КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р. Справа№ 910/13887/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання:
Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Торгівельний дім
,,ВСК"

на рішення господарського суду міста
Києва від 24.09.2014р.

у справі № 910/13887/14 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Комунального підприємства
,,Житлосервіс ,,Куренівка" Оболонського
району у місті Києві

до Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Торгівельний дім
,,ВСК"

про стягнення 145 508,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство ,,Житлосервіс
,,Куренівка" Оболонського району у м.
Києві (далі - позивач) звернулось в
господарський суд міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Торгівельний дім
,,ВСК" (далі - відповідач) про стягнення
145 508,85 грн. заборгованості за договором
№ 14016 від 12.11.2013р. про передачу майна
територіальної громади міста Києва в
оренду за період з 20.12.2013р. по 01.07.2014р., з
яких: 128 970,26 грн. - основний борг з
урахуванням пені, 14 492,12 грн. - збитки від
інфляції, 2 046,46 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 24.09.2014р. у справі № 910/13887/14
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
заборгованість за договором оренди у
розмірі 102 493,82 грн.; пеню у розмірі 3 535,34
грн.; 3% річних у розмірі 1 219,37 грн.;
інфляційні втрати у розмірі 8 582,95 грн.
та витрати по сплаті судового збору у
розмірі 2 316,63 грн. В іншій частині в
позові відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції послався на положення ЦК
України та ГК України, та дійшов
висновку про обгрунтованість позовних
вимог та наявність підстав для їх
часткового задоволення, оскільки
наявність заборгованості за договором
оренди підтверджується матеріалами
справи.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить рішення господарського
суду міста Києва від 24.09.2014р. у справі №
910/13887/14 скасувати, прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги скаржник
зазначає, що він не погоджується з
прийнятим рішенням, оскільки судом не
було враховано тих обставин, що між
позивачем та відповідачем був
узгоджений план погашення
заборгованості. Також скаржник
зазначає, що суд першої інстанції не
повідомив відповідача про розгляд
справи 24.09.2014р., а тому не надав
можливості подати додаткові докази,
розглянувши справу на підставі
доказів, наданих позивачем. У
доповненнях до апеляційної скарги
скаржник зазначає, що відповідач не
зміг надати суду першої інстанції
додаткові платіжні доручення, які
підтверджують часткову сплату боргу, а
саме: № 291 від 29.07.2014р., № 306 від 19.09.2014р.,
№ 309 від 29.10.2014р., та які не врахував суд
першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.10.2014р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
,,Торгівельний дім ,,ВСК" на рішення
господарського суду міста Києва від
24.09.2014р. у справі № 910/13887/14 прийнято до
провадження та призначено розгляд
скарги на 04.11.2014р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.11.2014р.
розгляд скарги у справі № 910/13887/14
відкладено на 18.11.2014р. у зв'язку з
неявкою представника відповідача та
його клопотанням про відкладення
розгляду справи на підставі ст. 77 ГПК
України.

В судовому засіданні 18.11.2014р.
представник позивача заперечила проти
доводів апеляційної скарги,
представник відповідача не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
про час та місце розгляду скарги
повідомлений своєчасно та належним
чином ухвалою суду від 04.11.2014р., про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення №
955.

Заяв про відкладення розгляду справи
від відповідача не надходило, у зв'язку
з цим колегія суддів, враховуючи його
належне повідомлення, вважає за
можливе здійснювати апеляційний
перегляд за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні у справі
докази, заслухавши пояснення
представника позивача, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
12.11.2013р. між Оболонською районною в м.
Києві державною адміністрацією (далі -
орендодавець), Комунальним
підприємством ,,Житлосервіс
,,Куренівка" Оболонського району у м.
Києві (далі - підприємство -
балансоутримувач, позивач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю ,,Торгівельний дім
,,ВСК" (далі - орендар, відповідач), що
іменуються разом - Сторони, було
укладено договір № 14016 про передачу
майна територіальної громади міста
Києва в оренду (далі - договір, а.с. 10-13).

