ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.Справа № 922/4036/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання
Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства
"Дистриб'юшн Компані" (м. Кременчук,
Полтавська обл.) до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Родій
Фарм" (м. Мерефа, Харківська обл.) про
стягнення 40070,67 грн. за участю
представників сторін:

позивача - директор Мосейчук М.В. (наказ
№1-ДК від 27.03.2009 р. про призначення на
посаду; паспорт КО732640, виданий 30.01.2008 р.
Комсомольським МВУМВС України в
Полтавській обл.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне підприємство
"Дистриб'юшн Компані", звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просить суд стягнути з ТОВ "Родій Фарм"
на свою користь заборгованість за
договором поставки № КР-17/06-12 від 17.06.2012
р. у розмірі 35656,26 грн., а також просить
суд стягнути з ТОВ "Родій Фарм" пеню за
невиконання договірних зобов'язань у
розмірі 2611,41 грн. Судові витрати зі
сплати судового збору в розмірі 1827,00
грн. просить суд покласти на
відповідача.

07.11.2014 р. за вх. №39213 до канцелярії суду
від представника відповідача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Представник позивача в судовому
засіданні 10.11.2014 р. підтримав позовні
вимоги в повному обсязі та проти
клопотання представника відповідача
про відкладення розгляду справи
заперечив.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ГПК України
участь в господарських засіданнях
визначена як право, а не обов'язок
сторони по справі.

Нез'явлення представників в судове
засідання не позбавляє відповідача від
виконання покладених на нього ч.1 ст.33
ГПК України обов'язків доведення тих
обставин, на які він посилається як на
підставу своїх заперечень.

Сторона по справі не позбавлена
можливості на доведення обставин,
якими обґрунтовує свої вимоги та
заперечення, шляхом подання письмових
доказів через канцелярію
господарського суду або поштою, але
відповідач такою можливістю не
скористався, жодних доказів до
господарського суду не надав.

Ухвалами господарського суду від 19.09.2014
р. та 06.10.2014 р. сторони були попереджені
про те, що нез'явлення їх представників
у судове засідання не є перешкодою для
розгляду справи за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України,
відповідно до якої якщо витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Згідно зі ст.3 ст.22 ГПК України, сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи. Подача клопотань
спрямованих на штучне затягування
судового процесу, суперечить, зокрема,
вимогам статті 6 Конвенції про захист
праві людини і основоположних свобод
1950 року, учасником якої є Україна,
стосовно права кожного на розгляд його
справи судом упродовж розумного
строку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 69 ГПК України
спір має бути вирішено господарським
судом у строк не більше двох місяців
від дня одержання позовної заяви. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду спору, господарський суд
ухвалою може продовжити строк
розгляду спору, але не більш як на
п'ятнадцять днів.

Як вбачається зі вхідного штампу
канцелярії суду, позовну заяву було
подано до суду 16.09.2014 р. Таким чином
строк розгляду справи спливає 16.11.2014 р.,
клопотань від сторін про продовження
строку розгляду спору по справі
№922/4036/14 за межами встановленими ст. 69
ГПК України не надходило, у зв`язку з
чим суд вважає, що клопотання
відповідача не підлягає задоволенню.

Представник відповідача в судове
засідання 10.11.2014 р. не з'явився,
витребуваних судом документів не
надав, про причину неявки суд не
повідомив. Про час і місце слухання
справи був повідомлений належним
чином, про що свідчить поштове
повідомлення про вручення поштового
відправлення вих. №031204, яке долучене
судом до матеріалів справи (арк. справи
146).

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що відповідач
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи й
відсутність представника відповідача
не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.
129 Конституції України визначає одним з
принципів судочинства свободу в
наданні сторонами суду своїх доказів і
у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає, згідно ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, за
можливе розгляд справи за позовної
заявою позивача за наявними у справі і
додатково наданими на вимогу суду
матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

17.06.2012 р. між Приватним Підприємством
"Дистриб'юшн Компані" (постачальник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Родій Фарм"
(покупець) був укладений договір
поставки № КР-17/06-12 від 17.06.2012 р.

