ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.
Справа № 922/2842/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. ,
суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - Падалка О.О. №38-4425/395 від
23.11.2010р.,

відповідача - Малихіної Н.С. за
довіреністю №АДМ-05/442 від 12.05.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
(вх.№3196Х/3-11) на рішення господарського
суду Харківської області від 16.09.14 у
справі № 922/2842/14

за позовом Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі", м. Харків

до Державного підприємства
"Український державний інститут по
проектуванню заводів важкого
машинобудування", м. Харків

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року Комунальне
підприємство "Харківські теплові
мережі" звернулося до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про стягнення з Державного
підприємства "Український державний
інститут по проектуванню заводів
важкого машинобудування" (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог) заборгованості за
договором про постачання теплової
енергії № 3131 від 01.03.2002р., укладеного
між сторонами, у розмірі 73521,69 грн. -
основного боргу, інфляційні втрати в
сумі 8173,67 грн., 3% річних в сумі 928,28 грн.,
4911,90 грн. пені. Крім того, просив судові
витрати покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 16 вересня 2014
року у справі № 922/2842/14 (суддя Інте Т.В.) у
задоволенні клопотання відповідача
про зменшення розміру неустойки
відмовлено. У задоволенні клопотання
відповідача про відстрочку виконання
рішення відмовлено. Позов задоволено
частково.

Стягнуто з Державного підприємства
"Укрдіпроважмаш" на користь
Комунального підприємства "Харківські
теплові мережі" основний борг в сумі
73521,69 грн., інфляційні втрати в сумі 8158,94
грн., 3% річних в сумі 928,28 грн., 4911,90 грн.
пені та судовий збір в сумі 1826,69 грн. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Відповідач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 16 вересня 2014
року у даній справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити клопотання відповідача
та зменшити нараховані штрафні санкції
до загального розміру 0,00 грн.,
задовольнити клопотання відповідача
та надати відстрочення виконання
судового рішення строком на 6 місяців.
Заявник вважає, що оскаржуване рішення
у справі прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
судом не з'ясовано та не враховано
обставини, що мають істотне значення
для справи, викладені в рішенні
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Позивач у запереченнях на апеляційну
скаргу (вх.№10165 від 10.11.2014р.) з вимогами
скарги не погоджується, вважає її
такою, що не підлягає задоволенню.
Зокрема, зазначає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що підстави для задоволення
клопотання відповідача про зменшення
розміру неустойки відсутні. Також суд
вірно зробив висновок про відсутність
підстав і для надання відстрочки.

У призначене судове засідання 10.11.2014р.
прибули уповноважені представники
позивача та відповідача та надали
пояснення щодо своєї позиції у справі.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі та
відзиві на скаргу доводи сторін,
вислухавши пояснення уповноважених
представників сторін, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу у відповідності до
вимог ст. 101 ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи, вірно
встановлено судом першої інстанції та
під час апеляційного провадження,
01.03.02р. між КП "Харківські теплові
мережі" (енергопостачальна
організація) та Державним
підприємством "Укрдіпроважмаш"
(споживач) був укладений договір про
постачання теплової енергії №3131
(договір), у відповідності до умов якого
енергопостачальна організація взяла
на себе зобов'язання постачати
відповідачу теплову енергію в гарячій
воді в потрібних йому обсягах, а
відповідач оплачувати одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами (цінами) в терміни,
передбачені цим договором.

Згідно з п. 1.2. договору обидві сторони
зобов'язувались керуватися "Правилами
користування тепловою енергією",
затвердженими наказом Міненерго
України і Державним комітетом з
будівництва, архітектури і житлової
політики України від 28.10.1999 р. №307/262. (на
теперішній час "Правила користування
тепловою енергією", затверджені
постановою КМУ від 03.10.2007 року №1198).

