м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/20048/14 21.11.14

За позовом Підприємства релігійної
організації "Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
ОСОБА_3

про визнання договору недійсним

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явився;від
відповідачаОСОБА_4 .- представник за
довіреністю від 24.04.2014 р. від третьої
особине з'явився;

В судовому засіданні 21.11.14, в порядку ст.
85 ГПК України, було оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Підприємства релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про визнання договору
недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
оспорюваний договір безвідсоткової
зворотної фінансової допомоги № 18/07-08
було укладено з порушенням
законодавства, в зв'язку з чим він
підлягає визнанню недійсним. Позивач
зазначає, що спірний договір від імені
позивача було підписано ОСОБА_3, яка не
мала відповідних повноважень. Крім
того, укладення спірного договору
суперечить статутним документам
позивача, а у останнього відсутня
ліцензія, яка б дозволяла залучати
прямо або опосередковано фінансові
активів від фізичних осіб.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 25.09.2014 порушено провадження у
справі № 910/20048/14 за вказаною позовною
заявою, залучено до участі у справі в
якості третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_3, та
призначено розгляд справи в судовому
засіданні 22.10.2014.

09.10.2014 на адресу господарського суду м.
Києва надійшло клопотання відповідача
про припинення провадження у справі,
яке обґрунтоване тим, що рішенням
господарського суду м. Києва від 26.05.14 у
справі № 5011-48/10165-2012 в задоволенні вимог
Підприємства релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про визнання договору № 18/07-08
недійсним відмовлено. Вказане рішення
було залишено без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 15.07.14 та
постановою Вищого господарського суду
України від 11.09.14. Враховуючи, що між
тими ж сторонами про той же предмет і з
тих же підстав існує рішення суду, яке
набрало законної сили, відповідач
просить суд припинити провадження у
справі № 910/20048/14.

У судове засідання, призначене на
22.10.2014, з'явився представник
відповідача, який підтримав
клопотання про припинення провадження
у справі № 910/20048/14.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 22.10.2014 у зв'язку з неявкою
представників позивача та третьої
особи, неподанням витребуваних
доказів, розгляд справи було
відкладено на 12.11.2014.

10.11.2014 через зальний відділ діловодства
господарського суду надійшло
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи.

У судове засідання, призначене на
12.11.2014, з'явився представник
відповідача, який проти клопотання
позивача заперечував та надав свої
пояснення щодо викладених у клопотанні
обставин.

Представник третьої особи в судове
засідання 12.11.2014 не з'явився, вимог
ухвали суду не виконав, про причини
неявки представника в судове засідання
не повідомив, хоча про дату, час та
місце судового розгляду був
повідомлений належним чином.

Дослідивши клопотання позивача про
відкладення розгляду справи, суд
відмовив в його задоволенні, та
керуючись ст. 77 ГПК України, відклав
розгляд справи на 21.11.14 у зв'язку з
необхідністю надання відповідачем
додаткових доказів по справі.

10.11.2014 до Господарського суду міста
Києва від Свято-Успенської
Києво-Печерської Лаври надійшла
апеляційна скарга на ухвалу
Господарського суду міста Києва від
25.09.2014 про порушення провадження у
справі № 910/20048/14, яка на підставі ст.ст.
86, 106 Господарського процесуального
кодексу України, була повернута судом
апелянту.

14.11.14 через загальний відділ
діловодства суду від відповідача
надійшли додаткові докази по справі, що
були залучені судом до матеріалів
справи.

В судове засідання 21.11.14 представник
відповідача з'явився, підтримав
клопотання про припинення провадження
у справі, надав пояснення по суті спору,
проти позову заперечував.

Суд відмовив в задоволенні клопотання
відповідача про припинення
провадження у справі на підставі п. 2 ч.1
ст. 80 ГПК України, оскільки судом
встановлено, що підстави заявлених
позовних вимог у справі № 5011-48/10165-2012 за
позовом Підприємства релігійної
організації "Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про визнання договору № 18/07-08
недійсним є іншими, ніж підстави
позовних вимог у даній справі.

Відповідач не забезпечив явку
представника в судове засідання, про
причини неявки суд не повідомив, про
дату та час проведення судового
засідання був повідомлений належним
чином.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника
позивача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив.

18 липня 2008 р. між Підприємством
релігійної організації "Підсобне
господарство Свято-Успенської
Києво-Печерської Лаври" в особі
директора ОСОБА_3 (позивач) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач)
було укладено договір №18/07-08
безвідсоткової зворотної фінансової
допомоги (надалі - договір), відповідно
до п.1.1 якого відповідач в порядку та на
умовах передбачених цим договором,
надає позивачу безвідсоткову зворотну
фінансову допомогу, яку позивач
зобов'язується повернути в
установлений цим договором строк.

Відповідно до п. 2.1 Договору строк, на
який надається фінансова допомога
позивачу, становить один рік з моменту
надходження коштів на розрахунковий
рахунок позивача.

Згідно з п. 2.3 Договору розмір
фінансової допомоги за цим Договором
становить 130 000,00 грн.

