інший, сумою
отриманих на такі рахунки кредитних
коштів та коштів, отриманих від
купівлі/продажу іноземної валюти.
Інформація про загальну суму
надходження коштів на рахунки
принципала в обов'язковому порядку має
співпадати з інформацією
щоквартальних довідок банків, в які
такі рахунки відкриті.

Відповідно до пункту 5.1.1 Договору №
БГ-05/2013 принципал сплачує гаранту
комісію за надання гарантії - в день
укладення цього договору до фактичного
надання гарантії, за весь строк дії
гарантії в розмірі 0,15% від суми
гарантії, визначеної в пункті 3.1 цього
договору, в сумі 6 000,00 грн. шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок, визначений пунктом 5.4 цього
договору, або внесення грошових коштів
через касу гаранта в день укладення
цього договору та до отримання
екземпляру банківської гарантії.
Комісія розраховується та сплачується
в національній валюті. При цьому, при
анулюванні гарантії разова сплачена
комісія гарантом не перераховується.

Відповідно до пункту 5.1.1 Договору
№БГ-08/2013 принципал сплачує гаранту
комісію за надання гарантії - в день
укладення цього договору до фактичного
надання гарантії, за весь строк дії
гарантії в розмірі 0,15% від суми
гарантії, визначеної в пункті 3.1 цього
договору, в сумі 15 000,00 грн. шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок, визначений пунктом 5.4 цього
договору, або внесення грошових коштів
через касу гаранта в день укладення
цього договору та до отримання
екземпляру банківської гарантії.
Комісія розраховується та сплачується
в національній валюті. При цьому, при
анулюванні гарантії разова сплачена
комісія гарантом не перераховується.

Відповідно до пункту 6.3 Договору №
БГ-05/2013 та Договору №БГ-08/2013 у разі
невиконання принципалом зобов'язань,
передбачених пунктом 4.1.1 цього
Договору, або невиконання умов пункту
4.1.2 та пункту 5.1 цього договору гарант
звільняється від відповідальності за
невиконання зобов'язань, що виникають у
нього за цим договором.

Пунктом 7.3 Договору № БГ-05/2013 та
Договору №БГ-08/2013 визначено, що
питання, за якими сторони не дійшли
згоди, вирішуються відповідним судом у
порядку, передбаченому чинним
законодавством України.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає про невиконання
відповідачем своїх зобов'язань
передбачених пунктами 4.1.1., 4.1.2., 4.1.7,
4.1.8., 4.1.10.2, 4.1.10.3, 4.1.10.4., що стало
підставою для звернення позивача до
суду з вимогою про зобов'язання
виконання умов договорів.

Окрім того, в обґрунтування позову
позивач також зазначає про
неправомірність умисних дій
відповідача, які полягають у
наступному:

- у не доведені до відома позивача про
факт існування 22 (двадцяти двох)
додаткових угод до договору постачання
нафтопродуктів № 521-2012 від 29.10.2012 року
на момент укладення Договору № БГ-05/2013
та Договору №БГ-08/2013;

- умисному замовчуванні інформації про
зміну умов постачання та розрахунку за
товар за договором постачання
нафтопродуктів № 521-2012 від 29.10.2012 року
після укладення Договору № БГ-05/2013 та
Договору №БГ-08/2013;

- умисне здійснення відповідачем
розрахунків за договором постачання
нафтопродуктів № 521-2012 від 29.10.2012 року з
інших рахунків, з метою позбавлення
позивача можливості здійснення
контролю за виконанням умов Договору №
БГ-05/2013 та Договору №БГ-08/2013;

- умисне замовчування відповідачем
інформації стосовно наявності всіх
поточних та вкладних рахунків
відповідача, приховування суми
надходжень на ці рахунки та ін., з метою
умисного позбавлення позивача
можливості доступу до будь-якої
інформації про хід виконання
відповідачем умов договору постачання
нафтопродуктів № 521-2012 від 29.10.2012 року.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 статті 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
унормовано що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

За загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним. У такому
разі заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

Колегією суддів встановлено, що тексти
оспорюваних договіров свідчать про те,
що їх умови повністю відповідають та
кореспондуються з вимогами чинного
законодавства та погодженні сторонами
під час їх підписання.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №6
від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Слід зазначити, що доведення належними
засобами доказування певних обставин
по справі Господарським процесуальним
кодексом України покладається саме на
особу, яка на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові №30/5009/2733/11 від 02.04.2012 ).

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України містять перелік способів
захисту особистих немайнових або
майнового права та інтересів, якими є:
визнання права, визнання правочину
недійсним, припинення дії, яка порушує
право, відновлення становища, яке
існувало до порушення, примусове
виконання обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди. відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 13 Конституції України
закріплено обов'язок держави
забезпечувати захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання.