Відповідно до п.1.1 договору
орендодавець на підставі протоколу
постійної комісії Київської міської
ради з питань власності від 22.10.2013р. №
162 та розпорядження Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 12.11.2013р. № 572 передає,
а орендар приймає в оренду нерухоме
майно (нежитлові приміщення), що
належить до комунальної власності
територіальної громади міста Києва,
далі - об'єкт оренди, яке знаходиться за
адресою: м. Київ, проспект Мінський, буд.
4, для розміщення торговельного об'єкту
з продажу продовольчих товарів з
реалізацією товарів підакцизної групи
- 143,10 кв.м. та розміщення торгівельного
об'єкту з продажу непродовольчих
товарів - 55,70 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 договору об'єктом
оренди є нежиле приміщення, загальною
площею 198,80 кв.м., згідно з викопіюванням
з поповерхового плану, що складає
невід'ємну частину цього договору.

Розділом 3 договору сторони погодили
порядок сплати орендної плати. Так,
відповідно до п. 3.1 договору за
користуванням об'єктом оренди орендар
сплачує орендну плату, розрахунок якої
здійснюється на підставі методики
розрахунку орендної плати за
користуванням майном територіальної
громади м. Києва, затвердженої рішенням
Київради від 22 вересня 2011 року
№ 34/6250, та на дату підписання договору,
згідно розрахунку орендної плати, є
невід'ємною частиною цього договору,
без ПДВ становить 136,45 грн. за 1 кв.м.
орендованої площі, що в цілому складає
27 125,88 грн.

Згідно з п. 3.2 договору розмір орендної
плати за кожний наступний місяць
визначається з урахуванням індексу
інфляції за попередній місяць,
опублікованому у поточному місяці.

Додатково до орендної плати
нараховується податок на додану
вартість у розмірах та порядку,
визначених законодавством України,
який сплачується орендарем разом з
орендною платою (п. 3.4 договору).

У п. 3.5 договору сторони визначили, що
орендна плата сплачується орендарем на
рахунок підприємства, за яким
закріплене майно на праві
господарського відання чи
оперативного управління
(балансоутримувача) Комунального
підприємства ,,Житлосервіс ,,Куренівка"
Оболонського району у м. Києві,
починаючи з дати підписання акта
приймання-передачі майна. Останнім
днем сплати орендної плати є дата
підписання сторонами акта
приймання-передачі при поверненні
об'єкта оренди орендодавцю.

Відповідно до п. 3.6 договору орендна
плата сплачується орендарем незалежно
від наслідків господарської
діяльності орендаря щомісячно не
пізніше 20 числа наступного місяця.

Згідно з п. 4.1 договору орендодавець
зобов'язаний протягом 30 календарних
днів з моменту підписання цього
договору з додатками передати, а
орендар прийняти по акту
приймання-передачі об'єкт оренди. Акт
приймання-передачі об'єкта оренди
підписується орендодавцем, орендарем
та підприємством.

12.11.13р. представниками сторін підписано
акт приймання-передачі нежитлового
приміщення, його технічного стану та
характеристика приміщення (будинку).

01.04.2014р. сторонами внесено зміни до
договору, а саме: визначено у п.1.1
договору слова ,,розміщення
торговельного об'єкту з продажу
продовольчих товарів з реалізацією
товарів підакцизної групи - 143,10 кв.м. та
розміщення торговельного об'єкту з
продажу непродовольчих товарів - 55,70
кв.м." замінити на слова і цифри
,,розміщення торговельного об'єкту з
продажу непродовольчих товарів - 34,90
кв.м. та розміщення приватного закладу
охорони здоров'я - 163,90 кв.м.".

В п. 3.1 договору змінено розмір орендної
плати, та встановлено її в розмірі 17 829,34
грн.

Зазначені зміни вводяться в дію з
01.04.2014р.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначає, що кожний місяць з грудня 2013р.
по червень 2014р. відповідачу надавались
акти виконаних робіт та платіжні
доручення для оплати орендованого
приміщення, які містяться в матеріалах
справи. Відповідач, в свою чергу,
неналежним чином виконує зобов'язання
щодо повноти та вчасності сплати
орендних платежів. Позивач вказує, що
відповідачу надано послуги з оренди
приміщення на суму 225 498,70 грн. за період
листопад 2013р. - червень 2014р., які
оплачені останнім частково, у розмірі
100 063,78 грн. А відтак, у відповідача існує
заборгованість перед позивачем за
договором у розмірі 125 434,92 грн. (225 498,70
грн. - 100 063,78 грн.). За неналежне
виконання умов договору позивачем
також нарахована пеня у розмірі 3 535,34
грн, 3 % річних у розмірі 2 046,46 грн. та
інфляційні збитки розмірі 14 492,12 грн.