Згідно з п.п. 6.1, 6.2, 6.3 договору
розрахунки за теплову енергію, що
споживається, проводяться виключно в
грошовій формі відповідно до
встановлених тарифів. Розрахунковим
періодом є календарний місяць, по
результатам якого підписується акт (в
3-х примірниках) на відпуск-получення
теплової енергії. Споживач за 10 днів до
початку розрахункового періоду
сплачує Енергопостачальній
організації попередню оплату вартості
необхідного обсягу теплової енергії,
що і є заявкою на наступний
розрахунковий період, з урахуванням
залишкової суми (сальдо) розрахунків на
початок розрахункового періоду.

Відповідно до п.6.4 договору, якщо
відповідач розраховується за
показниками приладів обліку:

- при перевищенні фактичного
використання теплової енергії понад
заявлену та сплачену до початку
розрахункового періоду, це перевищення
окремо сплачується відповідачем не
пізніше 25-го числа поточного місяця;

- у випадку, коли фактичне використання
теплової енергії нижче заявленого та
сплаченого до початку розрахункового
періоду, залишок (сальдо) розрахунків
визначається за фактичними
показниками приладів обліку.

У п. п. 10.1., 10.4. договору сторонами
погоджено, що цей договір набирає сили
з моменту його підписання. Договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії про
припинення не буде письмово заявлено
однією із сторін.

Доказів припинення дії договору
сторони не надали. Отже, умови договору
є дійсними і на момент розгляду даного
спору судом.

Матеріали справи свідчать, що КП
"Харківські теплові мережі" на підставі
Розпорядження Харківської міської
ради про початок та кінець
опалювального сезону 2013-2014 р.р. та на
виконання умов договору здійснював
постачання теплової енергії у
нежитлові приміщення будівель за
адресою: м. Харків, пр. Московський, 151 та
м. Харків, вул. Чернишевського, 66, які
займає відповідач.

Факт споживання відповідачем теплової
енергії підтверджується актами на
підключення, відключення опалення до
приміщень відповідача за адресою: м.
Харків, пр. Московський, 151 та м. Харків,
вул. Чернишевського, 66 (підключення від
19.11.2013р. №174/1616, відключення від 05.03.2014р.
№174/7, підключення від 13.11.2013р. №175/1632,
підключення від 13.11.2013р. №175/1631,
відключення від 06.03.2014р. №175/26) (а.с. 18-20),
а також актами виконаних робіт за
грудень-березень 2014р. (а.с. 63-65а),
підписаними та скріпленими печатками
представників КП "Харківські теплові
мережі" та балансоутримувача житлового
будинку .

У зв'язку з цим, на адресу відповідача
позивачем направлялись рахунки за
спожиту теплову енергію за грудень 2013р.
- на суму 32082,68 грн., за січень - на суму
33263,03 грн., за лютий - на суму 21036,78 грн., за
березень - на суму 2139,20 грн. (розрахунок
нарахувань (а.с. 55-56)).

Відповідач, зі свого боку, за період з
грудня 2013 року по березень 2014 року у
повному обсязі не сплатив
заборгованість за спожиту теплову
енергію, тому заборгованість
відповідача становить 73521,69 грн.

Існування та розмір даної
заборгованості визнається і самим
відповідачем, про що свідчить його лист
від 19.08.2014р. №АДМ-05/670 (доказів у
спростування зазначеного та погашення
цього боргу відповідачем не надано).

Статтею 277 ГК України визначено, що
абоненти користуються енергією з
додержанням правил користування
енергією відповідного виду, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

У відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону
України "Про теплопостачання", споживач
повинен щомісячно здійснювати оплату
теплопостачальній організації за
фактично отриману теплову енергію.

Також п. 40 "Правил користування
тепловою енергією", затверджених
постановою КМУ від 03.10.2007 року №1198
встановлено, що споживач теплової
енергії зобов'язаний своєчасно
проводити розрахунки за спожиту
теплову енергію та здійснювати інші
платежі відповідно до умов договору та
цих Правил.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічні приписи містить
стаття 193 ГК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Враховуючи, що теплопостачальне
підприємство свої зобов'язання за
договором виконало у повному обсязі, а
споживач, в порушення своїх зобов'язань
за договором, частково здійснював
оплату за надані йому послуги, колегія
суддів, погоджуючись з судом першої
інстанції, вважає дані обставини
достатніми для задоволення позовних
вимог в частині стягнення
заборгованості у розмірі 73521,69 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача пеню в сумі 4911,90 грн. за
порушення умов договору.

