ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.
Справа № 911/3775/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Антонової В.М.,
розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Фідленс-Україна»до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Виробниче
підприємство «Центр» про стягнення 173
126,71 грн.

за участю представників сторін:

від позивача:Дякевич Т.В. (довіреність
№12 від 12.06.2013);від
відповідача:Мікульський К.В.
(довіреність №675 від 01.04.2009).секретар
судового засідання: Жиленко Е.В.

Обставини справи:

04.09.2014 Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фідленс-Україна»
(далі - позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовною заявою №2808-1 від 28.08.2014 (вх.
№3908/14) до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Виробниче
підприємство «Центр» (далі -
відповідач) про стягнення 173 126,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на неналежне
виконання відповідачем зобов'язань за
договором поставки №291 КВ від 24.02.2014, а
саме щодо повної та своєчасної оплати.

В результаті неналежного виконання
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Виробниче
підприємство «Центр» умов договору
поставки товару №291 КВ від 24.02.2014,
позивач просить суд стягнути з
відповідача 168 732,06 грн. основного
боргу 2 350,37 грн. пені та 2 044,28 грн.
штрафу.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.09.2014 порушено провадження
у справі №911/3775/14 та призначено розгляд
справи на 02.10.2014.

02.10.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області до початку
судового засідання представник
відповідача подав клопотання на
виконання вимог ухвали господарського
суду Київської області від 04.09.2014 про
долучення документів до матеріалів
справи.

У судовому засіданні 02.10.2014 представник
відповідача по справі подав клопотання
про продовження строку розгляду спору
на 15 днів. Подане клопотання
господарським судом задоволено.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 02.10.2014 продовжено строк
розгляду спору на п'ятнадцять днів з
06.11.2014 по 20.11.2014 та на підставі п.1 ч. 1 ст.
77 ГПК України, відкладено розгляд
справи на 13.11.2014.

13.11.2014 до початку судового засідання,
через канцелярію господарського суду
Київської області від представника
відповідача надійшло клопотання №2343
від 12.11.2014 (вх. №25324/14) про долучення до
матеріалів справи доказів оплати.

У судовому засіданні 13.11.2014 представник
позивача подав клопотання №1211 від
12.11.2014 (вх. №25347/14) про доручення
документів до матеріалів справи та
заяви про уточнення позовних вимог,
якою повідомив про часткову оплату
відповідачем суми боргу та просить
стягнути з відповідача 109 388,73 грн.
основного боргу, 2 350,37 грн. пені та 2 044,28
грн. 20% річних.

13.11.2014 у судовому засідання сторонам
оголошено перерву на 20.11.2014.

20.11.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області, представник
відповідача подав клопотання про
відстрочку виконання рішення №2351 від
20.11.2014 (вх. №26007/14).

У судове засідання 20.11.2014 представники
сторін у справі з'явились. Представник
позивача у судовому засіданні
підтримав позовні вимоги, вважає їх
правомірними, обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі з врахуванням поданої
заяви про зменшення розміру позовних
вимог.

Представник відповідача визнав
позовні вимоги в повному обсязі та
просив врахувати клопотання про
відстрочку виконання рішення №2351 від
20.11.2014 (вх. №26007/14).

Позивач заперечував проти задоволення
клопотання про відстрочку виконання
рішення №2351 від 20.11.2014 (вх. №26007/14).

Враховуючи заперечення позивача, а
також те, що до вищезазначеного
клопотання не надано жодного
обґрунтування підстав для
застосування відстрочки виконання
рішення, господарський суд відхилив
зазначене клопотання, як
необґрунтоване.

У судовому засіданні 20.11.2014
господарським судом на підставі ст. 85
ГПК України було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши та оцінивши
представлені докази в їх сукупності,
суд встановив:

24.02.2014 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фідленс-Україна»
(постачальник за договором, позивач у
справі) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Виробниче
підприємство «Центр» (покупець за
договором, відповідач у справі) було
укладено договір поставки Д-3/1 СВ на
умовах товарного кредиту №291 КВ
(далі-договір).

Відповідно до п.1.1. договору
постачальник продає, а покупець купує
на умовах даного договору товар, в
кількості, асортименті, цінах, на
умовах поставки («ІНКОТЕРМС 2010»), що
обумовлюються в додатках або в
специфікаціях або видаткових
накладних, які є невід'ємною частиною
цього договору.

Товаром згідно з цим договором є
кормові добавки, премікси, білкові
вітамінно-мінеральні добавки, готові
корми, комбікорми, замінники цільного
молока, ветеринарні препарати,
спеціальні добавки, елеме6нти
обладнання, обладнання та інший товар,
як власного виробництва так й інших
виробників, що буде поставлятися
згідно видаткових накладних (п.1.2.
договору).

