м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
товариства з обмеженою
відповідальністю "ОРТ Медіа"
до товариства з обмеженою
відповідальністю "КИЇВБІЛДІНГСТЕЛ"
про визнання договорів
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача Кейно Д.І.
Від відповідача не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою до
відповідача про визнання договорів про
надання рекламних послуг №30/01/14-1 та №
30/01/14-2 від 30.01.2014 недійсними.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 14.10.2014 порушено провадження у
розгляду на 28.102014.
Представник позивача з'явився в судове
засідання 28.10.2014, надав пояснення по
суті справи та подав додаткові докази
по справі.
Представник відповідача в судове
засідання 28.10.2014 не з'явився, проте
через канцелярію суду подав клопотання
про відкладення розгляду справи,
розгляд справи відкладено на 11.11.2014.
Представник позивача з'явився в судове
засідання 11.11.2014, надав пояснення по
суті справи та подав додаткові докази
по справі.
Представник відповідача в судове
засідання 11.11.2014 не з'явився, причин не
явки суд не повідомив, хоча про час та
місце розгляду справи, був належним
Розгляд справи відкладено на 25.11.2014.
В судове засідання 25.11.2014 з'явився,
представник позивача, надав пояснення
по суті справи та подав додаткові
докази по справі, позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судове
засідання 25.11.2014 не з'явився, але через
канцелярію суду подав відзив на
позовну заяву, в якому проти позову
заперечував та просив відмовити в його
задоволенні, обґрунтовуючи це тим, що
позивачем не надано суду жодного
доказу того, що при укладенні договорів
сторонами не дотримані вимоги щодо
погодження істотних умов договору, що
відповідач порушив його права та
обмежив волю під час укладання
договорів та невідповідності
укладених договорів вимогам ст. 203
Цивільного кодексу України та 207
Господарського кодексу України для
визнання судом його недійсним.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судовому засіданні складався
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2014 між ТОВ «ОРТ МЕДІА»(далі позивач)
та ТОВ «КИЇВБІЛДІНГСТЕЛ»(далі
відповідач) було укладено договір про
надання рекламних послуг № 30/01/14-1 (далі
за текстом - Договір 1) та договір №
30/01/14-2 (далі за текстом - Договір 2) про
надання рекламних послуг.

Позивач вважає, що при укладені
зазначених договорів сторонами не була
погоджена істотна умова договору, а
саме не була узгоджена ціна рекламних
послуг. Відтак, на думку позивача,
укладені Договори про надання
рекламних послуг є такими які
суперечать нормам Цивільного та
Господарського кодексам України,
порушують права позивача та підлягають
визнанню недійсними.

Як вбачається з п.п. 2.1.1. п. 2 Розділу 4
вартість послуг Виконавця
зазначаються в завданнях, технічних
завданнях, заявках, листах-заявках,
адресних програмах на виконання
Рекламних послуг і на підставі
узгоджених медіа-планів, сценаріїв, що
є невід'ємними частинами Договору.

Отже, на думку позивача, ціна договору в
самих договорах не вказана, а тому
порушено вимогу закону щодо ціни
договору, яка повинна в ньому бути
вказана, у зв'язку з чим вони повинні
бути визнані судом недійсними.

Проте суд не погоджується з
твердженням позивача та зазначає
наступне:

На час розгляду справи у суді зазначені
договори є діючими, строк закінчення
договорів обумовлений у п. 8.1 розділ 4
договорів ще не настав. Більш того,
згідно з умовами п. 2.1.1. розділ 4
договорів вартість послуг
зазначаються в завданнях, технічних
завданнях, заявках тощо, що є
невід'ємними частинами договорів.

Крім того, згідно з приписами п. 2.3.
розділу 4-го договорів позивачем
підписані Акти наданих послуг за
договорами (копії в матеріалах справи),
а тому суд дійшов висновку, що ціни за
надані послуги узгоджені сторонами та
відповідали їх інтересам. Будь яких
заперечень або претензій щодо незгоди
з приводу ціни договорів у досудовому
порядку позивач відповідачу не
направляв.

Договори набирають чинності з моменту
їх підписання та діють до 31.12.2014(п. 8.1.).
Договори підписано обома сторонами та
скріплено печатками підприємств. Крім
того надання послуг, які зазначені
сторонами в актах надання послуг, що
були надані відповідачем та прийняті
позивачем без заперечень
підтверджується підписаними актами
надання послуг, які скріплені печаткою
ТОВ „ОРТ Медіа". Факт здійснення
господарської операції також
підтверджується наданими до
матеріалів справи податковими
накладними (копії в матеріалах справи).