Статтею 612 ЦК України передбачено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання у повному обсязі за
укладеним договором. Отже він
вважається таким, що порушив строки
оплати виконаних робіт.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Згідно зі статтею 546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою (штрафом,
пенею).

Відповідно до ст. 549 ЦК України та
статті 231 ГК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання; штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання; пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Отже, штраф та
пеня є різновидами неустойки, які
відрізняються тим, що розмір пені
залежить від тривалості прострочення
боржника, а штраф не залежить.

Особливості порядку застосування
штрафних санкцій передбачено статтею
232 ГК України, відповідно до частини 6
якої, нарахування таких санкцій
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

У відповідності до статті 1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", платник коштів сплачує на
користь їхнього одержувача за
прострочення платежу, пеню в розмірі
встановленому угодою сторін. Пунктом 3
Закону передбачено, що розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2.3. договору, у разі
несвоєчасної оплати за спожиту теплову
енергію нараховується пеня у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ
належної до сплати суми за кожен день
прострочення.

Судом апеляційної інстанції були
перевірені розрахунки позивача та
встановлена їх відповідність як
вищезазначеним нормам права, так і
умовам договору, у зв'язку з чим колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення пені у розмірі 4911,90 грн.

Втім, відповідач під час розгляду
справи звернувся до суду з клопотанням
про зменшення штрафних санкцій до
розміру 0,00 грн., посилаючись на скрутне
фінансове становище.

Колегія суддів, як і суд першої
інстанції відхиляє заявлене
клопотання, враховуючи наступне.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України,
встановлено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення. Аналогічне положення
міститься і в ст. 233 ГК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

За переконанням колегії суддів,
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Як вбачається з матеріалів справи,
відмовляючи у задоволенні клопотання
відповідача про зменшення пені, суд
Харківської області (з яким
погоджується апеляційний
господарський суд), виходив з того, що
при вирішенні даного питання суд
першої інстанції встановив, що
основною причиною невиконання
зобов'язань відповідача за договором є
його важкий фінансовий стан.

Як необхідність використання права на
зменшення розміру штрафних і
фінансових санкцій, так і розмір, до
якого вони підлягають зменшенню, закон
відносить на розсуд суду. На підставі
аналізу поданих доказів, місцевий
господарський суд дійшов висновку про
відсутність підстав у даному випадку
використання такого права суду.
Враховуючи ступінь виконання
основного зобов'язання, причини
неналежного виконання, майновий стан
сторін та інші обставини, суд
обґрунтовано та вірно відмовив у
зменшенні розміру пені, у зв'язку з чим,
пеня має бути стягнута у заявленому
позивачем розмірі.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Виходячи з положень згаданої норми
закону, наслідки прострочення
боржником грошового зобов'язання у
вигляді інфляційного нарахування на
суму боргу та трьох процентів річних
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання у повному обсязі за
укладеним договором. Отже він
вважається таким, що порушив строки
оплати наданих послуг.

Розглядаючи позовні вимоги
Комунального підприємства "Харківські
теплові мережі" в частині стягнення з
відповідача 3% річних, суд апеляційної
інстанції вважає, що місцевий
господарський суд, перевіривши
розрахунки позивача встановив їх
відповідність як нормам чинного
законодавства, так і визначенню
періоду, за який відповідна сума
нарахована, тому правомірно
задовольнив 3% річних у заявленому
розмірі - 928,28 грн.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції також
перевірено нарахування інфляційних
втрат та встановлена невідповідність
розрахунку позивача періоду
нарахування, у зв'язку з чим місцевим
господарським судом цілком правомірно
частково задовольнив позовні вимоги
щодо стягнення інфляційних втрат у
розмірі 81158,94 грн.