Згідно п.2.1. договору ціни на товар
викладені у видаткових накладних,
специфікаціях та/або рахунках-фактурах
та включають вартість доставки товару
покупцю.

Загальна вартість (ціна) договору
визначається сумарною ціною всього
товару, поставленого постачальником на
виконання умов цього договору. Валюта
платежу та валюта договору-гривня (п.2.2.
договору).

У разі порушення покупцем строків
оплату товару він сплачує на окрасить
постачальника пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка існувала в
період прострочення, за кожний день
прострочення платежу і двадцять
процентів річних за неправомірне
користування грошовими коштами за весь
час прострочення (п.6.2. договору).

Пунктом 8.1. договору зазначено, що
договір набирає чинності в момент
підписання його представниками сторін
та скріплення печатками його тексту
діє до 31 грудня 2015 року, а в частині
зобов'язань, які виникли під час дії
договору до повного їх виконання.

Господарським судом встановлено, що на
виконання вищевказаного договору
позивач поставив, а відповідач отримав
товар на загальну суму 168 732,06 грн. про,
що свідчать видаткові накладні (копії
наявні в матеріалах справи, оригінали
оглянуто в судовому засіданні):

№ФИД00002368 від 03.04.2014 на суму 26 340, 40 грн. з
ПДВ;

№ФИД00004342 від 18.06.2014 на суму 121 995,60 грн. з
ПДВ;

№ФИД00004503 від 24.06.2014 на суму 18 396,06 грн. з
ПДВ.

Судом встановлено, що вищезазначені
видаткові накладні оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку»
затвердженогонаказом Міністерства
Фінансів України від 24 травня 1995 року №
88 щодо зазначення обов'язкових в них
реквізитів, а саме: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ; назву
документа(форми); дату і місце
складення документа; зміст та обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції (у натуральному
таабо вартісному виразі); посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші данні,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Відповідно до п. 2. Інструкції «Про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей»затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
від 16 травня 1996 року № 99, сировина,
матеріали, товари, основні засоби та
інші товарно-матеріальні цінності,
відпускаються покупцям тільки за
довіреністю одержувачів. При відпуску
цінностей довіреність залишається у
постачальника.

Господарським судом досліджено, що
поставлений згідно вищевказаних
видаткових накладних товар був
отриманий уповноваженими
представниками відповідача,
повноваження яких на отримання
матеріальних цінностей від позивача
підтверджуються наявними в матеріалах
справи копіями довіреностей, а саме,
№1069 від 23.03.2014 та №1131 від 18.06.2014.

Дослідивши умови договору та наявні в
матеріалах справи документи,
господарський суд дійшов висновку, що
ТОВ «Фідленс Україна» було належним
чином виконано взяті на себе
зобов'язання за договором щодо
поставки товару.

Однак, в порушення умов договору, ТОВ ВП
«Центр» свої зобов'язання належним
чином не виконав, оплату за поставлений
товар у повному обсязі та у
встановлений договором строк не
здійснив.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Зі змісту укладеного між сторонами
договору вбачається, що за своєю
правовою природою вказаний договір є
договором поставки.

В силу вимог ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товари у власність
покупця для виконання його
підприємницької діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК
України відносить обов'язок оплати
товару після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.2.3 договору оплата
вартості товару (партії товару)
проводиться покупцем відповідно до
умов цього пункту договору, якщо інші
умови не будуть передбачені у
специфікаціях до договору. Вартість
товару у розмірі 100 % покупець оплачує
на умовах відстрочення кінцевого
рахунку протягом 60 (шістдесяти)
календарних днів з дня відвантаження
товару зі складу постачальника (дата
зазначена у видатковій накладній).
Датою оплати є день зарахування коштів
на рахунок постачальника у банківській
установі.

Оскільки відповідач в повному обсязі
не виконав взятих на себе зобов'язань у
строк, встановлений договором, жодних
доказів виконання своїх зобов'язань
перед позивачем у повному обсязі
станом на час розгляду справи
відповідачем не надано, суд дійшов
висновку, що позовна вимога про
стягнення з відповідача основного
боргу є обґрунтованою, та
документально підтвердженою.

Однак, у зв'язку з частковою сплатою
відповідачем частини боргу після
порушення провадження у справі,
позовна вимога про стягнення основного
боргу підлягає задоволенню частково, в
сумі 109 388,73 грн.

У зв'язку з оплатою відповідачем
основного боргу після порушення
провадження у справі, позовна вимога
про стягнення основного боргу у
розмірі 59 343,33 грн. по справі
припиняється на підставі п. 1-1 ч. 1ст. 80
ГПК України, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Згідно роз'яснень п. 4.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. Припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК можливе в разі,
коли предмет спору існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи.
Якщо ж він був відсутній і до порушення
провадження у справі, то зазначена
обставина тягне за собою відмову в
позові, а не припинення провадження у
справі.