Суд першої інстанції частково
задовольнив позовні вимоги, вказавши,
що наявність заборгованості за
договором оренди в розмірі 102 493,82 грн.
підтверджується матеріалами справи,
при цьому відмовив в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
заборгованості за червень 2014р. в сумі 22
941,10 грн., оскільки строк виконання
зобов'язань зі сплати орендної плати за
червень 2014р. на час звернення з позовом
до суду не настав, та, з врахуванням
даних обставин, здійснив перерахунок 3%
річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів, з огляду на встановлені
у даній справі обставини та наявні у
справі докази, погоджується з даним
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

За правовою природою, укладений між
сторонами договір є договором оренди,
регулювання якого на законодавчому
рівні визначено положеннями
Цивільного кодексу України щодо
відносин найму (оренди) - глава 58,
параграфом 5 глави 30 Господарського
кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського
кодексу України за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди
передається індивідуально визначене
майно виробничо-технічного
призначення (або цілісний майновий
комплекс), що не втрачає у процесі
використання своєї споживчої якості
(неспоживна річ).

Оскільки передане за договором в
оренду майно належить до комунальної
власності, правовідносини, які виникли
між сторонами у зв'язку з його
укладенням, регулюються також нормами
спеціального Закону України ,,Про
оренду державного та комунального
майна".

Згідно з ст.ст. 2, 19 Закону України ,,Про
оренду державного та комунального
майна" орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Орендар за користування об'єктом
оренди вносить орендну плату незалежно
від наслідків господарської
діяльності.

Ч. 6 ст. 283 ГК України встановлюється, що
до відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу
України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.
Плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем виставлялись платіжні
вимоги-доручення на сплату орендної
плати, та складались акти прийому-здачі
виконаних робіт, а саме: від 29.11.2013р. за
листопад 2013р. на суму 27 779,09 грн.; від
31.12.2013р. за грудень 2013р. на суму 32 616,16
грн.; від 31.01.2014р. за січень 2014р. на суму 32
779,24 грн.; від 28.02.2014р. за лютий 2014р. на
суму 32 844,79 грн.; від 31.03.2014р. за березень
2014р. на суму 33 041,86 грн.; від 30.04.2014р. за
квітень 2014р. на суму 33 768,78 грн.; від
30.05.2014р. за травень 2014р. на суму 9 727,68 грн.
та від 30.06.3014р. за червень 2014р. на суму 22
941,10 грн. та надано відповідачу послуги
з оренди на загальну суму 225 498,70 грн. за
період листопад 2013р. - червень 2014р.

Відповідач в порушення умов договору
оренди не виконав своїх зобов'язань
щодо повної оплати орендних платежів, в
зв'язку з чим у нього існує
заборгованість за період з листопада
2013р. по червень 2014р. в розмірі 125 434,92 грн.
(225 498,70 грн. (нарахована орендна плата) -
100 063,78 грн. (сплачена орендна плата).

Однак, як вірно встановлено судом
першої інстанції, позивач звернувся до
суду з позовом 09.07.2014р., про що свідчить
відмітка канцелярії суду, та просить
стягнути з відповідача заборгованість,
яка виникла, зокрема, за червень 2014р. в
сумі 22 941,10 грн. Як зазначалось вище,
відповідно до п. 3.6 договору орендна
плата сплачується орендарем щомісячно
не пізніше 20 числа наступного місяця,
тобто, на момент подачі позову право
позивача в цій частині не було
порушено, оскільки орендну плату за
червень 2014р. відповідач вправі був
оплатити до 20.07.2014р.

В матеріалах справи міститься платіжне
доручення № 286 від 07.07.2014р. з якого
вбачається, що відповідачем було
перераховано на рахунок позивача
грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. із
призначенням платежу ,,оплата за оренду
нежитлового приміщення за червень 2014р.
згідно договору № 14016", однак судом
даний платіжний документ не може бути
прийнято до уваги в якості доказу
сплати орендної плати з огляду на ту
обставину, що строк оплати за червень
2014р. на час звернення до суду не настав.