Як вбачається з наданих позивачем
договорів, № 30/01/14-1 надання рекламних
послуг від 30.01.2014 та договору № 30/01/14-2
від 30.01.2014, сторони узгодили всі істотні
умови передбачені частиною 3 ст. 180 ГК
України, зокрема, ціну договору.
Відповідно до п.2.1.1. розділу 2 договорів
вартість послуг виконавця
зазначається в завданнях, технічних
завданнях, заявках, листах-заявках,
адресних програмах тощо, що є
невід'ємними частинами Договорів.

В актах надання послуг сторони
погодили найменування робіт/послуг,
кількість, а також ціну без ПДВ, суму
без ПДВ, загальну вартість послуг.
Погодження ціни послуги та загальна
сума партії погоджувалися сторонами
при наданні кожної окремої послуги.

Відтак, як вбачається з матеріалів
справи, сторонами погоджена така
істотна умови договорів про надання
рекламних послуг як ціна послуги.
Позивач не надав суду жодного доказу
того, що договір № 30/01/14-1 надання
рекламних послуг від 30.01.2014 та договір
№ 30/01/14-2 від 30.01.2014 не відповідають
вимогам ст. 203 ЦК України. Договори були
підписані сторонами внаслідок
вільного волевиявлення учасників
договору відповідно до статті 627
Цивільного кодексу України, із
досягненням згоди щодо всіх істотних
умов договору, який відповідає
приписам законодавства та не
суперечить інтересам держави.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
та статтею 20 Господарського кодексу
України визначено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Пунктом третім частини першої статті 3
Цивільного кодексу України однією з
загальних засад цивільного
законодавства визначено свободу
договору.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст.
215 Цивільного кодексу України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Стаття 181 Господарського кодексу
України передбачає, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Проект договору
може бути запропонований будь-якою з
сторін. У разі якщо проект договору
викладено як єдиний документ, він
надається другій стороні у двох
примірниках. Сторона, яка одержала
проект договору, у разі згоди з його
умовами оформляє договір відповідно до
вимог частини першої цієї статті і
повертає один примірник договору
другій стороні або надсилає відповідь
на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору.

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо
всіх або окремих умов, зазначених у
протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у письмовій
формі (протоколом узгодження
розбіжностей, листами, телеграмами,
телетайпограмами тощо).

Таким чином, існування договору про
надання рекламних послуг № 30/01/14-1 від
30.01.2014 та договору про надання
рекламних послуг № 30/01/14-2 від 30.01.2014 у
формі єдиних документів та актів
наданих послуг, які є невід'ємними
частинами даних договорів, відсутність
будь-якого протоколу розбіжностей до
даних договорів свідчать про
досягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов договорів, а отже підстав
для визнання договорів недійсним
немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного
кодексу України правочин, для якого
законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує їхню
волю до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 203 ЦК України,
встановлює: зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладене учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції, може бути на вимогу однієї
із сторін, або відповідного органу
державної влади визнане судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У листі Верховного Суду України від
24.11.2008 „Про практику розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зазначено, що
відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути
пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів. Якщо під час судового
розгляду встановлено відсутність у
позивача права на задоволення позову
про визнання оспорюваного правочину
недійсним, суд має відмовити в
задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.236 Цивільного кодексу
України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Відповідно до ч.1
ст.15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України
зазначено, що способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України
загальними засадами цивільного
законодавства, в тому числі є:

- свобода договору;

- справедливість, добросовісність та
розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пункт 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України визначає, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу
України договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом. Якщо
сторони домовилися укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому цієї форми,
навіть якщо законом ця форма для даного
виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договори
суперечать нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірні правочини;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірних правочинів; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірними правочинами.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання договору про надання
рекламних послуг № 30/01/14-1 від 30.01.2014 та
договору про надання рекламних послуг
№ 30/01/14-2 від 30.01.2014 недійсними відсутні.

Суд наголошує, що сторони погоджували
ціну за розміщення реклами в актах
надання послуг, які є невід'ємними
частинами договорів, а відтак
твердження позивача щодо непогодження
ціни в договорах спростовується
зазначеним.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю "ОРТ Медіа" є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по сплаті судового збору покладаються
на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України,
господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю "ОРТ Медіа"
- відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України, та
може бути оскаржене в порядку та
строки, визначені Господарським
процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення
28.11.2014