Враховуючи часткову оплату
відповідачем суми боргу, господарський
суд на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України
вважає за необхідне припинити
провадження у справі в частині
стягнення з відповідача основного
боргу за отриманий товар в сумі 59 343,33
грн. у зв'язку з відсутністю предмета
спору.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача 2 350,37, пені
нараховану окремо по кожній видатковій
накладній.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Факт прострочення виконання
відповідачем своїх зобов'язань перед
позивачем щодо оплати вартості товару
доведено позивачем належними та
допустимими доказами.

Відповідно до статті 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає
неустойку (штраф, пеню) як грошову суму
або інше майно, які боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
ним зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми, яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання, або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

При цьому, господарський суд зазначає,
що договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», згідно з п. п. 1, 3 якого
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені за прострочку платежу, що
встановлюється за згодою сторін,
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

У разі порушення покупцем строків
оплату товару він сплачує на окрасить
постачальника пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка існувала в
період прострочення, за кожний день
прострочення платежу і двадцять
процентів річних за неправомірне
користування грошовими коштами за весь
час прострочення (п.6.2. договору).

Господарський суд, перевіривши
розрахунок пені за допомогою
калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», встановив, що він
здійснений відповідно до вимог закону
та умов договору, проте є арифметично
вірним та складає 2 350,37 грн.

Таким чином позовна вимога про
стягнення пені підлягає задоволенню в
повному розмірі, заявленому позивачем 2
350,37 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача 20% річних у
сумі 2 044,28 грн. нарахованих на суму
боргу по кожній окремій видатковій
накладній з вартості неоплаченого
товару.

Стаття 625 ЦК України передбачає, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
не встановлений договором.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

У разі порушення покупцем строків
оплату товару він сплачує на окрасить
постачальника пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка існувала в
період прострочення, за кожний день
прострочення платежу і двадцять
процентів річних за неправомірне
користування грошовими коштами за весь
час прострочення (п.6.2. договору).

Оскільки, відповідачем прострочено
виконання грошового зобов'язання, то
відповідно вимоги позивача про
стягнення з відповідача 20% річних
нарахованих на суму боргу, є
правомірними.

Господарський суд, перевіривши
розрахунок 20% річних за допомогою
калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», встановив, що він
здійснений відповідно до вимог закону
та умов договору, є арифметично вірним
та складає 2 044,28 грн.

Таким чином позовна вимога про
стягнення 20% річних підлягає
задоволенню в повному розмірі,
заявленому позивачем 2 044,28 грн.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на те, що відповідач не подав
докази, що підтверджують виконанням
ним своїх зобов'язань у повному обсязі,
оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, виходячи з
вищевикладених обставин справи,
господарський суд дійшов висновку, що
заявлені позовні вимоги є
правомірними, документально
підтвердженими, відповідачем не
спростованими.

Однак, у зв'язку зі сплатою
відповідачем частини боргу після
порушення провадження у справі, позов
підлягає задоволенню частково, у сумі
113 783,38 грн., з яких 109 388,73 грн. основного
боргу, 2 350,37 грн. пені та 2 044,28 грн. 20%
річних. В частині стягнення з
відповідача 59 343,33 грн. основного боргу
провадження у справі припиняється.

Враховуючи, що позовні вимоги
задоволено частково, а частина
основного боргу сплачена відповідачем
після звернення позивача з позовом до
суду судовий збір відповідно до ст. 49
ГПК України покладається на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, ст. ст. 80, 82-85
ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Виробниче
підприємство «Центр» (07600, Київська
обл., Згурівський район, смт Згурівка,
вулиця Молодіжна, 16, ідентифікаційний
код: 34099325) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фідленс-Україна» (03038, м. Київ,
Солом'янський район, вулиця Лінійна, 17,
ідентифікаційний код: 36426518) 109 388 (сто
дев'ять тисяч триста вісімдесят вісім)
грн. 73 коп. боргу, 2 350 (дві тисячі триста
п'ятдесят) грн. 37 коп. пені, 2 044 (дві
тисячі сорок чотири) грн. 28 коп. 20%
річних та 3 462 (три тисячі чотириста
шістдесят дві) грн. 53 коп. судового
збору.

3. Провадження у справі в частині
стягнення 59 343 (п'ятдесят дев'яти тисяч
триста сорок три) грн. 33 коп. основного
боргу припинити.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду Київської
області набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення і підписання
та може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Суддя
В.М. Антонова

Повне рішення складено 25.11.2014 року