Щодо заяви відповідача про відстрочку
виконання рішення, колегія суддів
відхиляє, зважаючи на таке.

Державне підприємство "Український
державний інститут по проектуванню
заводів важкого машинобудування",
визнаючи основний борг у розмірі 73521,69
грн., подало клопотання про відстрочку
виконання рішення господарського суду
Харківської області від 16.09.2014р. у
справі № 922/2842/14.

Суд першої інстанції, надавши правову
оцінку заявленому клопотанню, у
сукупності з наявними в матеріалах
справи доказами, відмовив у його
задоволенні. З даною позицією
місцевого господарського суду
погоджується і суд апеляційної
інстанції, з огляду на наступне.

В обґрунтування клопотання про
відстрочку виконання рішення
господарського суду Харківської
області у справі № 922/2842/14, відповідач
посилається на скрутне фінансове
становище, на підтвердження чого надав:
довідку про стан дебіторської
заборгованості відповідача станом на
02.09.2014 р. № АДМ-05/704 від 02.09.2014 р.; довідку
про залишки грошових коштів на рахунку
відповідача станом на 02.09.2014 р. №
АДМ-05/705 від 05.09.2014 р. та повідомлення про
акцепт тендерної пропозиції.

Крім того, як зазначає відповідач,
складне фінансове становище
підтверджується обставинами, що
сталися внаслідок негативних явищ в
державі протягом 2014 року, зокрема,
стагнації економіки, відсутності
державних замовлень в галузі
машинобудування, проведення
військових дій в Донецькому регіоні, де
розміщені дебітори, більшість
вітчизняних та іноземних замовників
підприємства відповідача зупинили або
суттєво скоротили та загальмували
виконання розміщених замовлень на
проектування. У свою чергу, відсутність
оплат за виконані проекті роботи
призвело до виникнення чималої
заборгованості підприємства із
виплати заробітної плати перед
співробітниками.

На думку відповідача, вищевикладені
обставини унеможливлюють виконання
ним рішення без надання відстрочення
його виконання.

Частиною 6 статті 83 ГПК України
встановлено, що господарський суд при
прийнятті рішення має право
відстрочити або розстрочити виконання
рішення. Тобто, надання відстрочки чи
розстрочки є правом, а не обов'язком
суду.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК
України суд у мотивувальній частині
рішення повинен вказати обґрунтування
відстрочки або розстрочки виконання
рішення.

Згідно з п. 7.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" від 17.10.2012 року № 9 (зі змінами
та доповненнями) підставою для
відстрочки, розстрочки, зміни способу
та порядку виконання рішення можуть
бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у строк або
встановленим господарським судом
способом. При цьому слід мати на увазі,
що згоди сторін на вжиття заходів,
передбачених статтею 121 Господарського
процесуального кодексу України, ця
стаття не вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін (а не
тільки відповідача), їх фінансовий
стан, ступінь вини відповідача у
виникненні спору, наявність
інфляційних процесів у економіці
держави та інші обставини справи,
зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Оскільки згадана стаття не обмежує
відповідне право господарського суду
певним строком, воно може бути
реалізоване у будь-який час від
набрання рішенням законної сили до
його фактичного повного виконання.

Відстрочка означає відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом. Наприклад, відстрочка може
надаватись за рішенням, у якому
господарським судом визначено певний
строк звільнення приміщення,
повернення майна тощо.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження" від 26.12.2003 року № 14
зазначено, що при вирішенні заяв
державного виконавця чи сторони про
відстрочку або розстрочку виконання
рішення, встановлення або зміну
способу й порядку його виконання суду
потрібно мати на увазі, що відповідно
до ст. 351 Цивільного процесуального
кодексу і ст. 121 Господарського
процесуального кодексу, їх задоволення
можливе лише у виняткових випадках, які
суд визначає виходячи з особливого
характеру обставин, що ускладнюють або
виключають виконання рішення (хвороба
боржника або членів його сім'ї,
відсутність у нього майна, яке за
рішенням суду має бути передане
стягувачу, стихійне лихо, інші
надзвичайні події тощо).