Відповідно до договору поставки №
КР-17/06-12 від 17.06.2012 р. (надалі договір) ПП
"Дистриб'юшн Компані" зобов'язалося
поставляти ТОВ "Родій Фарм" товари у
кількості та асортименті, визначеними
у замовленнях ТОВ "Родій Фарм" на момент
поставки, а ТОВ "Родій Фарм"
зобов'язався приймати та оплачувати
поставлені товари.

Відповідно до пункту 4.4 договору, ціни
на товар встановлюються на момент
поставки в національній валюті
України.

Згідно п. 4.2. договору, ціна товару. яка
входить у партію поставки,
підтверджується у заявці покупця та
вказується у видатково-прибуткових
накладних. Зміна ціни товару після його
поставки покупцю не допускається.

Відповідно до п. 5.1 договору, плата за
кожну партію товару здійснюється
покупцем на умовах реалізації шляхом
безготівково перерахунку коштів кожні
14 календарний днів від дати поставки
товару по мірі реалізації поставленого
товару.

Факт отримання відповідачем товару
підтверджується наявними в матеріалах
справи належним чином засвідченими
копіями видаткових накладних, які
підписані представниками сторін та
скріплені печатками товариств. Також в
матеріалах справи наявні
рахунки-фактури до цих видаткових
накладних та акт звірки взаємних
розрахунків, в якому відповідач визнав
існуючу заборгованість за договором
поставки № КР- 17/06-12 від 17.06.2012 р. у
розмірі 35632 грн. 26 коп.

Судом встановлено, що позивач виконав
свої обов'язки у повному обсязі,
поставив відповідачеві товар на
загальну суму 35632,26 грн., проте
відповідач в порушення норм чинного
цивільного та господарського
законодавства України та умов договору
поставки № КР-17/06-12 від 17.06.2012 р., не
сплатив за отриману продукцію.

В порядку досудового врегулювання
спору, відповідно до частини 2 ст. 6
Господарського процесуального кодексу
України, позивачем на адресу
відповідача було надіслано 27.05.2014 року
претензію з вимогою погашення
заборгованості, яка утворилася на той
час, а саме заборгованості у розмірі 35632
грн. 26 коп, які залишились без відповіді
та задоволення.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-06/928/2012
від 17.07.2012 р. "Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права", відповідно до
частини першої статті 692 ЦК України
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо інше не встановлено укладеним
сторонами договором або актом
цивільного законодавства, перебіг
строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 названого
Кодексу, в якій ідеться про строк
(термін) виконання боржником обов'язку,
що не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується.

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та
приймаючи до уваги вимоги ст. 526
Цивільного Кодексу України, а саме те,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, враховуючи те, що
відповідач не надав суду жодного
документу, який би спростовував
наявність заборгованості перед
позивачем, хоча мав можливість
скористуватись своїми процесуальними
правами та надати документи в
обґрунтування своєї позиції по справі,
суд дійшов висновку про те, що позовна
вимога позивача про стягнення
заборгованості за отриманий товар в
сумі 35656,26 грн. правомірна та
обґрунтована, така, що не спростована
відповідачем, тому підлягає
задоволенню.

Згідно зі ст.ст.193, 198 ГК України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", пеня
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 3 статті 549
Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2. договору за
несвоєчасну оплату товару покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день просрочки.

Перевіривши зроблений позивачем
розрахунок пені, суд дійшов висновку,
що позовна вимога щодо стягнення з
відповідача пені в сумі 2611,41 грн.
підлягає задоволенню як правомірна.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших
підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Судовий
збір, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші
витрати, пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає за необхідне
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн.,
оскільки з його вини спір було доведено
до суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Родій Фарм" (62472,
Харківська область, Харківський район,
м. Мерефа, Вул. Дніпропетровська, буд. 223,
кв. 8-7; ) на користь
Приватного підприємства "Дистриб'юшн
Компані" (39600, Полтавська область, м.
Кременчук, вул. Київська, буд. 64, , Свідоцтво про державну
реєстрацію юридичної особи серії А01
№359216 від 2.03.2009р.) заборгованість за
договором поставки № КР-17/06-12 від 17.06.2012
р. у розмірі 35656,26 грн., пеню за
невиконання договірних зобов'язань у
розмірі 2611,41 грн. та судовий збір в
розмірі 1827,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.11.2014 р.

Суддя Г.І. Сальнікова