Оскільки матеріали справи не містять
належних та допустимих доказів оплати
орендної плати за період з листопада
2013р. по травень 2014р. позовні вимоги про
стягнення основної суми
заборгованості за договором оренди
підлягають частковому задоволенню у
розмірі 102 493,82 грн. (125 434,92 грн. - 22
941,10 грн.). В частині стягнення орендної
плати за червень 2014р. в розмірі 22 941,10
грн. позовні вимоги задоволенню не
підлягають, про що вірно вказав суд
першої інстанції.

Стосовно вимог про стягнення пені у
розмірі 3 535,34 грн., збитків від інфляції
у розмірі 14 492,12 грн., 3% річних у розмірі 2
046,46 грн. колегія суддів зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджується те,
що відповідач, в порушення умов
договору, у визначені строки не оплатив
за оренду приміщення, а отже є таким, що
прострочив виконання зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ст. 230 ГК України
порушення зобов'язання є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим кодексом (неустойка,
штраф, пеня), іншими законами або
договором.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до пункту 6.2 договору за
несвоєчасну сплату орендних платежів
орендар сплачує на користь
підприємства пеню в розмірі 0,5% від
розміру несплачених орендних платежів
за кожен день прострочення, але не
більше розміру, встановленого
законодавством.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Колегія суддів зазначає, що у даній
справі судом встановлено, що
відповідач свій обов'язок по сплаті
орендних платежів за договором не
виконав належним чином, своєчасну
оплату не здійснив. У зв'язку з цим
нарахування позивачем пені,
інфляційних втрат та 3% річних є
правомірним.

Перевіривши розрахунки, виконані судом
першої інстанції з врахуванням
встановленої суми заборгованості в
розмірі 102 493,82 грн., колегія суддів
зазначає, що розрахунок пені виконаний
судом першої інстанції з дотриманням
вимог Закону України ,,Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
інфляційних втрат та 3% річних є вірним,
однак позовні вимоги в частині
стягнення пені підлягають задоволенню
в розмірі, визначеному позивачем - 3 535,34
грн., вимоги в частині інфляційних
втрат та 3% річних - в розмірі,
перерахованому судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає вірним висновок суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині стягнення пені у
розмірі 3 535,34 грн., та часткове
задоволення позовних вимог в частині
стягнення 3% річних у розмірі 1 219,37 грн.,
інфляційних втрат у розмірі 8 582,95 грн.

Щодо посилань скаржника на те, що суд
першої інстанції не врахував тих
обставин, що між позивачем та
відповідачем був узгоджений план
погашення заборгованості колегія
суддів зазначає таке.

Листом від 01.07.2014р. № 17 відповідач
звертався до Оболонської державної
адміністрації м. Києва (орендодавець за
договором) про надання дозволу на
ремонтні роботи в орендованому
приміщенні у зв'язку зі зміною
діяльності товариства, та просив
надати можливість отримання
пільгового періоду по оренді
приміщення, встановивши пільгову
ставку в розмірі 50% строком на 6 місяців
(а.с. 76).

З гарантійним листом від 02.07.2014р. № 18
відповідач звертався до позивача, яким
повідомляв, що змінює діяльність
товариства та проводить ремонтні
роботи, в зв'язку з чим просить надати
можливість розрахуватись в іншому
порядку, ніж це встановлено договором,
та, відповідно сплачувати
заборгованість за орендну плату
частинами.

В матеріалах справи міститься лист -
відповідь на звернення відповідача
Оболонської районної в місті Києві
державної адміністрації від 21.07.2014р.,
відповідно до якого відповідача
повідомили про необхідність надання
документів, для отримання дозволу на
проведення ремонтних робіт та у разі
надання таких документів
адміністрація надасть свої пропозиції
щодо встановлення для відповідача
пільгової орендної плати.

За змістом п. 3.11 договору оренди
орендар має право звернутись до
орендодавця з клопотанням щодо
відповідного зменшення орендної плати,
якщо, зокрема, з незалежних від нього
обставин змінилися умови, передбачені
договором.

Доказів встановлення для відповідача
пільгової орендної плати, зменшення
орендної плати чи погодження графіку
погашення заборгованості матеріали
справи не містять, що вказує на
безпідставність його тверджень про
наявність узгодженого плану погашення
заборгованості за договором оренди.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги відповідач, зокрема, зазначає,
що суд першої інстанції не повідомив
відповідача про розгляд справи 24.09.2014р.
та не надав можливості подати
додаткові докази, розглянувши справу
на підставі доказів, наданих позивачем.

Такі доводи колегія суддів вважає
необґрунтованими з огляду на таке.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 11.07.2014р. було порушено
провадження у справі № 910/13887/14,
прийнято позовну заяву до розгляду та
призначено розгляд справи на 06.08.2014р.
Зазначеною ухвалою, зокрема,
зобов'язано відповідача надати суду
письмовий відзив на позов з поданням
документів, що підтверджують викладені
в ньому обставини, докази виконання
грошових зобов'язань за договором
оренди № 14016 від 12.11.2013р. із зазначенням
періоду, за який здійснюється платіж.

Положеннями ч. 1 ст. 64 ГПК України
передбачено, що суддя прийнявши
позовну заяву, не пізніше трьох днів з
дня її надходження виносить і надсилає
сторонам, прокурору, якщо він є
заявником, ухвалу про порушення
провадження у справі, в якій вказується
про прийняття позовної заяви,
призначення справи до розгляду в
засіданні господарського суду, про час
і місце його проведення, необхідні дії
щодо підготовки справи до розгляду в
засіданні. Ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
зазначеним особам за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 ,,Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" розпочинаючи судовий
розгляд, суддя має встановити, чи
повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у судове
засідання.

Як вбачається з матеріалів справи,
поштове відправлення на адресу
відповідача - м. Київ, вул. Мінське шосе,
а саме: ухвала від 11.07.2014р. отримана
останнім 17.07.2014р.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 06.08.2014р. розгляд справи відкладено
на 17.09.2014р. на підставі ст. 77 ГПК України,
зокрема, через неявку відповідача та
зазначено, що вимоги ухвали від 11.07.2014р.
відповідач не виконав.

Так, вказаною ухвалою зобов'язано
сторін повторно виконати вимоги ухвали
суду від 11.07.2014р.

Вказана ухвала надіслана на адресу
відповідача, та отримана останнім
19.08.2014р., про що свідчить повідомлення
про вручення поштового відправлення №
312.

Вимоги ухвал суду в частині надання
доказів виконання грошових зобов'язань
за договором оренди № 14016 від 12.11.2013р. із
зазначенням періоду, за який
здійснюється платіж, відповідачем
виконано не було.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 17.09.2014р. розгляд справи відкладено
на 24.09.2014р. на підставі ст. 77 ГПК України,
зокрема, через неявку відповідача та
його клопотання про відкладення
розгляду справи.

Вказана ухвала надіслана на адресу
відповідача 19.09.2014р., про що свідчить
штамп відділу діловодства суду на
звороті ухвали.

В матеріалах справи міститься заява
відповідача від 23.09.2014р. про зміну
адреси для листування, відповідно до
якої він просить надсилати
кореспонденцію за адресою: м. Київ, вул.
Еспланадна, 34/2, оф.3.

За відомостями з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців місцезнаходження
відповідача - м. Київ, вул. Мінське
шосе, 4.

Як роз'яснено п. 3.9.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 ,,Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, суд першої інстанції
належним чином повідомив відповідача
про час та місце розгляду справи.

Крім того, скаржник зазначає, що
відповідач не зміг надати суду першої
інстанції додаткові платіжні
доручення, які підтверджують часткову
сплату боргу, а саме: № 291 від 29.07.2014р., №
306 від 19.09.2014р., № 309 від 29.10.2014р., та які не
врахував суд першої інстанції. Вказані
платіжні доручення надані
відповідачем до апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що додаткові
докази колегією суддів не можуть бути
прийняті у якості доказів з огляду на
те, що: по-перше, ці докази в суд першої
інстанції не подавались, обґрунтування
неможливості їх подання в суді першої
інстанції відповідач не зазначив,
по-друге, надані платіжні доручення не
стосуються періоду, за який заявлені
позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що підстави для скасування або зміни
рішення, які передбачені ст. 104 ГПК
України, відсутні. Рішення
господарського суду міста Києва від
24.09.2014р. у справі № 910/13887/14 відповідає
обставинам справи, є законним та
обґрунтованим. У зв'язку з цим
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста
Києва від 24.09.2014р. у справі
№ 910/13887/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
,,Торгівельний дім ,,ВСК" - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
А.О. Мальченко

Г.А. Жук

Повний текст складено та підписано
19.11.2014р.