Таким чином, вищезазначена стаття не
обмежує право господарського суду
певними обставинами, при наявності
яких господарський суд може
відстрочити чи розстрочити виконання
прийнятого ним рішення, проте
визначальним фактором при наданні
відстрочки або розстрочки є
підставність цих випадків та їх
об'єктивний вплив на виконання
судового рішення.

Отже, виходячи із наведеного,
законодавець у будь-якому випадку
пов'язує відстрочку чи розстрочку
виконання судового рішення з
об'єктивними, непереборними, іншими
словами - виключними обставинами, що
ускладнюють вчасне виконання судового
рішення.

Економічна криза в державі становить
один із можливих ризиків
підприємницької діяльності, не є
незвичайною і не прогнозованою
обставиною в умовах ринкової
економіки.

Кожна із сторін договору приймає на
себе відповідні ризики можливого
погіршення економічної ситуації та
фінансового становища свого
підприємства, підприємств своїх
контрагентів та країни в цілому.
Учасник договору не повинен
відповідати за прорахунки суб'єкта
підприємницької діяльності, з яким він
уклав договір.

У статті 193 Господарського кодексу
України зазначається, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія суддів вважає, що посилання
відповідача у поданому ним клопотанні
лише вказують на несприятливість
виконання рішення суду для відповідача
у даний час та можливість настання для
нього негативних наслідків у зв'язку з
цим (оскільки підприємницька
діяльність суб'єктів передбачає ризик),
а не на обставини, що унеможливлюють
або ускладнюють виконання рішення суду
у даній справі.

Даний спір виник з вини боржника та
спірна сума заборгованості не
погашалась боржником. Складний
економічний стан підприємства не є
безумовною підставою для відстрочення
виконання рішення суду. Такі
переконливі докази щодо наявності
виняткових обставин у розумінні ст. 121
Господарського процесуального кодексу
України, які б слугували підставою для
надання відстрочки виконання рішення
суду, не були надані боржником.
Боржник не надав достатніх доказів на
підтвердження обставин, на які він
посилається в обґрунтування поданого
клопотання, у тому числі доказів
неможливості чи утруднення на даний
час виконання рішення суду,
відсутності активів для виконання
рішення суду та реальної загрози
зупинення господарської діяльності у
зв'язку з виконанням рішення суду,
винятковості випадку, з наявністю
якого процесуальний закон пов'язує
можливість надання відстрочки
виконання рішення суду.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції,
погоджуючись з судом першої інстанції,
також враховує негативні наслідки і
для Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі" в його
господарсько-фінансовій діяльності
відстроченням виконання судового
рішення.

Тому, розглядаючи заяву про відстрочку
виконання судового рішення, суд
апеляційної інстанції, як і місцевий
господарський суд, з урахуванням
наведених вимог, оцінивши належним
чином вказані обставини, визнав їх
такими, що не можуть вважатися
винятковими.

При цьому колегія суддів зазначає, що
передбачені ст. 121 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, з якими закон пов'язує
можливість надання відстрочки, є
оціночними та місцевим господарським
судом оцінка здійснена з урахуванням
негативних наслідків відстрочення
виконання рішення для позивача та
відсутності доказів вжиття всіх
залежних від відповідача заходів щодо
належного виконання зобов'язання або
доводів, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили.

Приймаючи до уваги вищезазначене,
колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги у
зв'язку з її юридичною та фактичною
необґрунтованістю. Доводи апеляційної
скарги не спростовують наведені
висновки колегії суддів, у зв'язку з чим
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з підстав, зазначених вище.
А оскаржуване рішення господарського
суду Харківської області від 16.09.2014р. у
справі № 922/2842/14 має бути залишене без
змін

З огляду на зазначене та керуючись ст.
ст. 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 16.09.2014р. у
справі № 922/2842/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 17.11.14

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.