Відповідач зобов'язується надати
фінансову допомогу не пізніше 7 днів з
моменту підписання цього Договору (п.
3.1, 3.2 договору) шляхом переведення
коштів на р/р позивача.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що
зворотня безвідсоткова фінансова
допомога повертається в
безготівковому порядку платіжними
дорученнями, шляхом переводу коштів на
розрахунковий рахунок позивача
протягом встановленого в п. 2.1 строку.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що цей
договір набуває чинні з моменту
підписання його сторонами і діє до
моменту його остаточного виконання.

Спір у справі виник у зв'язку тим, що
даний договір, на думку позивача, був
укладений директором позивача без
належних повноважень, власником
позивача не приймалось будь-яких
рішень та не вчинялось будь-яких дій,
які б свідчили про схвалення
укладеного без належних повноважень
спірного договору. Крім того, за
твердженням позивача укладення
спірного договору суперечить його
статутним документам.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, господарський суд
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору
або його частини недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними
правочину і настання відповідних
наслідків встановлені ст. 215, 216
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У абзаці 4 пункту 2.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. вказано, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 239 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Згідно з ч.1 ст. 92 Цивільного кодексу
України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

При укладенні оспорюваного договору
директор Підприємства релігійної
організації "Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" ОСОБА_3 діяла в межах своїх
повноважень та на підставі статуту
підприємства, зокрема у п. 8.5 якого
передбачено, що директор має право
укладати договори (контракти) та чинити
дії від імені позивача; без доручення
здійснювати дії від імені позивача.
Таким чином, спірний договір був
укладений третьою особою без
самостійних вимог на предмет спору від
імені позивача в межах наданої
компетенції.

Вказані факти встановлені рішеннями
суду у справі № 5011-48/10165-2012 за участю тих
самих сторін.

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням
господарського суду (іншого
органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду
однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною
умовою її застосування є один і той
самий склад сторін як у справі, що
розглядається господарським судом, так
і у справі (або справах) зі спору, що
вирішувався раніше, і в якій
встановлено певні факти, що мають
значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими
при вирішенні інших справ та не
підлягають доказуванню, оскільки їх
істинність встановлено у рішенні, у
зв'язку з чим немає необхідності
встановлювати їх знову, піддаючи
сумніву істинність та стабільність
судового акту, який набрав законної
сили.

Таким чином, судові рішення у справі №
5011-48/10165-2012 не можуть бути поставлена
під сумнів, а інші рішення, в тому числі
і у даній справі № 910/20048/14, не можуть їм
суперечити.

Твердження позивача про недійсність
спірного договору через відсутність у
позивача ліцензії, яка б дозволяла йому
залучати фінансові активи від фізичних
осіб, спростовуються наступним.

Суд зазначає, що стороною за спірним
договором виступає Фізична особа -
підприємець ОСОБА_2, який виступає у
вказаних правовідносинах в якості
суб'єкта господарювання, а не фізичної
особи.

Крім того, відповідно до п.5 ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
фінансовими послугами вважаються,
зокрема, надання коштів у позику, в тому
числі і на умовах фінансового кредиту.

Правовою основою для отримання
поворотної фінансової допомоги є
договір позики. Відносини за договором
позики регулюються відповідно до
статей 1046 - 1053 Цивільного кодексу
України.

Зокрема, у ст. 1046 цього Кодексу за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність гроші або
інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов'язується повернути
таку саму суму грошей або таку саму
кількість речей того самого роду та
якості.

За цивільно-правовою природою
поворотна фінансова допомога є позикою
та згідно з ч.1 ст. 4 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
є фінансовою послугою.

Відповідно до частини першої ст. 5
вищезазначеного Закону фінансові
послуги надаються фінансовими
установами, а також, якщо це прямо
передбачено законом, фізичними особами
- суб'єктами підприємницької
діяльності.

Втім, відповідно до п. 1 розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 31
березня 2006 року № 5555 «Про можливість
надання юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств»
передбачено можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику (крім на умовах фінансового
кредиту) та надання поручительств
відповідно до норм цивільного
законодавства та з урахуванням вимог
законодавства України щодо
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
фінансовим кредитом є кошти, які
надаються у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк та
під проценти.

Таким чином, надавати кошти в позику
під процент мають право лише фінансові
установи.

Поряд з цим, згідно п 1.1. оспорюваного
договору поворотна фінансова допомога
надається позичальнику на безоплатній
основі, тобто плата за користування
грошовими коштами не стягується.

За таких обставин, укладений договір
про надання безвідсоткової зворотної
фінансової допомоги № 18/07-08 на умовах
безоплатної та безпроцентної позики не
суперечить наведеним вище вимогам
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» щодо суб'єктного
складу, а тому підстави для визнання
його недійсним відсутні.

Вищенаведене свідчить про те, що на
момент підписання спірного договору №
18/07-08 від 18.07.2008 року позивач та
відповідач по цій справі дотримались
вимог, встановлених ст. 203 Цивільного
кодексу України.

Зміст правочину не суперечить
Цивільному кодексу України та іншим
актам цивільного законодавства, тому
відсутні правові підстави для
визнання спірного договору недійсним
(ст. 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що спірний
договір суперечить нормам Цивільного
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; не
довів відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 25.11.2014 р.

Суддя
Пукшин Л.Г.