Згідно з ст. 55 Конституції України
встановлено, що права і свободи людини
і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції
України реалізовані у ст. 15 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також у
статті 20 ГК України, згідно з якою
держава забезпечує захист прав і
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів. Кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту
відбувається шляхом усунення порушень
цивільного права чи інтересу,
покладення виконання обов'язку по
відновленню порушеного права на
порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту права
саме - заходами, які прямо передбачені
законом з метою припинення оспорювання
або порушення суб'єктивних цивільних
прав та (або) усунення наслідків такого
порушення.

Відповідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі: справи
у спорах, що виникають при укладанні,
зміні, розірванні і виконанні
господарських договорів та з інших
підстав, а також у спорах про визнання
недійсними актів з підстав, зазначених
у законодавстві, крім: спорів, що
виникають при погодженні стандартів та
технічних умов; спорів про
встановлення цін на продукцію (товари),
а також тарифів на послуги (виконання
робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно
до законодавства не можуть бути
встановлені за угодою сторін; інших
спорів, вирішення яких відповідно до
законів України, міждержавних
договорів та угод віднесено до відання
інших органів; справи про банкрутство;
справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції.

Реалізуючи передбачене статтею 64
Конституції України право на судовий
захист, шляхом звернення до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до господарського суду, а також
визначити, чи відповідає обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті.

Слід зазначити, що, захист немайнового
чи майнового права або законного
інтересу відбувається шляхом
прийняття судом рішення про примусове
виконання відповідачем певних дій або
зобов'язання утриматись від вчинення
певних дій. При цьому предмет позову
кореспондує зі способами захисту
права, що визначені в статті 16
Цивільного кодексу України.

Таким чином, в даній справі, визначений
позивачами спосіб захисту в повній
мірі має забезпечувати захист його
порушеного права та відповідати змісту
порушеного права, а також характеру
правовідносин, що існують між
сторонами спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем не вірно обрано спосіб
захисту порушеного права і
охоронюваних законом інтересів.Між
тим, позивач не позбавлений права
звернутися до суду з вимогою про
вирішення спору, обравши спосіб, що
відповідатиме змісту порушеного права
та характеру правовідносин, що
склались між сторонами спору, як то
зобов'язання виконати платіжне
доручення.

В своїй апеляційній скарзі скаржник
наголошує на тому, що відповідач своїми
умисними діями цілеспрямовано ввів в
оману позивача, оскільки відповідач,
знаючи про те, що якби на момент
укладення спірних договорів позивач
володів би інформацією стосовно
наявності 22 додаткових угод до
Договору постачання на момент
укладення Договору № БГ-05/2013 та
Договору №БГ-08/2013, якими було змінено
умови постачання та розрахунку за
товар, в жодному разі не вступив би у
договірні правовідносини, які можуть
спричинити майнові збитки позивачу у
розмірі 14 000 000,00 грн., тобто у
правовідносини, вкрай невигідні для
позивача.

У вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 Цивільного кодексу
України господарські суди повинні мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Відповідно до пункту 3.10. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" № 11 від 29.05.2013 під обманом
слід розуміти умисне введення в оману
представника підприємства, установи,
організації або фізичної особи, що
вчинила правочин, шляхом: повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності; заперечення наявності
обставин, які можуть перешкоджати
вчиненню правочину; замовчування
обставин, що мали істотне значення для
правочину (наприклад, у зв'язку з
ненаданням технічної чи іншої
документації, в якій описуються
властивості речі). При цьому особа, яка
діяла під впливом обману, повинна
довести не лише факт обману, а й
наявність умислу в діях відповідача та
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення. Суб'єктом введення в оману є
сторона правочину, - як безпосередньо,
так і через інших осіб за домовленістю

Викладене скаржником в апеляційній
скарзі не береться колегією суддів до
уваги з огляду на те, що матеріалах
справи відсутні будь які докази, які б
свідчили не лише про умисний характер
введення позивача в оману, а й про сам
факт існування обману з боку
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохімзбут".

Таким чином, враховуючи
вищенаведене,колегія суддів
погоджується з судом першої інтанції,
що позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Унікомбанк"
задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному та повному і
об"єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги, оскільки
відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.Доводи, викладені в
апеляційній скарзі ПАТ "Унікомбанк", не
можуть бути підставою для скасування
рішення місцевого господарського суду.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, приходить до висновку, що
рішення у даній справі прийнято з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, повним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та відповідністю висновків,
викладених в ухвалі, дійсним
обставинам справи, тому рішення є
законним та обґрунтованим. Підстав для
скасування або зміни вказаного рішення
та задоволення апеляційної скарги
колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду не
знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Унікомбанк"
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 11.09.2014 по справі №
910/10515/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/10515/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Б.В. Отрюх

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко