ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.Справа № 922/3971/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)
до Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі" (м. Харків)
про стягнення 63 452 863,95 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Ященко Р.Ю. (довіреність №14-135
від 13.05.2014 р.);

відповідача - Счастлива Я.О.
(довіреність №38-1867 від 28.05.2010 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (новий
кредитор за кредитором за договором
про відступлення права вимоги №14/6336/13
від 27.12.2013 р.), звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просить суд стягнути з Комунального
підприємства "Харківські теплові
мережі" (боржник за договором про
відступлення права вимоги №14/6336/13 від
27.12.2013 р.) на свою користь
заборгованість, яка виникла у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
взятих на себе зобов'язань за договором
купівлі-продажу теплової енергії, яка
поставляється бюджетним установам і
організаціям та іншим споживачам №620
від 30.09.2011 р., укладеним між Піблічним
акціонерним товариством "Харківська
ТЕЦ-5" (первісний кредитор за договором
про відступлення права вимоги №14/6336/13
від 27.12.2013 р.) та Комунальним
підприємством "Харківські теплові
мережі". Відповідно вимог позовної
заяви, заявлена до стягнення сума
заборгованості становить 63 452 863,95 грн.,
з яких 35 120 337,45 грн. - сума боргу за
договором; 3 017 232,99 грн. - сума пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання; 4 584 432,55 грн. - 3% річних;
20730860,96 грн. - інфляційні нарахування.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідач не
виконав взяті на себе зобов'язання
передбачені договором купівлі-продажу
теплової енергії, яка поставляється
бюджетним установам і організаціям та
іншим споживачам №620 від 30.09.2011 р. щодо
своєчасної оплати за поставлений
природний газ. Судові витрати просить
суд покласти на відповідача.

В відзиві на позовну заяву представник
відповідача визнав позовні вимоги ПАТ
"НАК "Нафтогаз України" в частині
стягнення основного боргу за договором
№620 від 30.09.2011 р. за період з вересня по
листопад 2013 р. в сумі 35120337,45 грн., просив
суд зменшити розмір пені на 86,4 %, в
зв'язку з тяжким фінансовим станом
підприємства, викликаним неплатежами
різних категорій споживачів за спожиту
теплову енергію, невідповідністю
тарифів за теплову енергію для
населення фактичним витратам на її
виробництво.

10.11.2014 р. за вх.№39379 до канцелярії суду
від представника позивача надійшло
доповнення до відзиву на позовну заяву
по справі №922/3971/14.

Представник позивача в судовому
засіданні 10.11.2014 р. підтримав позовні
вимоги, проти зменшення розмру пені на
86,4 % заперечив.

Представник відповідача в судовому
засіданні 10.11.2014 р. визнав позовні
вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в
частині стягнення основного боргу за
договором №620 від 30.09.2011 р. за період з
вересня по листопад 2013 р. в сумі 35120337,45
грн., просив суд зменшити розмір пені на
86,4 %.

Враховуючи те, що норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.
129 Конституції України визначає одним з
принципів судочинства свободу в
наданні сторонами суду своїх доказів і
у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає, згідно ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, за
можливе розгляд справи за позовної
заявою позивача за наявними у справі і
додатково наданими на вимогу суду
матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

30 вересня 2011 року Публічне акціонерне
товариство "Харківська ТЕЦ-5" (первісний
кредитор, продавець) та Комунальне
підприємство "Харківські теплові
мережі" (боржник, покупець) уклали
договір купівлі-продажу теплової
енергії, яка поставляється бюджетним
установам і організаціям та іншим
споживачам №620.

Відповідно до п. 1.1. договору,
постачальник зобов'язався передати
природний газ виключно для надання
бюджетним установам і організаціям та
іншим споживачам послуг з опалення та
гарячого водопостачання, а покупець
зобов'язався сплачувати постачальнику
вартість газу і наданих послуг у
розмірах, строках, порядку та на умовах,
передбачених договором.

Відповідно до п. 4.1. договору
встановлено, що загальна кількість
теплової енергії, яку покупець приймає
у свої теплові мережі від продавця
оформлюється двостороннім актом
приймання-передачі загальної
кількості теплової енергії до 4-го
числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до п. 5.1. договору вартість
теплової енергії, що надається
продавцем покупцю, визначається
відповідно до затверджених
постановами НКРЕ України тарифів на
виробництво теплової енергії, яка
поставляється для надання послуг з
опалення та гарячого водопостачання
для бюджетних установ та організацій
та інших установ.

Відповідно до п. 4.3. договору
встановлено, що кількість і вартість
теплової енергії, що продається за
Договором за обліковий період
визначається на підставі Акту
приймання-передачі теплової енергії.

Відповідно до п. 6.1. договору
встановлено, що оплата за теплову
енергію здійснюється покупцем шляхом
100% поточної оплати протягом місяця
поставки теплової енергії. Остаточний
розрахунок за фактично спожитий газ
здійснюється до 14-го числа місяця
наступного за розрахунковим.

На виконання договору продавець за
період з жовтня 2011 року по листопад 2013
року передав, а покупець отримав
природний газ на суму 373 958 115,35 грн.

Факт приймання-передачі газу, а також
супутніх послуг, підтверджується
наявними в матеріалах справи належним
чином засвідченими копіями актів
приймання-передачі природного газу,
які підписані представниками сторін та
скріплені печатками товариств.

Відповідач свої зобов'язання за
договором купівлі-продажу теплової
енергії, яка поставляється бюджетним
установам і організаціям та іншим
споживачам №620 від 30.09.2011 р. виконував
неналежним чином, так як невчасно
сплачував вартість природного газу,
чим порушив умови п. 6.1 договору, що
підтверджується оборотною відомістю
по підприємству, довідкою про операції
та довідкою про сальдо, а також актом
звірки взаєморозрахунків.

Судом встановлено, що всупереч п.6.1
договору, відповідач неодноразово
порушував строки оплати поставленого
природного газу.

Таким чином, відповідач не виконав
зобов'язання перед продавцем, чим
порушив умови договору купівлі-продажу
теплової енергії, яка поставляється
бюджетним установам і організаціям та
іншим споживачам №620 від 30.09.2011 р.

27.12.2013 р. Публічне акціонерне
товариство "Харківська ТЕЦ-5" (первісний
кредитор) та Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (новий
кредитор) уклали договір № 14/6336/13 про
відступлення права вимоги.

Відповідно до п.1.1. та п.1.2. зазначеного
договору первісний кредитор передає, а
новий кредитор приймає на себе право
вимоги до боржника первісного
кредитора Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі" за
договором купівлі-продажу теплової
енергії, яка поставляється бюджетним
установам і організаціям та іншим
споживачам №620 від 30.09.2011 р.

Крім передачі права вимоги оплати
спожитого природного газу за
зобов'язанням, зазначеним в п.1.1.
договору, до нового кредитора
переходять права вимоги стягнення сум
основного боргу, всіх штрафних санкцій,
інфляційних втрат та відсотків,
пов'язаних з невиконанням або
неналежним виконанням боржником своїх
зобов'язань за зазначеним вище
договором, як тих, що нараховані на
момент відступлення права вимоги, так і
тих, що будуть нараховані після
відступлення права вимоги.

Відповідно до п.2.5. договору про
відступлення права вимоги, право
вимоги вважається переданим після
фактичної передачі документів,
зазначених в п.2.1. цього поговору.
Передача документів оформлюється
актом приймання-передачі з зазначенням
переліку переданих документів.

До позовної заяви позивач додав копію
акту приймання-передачі документів від
27.12.2013 року, який засвідчує
приймання-передачу документів,
зазначених в п.2.1 договору про
відступлення права вимоги. Право
вимоги первісного кредитора до
відповідача вважається переданим
позивачеві 27.12.2013 року,.

У відповідності з п.2.6. договору про
відступлення права вимоги та ст.516 ЦКУ,
відповідача було належним чином
повідомлено про відступлення права
вимоги, про що свідчить повідомлення
про відступлення права вимоги боргу
ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" від 27.12.13 вих.
№01-15/2175.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
відлягає виконанню у цей строк (термін).

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор
у зобов'язанні може бути замінений
іншою особою внаслідок передання ним
своїх прав іншій особі за правочином і
відступлення права вимоги). Ст.514 ЦК
України встановлює, що до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав. Згідно зі ст.516 ЦК України,
заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та
приймаючи до уваги вимоги ст. 526
Цивільного Кодексу України, а саме те,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, враховуючи те, що
представник відповідача визнав
заборгованість перед позивачем, суд
дійшов висновку про те, що позовна
вимога позивача про стягнення
заборгованості за отриману теплову
енергію в сумі 35 120 337,45 грн. правомірна
та обґрунтована, така, що визнана
відповідачем, тому підлягає
задоволенню.

Розглядаючи питання щодо стягнення з
відповідача пені у розмірі 3 017 232,99 грн.,
даючи правову оцінку вказаним вимогам,
суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст.193, 198 ГК України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарську-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбаченим кодексом, іншими
законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", пеня
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 3 статті 549
Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Так, п. 7.2 договору сторони визначили, що
у разі не оплати або несвоєчасної
оплати покупцем умов п. 6.1. договору він
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем був наданий обгрунтований
розрахунок пені за весь період
прострочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання, відповідно до
якого сума пені складає 3 017 232,99 грн.

Перевіривши правомірність нарахування
позивачем вказаних сум, суд встановив,
що дане нарахування не суперечить
вимогам чинного законодавства та
умовам договором.

Як вбачається з наданих до суду
доказів, першочерговим завданням та
ціллю Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі"
(відповідача) є виробництво,
транспортування, розподіл та
реалізація теплової енергії усім
групам споживачів за тарифами, що
регулюються відповідно до чинного
законодавства. Відповідач є виконавцем
послуг з централізованого
теплопостачання та підігріву гарячої
води в житловому фонді комунальної
власності територіальної громади м.
Харкова.

Відповідач не є організацією, метою
створення якої є отримання прибутку.
Фінансування останнього здійснюється
за рахунок платежів від надання послуг
населенню та підприємствам, установам
і організаціям, фінансується за
рахунок бюджетних коштів. Діючи тарифи
не підвищуються, а різниця в тарифах
відповідачу не виплачується. Тривалий
час підприємство знаходиться у тяжкому
фінансовому стані, викликаному
зокрема неплатежами різних категорій
споживачів за спожиту теплову енергію,
невідповідністю тарифів за теплову
енергію для населення фактичним
витратам на її виробництво. Станом на
01.09.2014 року сума заборгованості
державного бюджету на покриття
збитків, викликаних невідповідністю
діючих тарифів фактичним витратам
підприємства становить 1069,2 млн. грн.

На протязі останніх років
господарської діяльності підприємства
заборгованість споживачів за спожиту
енергію щомісяця складає сотні
мільйонів гривень. З кожним роком ця
заборгованість неухильно зростає,
незважаючи на заходи, що приймаються по
її стягненню. В 2013 році 86,4 % від
загального обсягу теплової енергії,
яка постачається всім категоріям
споживачів м. Харкова, споживається
населенням. Тарифи для населення на 30%
не покривають собівартість
виробництва теплової енергії. Станом
на 01.09.2014 року загальна сума
заборгованості за теплову енергію
складає 1036,9 млн. грн., у тому числі
заборгованість населення 658,1 млн. грн.,
бюджетних установ 278,9 млн. грн.,
госпрозрахункових підприємств 87,8 млн.
грн., заборгованість місцевого бюджету
з субсидій та пільг 15,0 млн. грн.

Також слід зазначити, що Законом
України "Про тимчасову заборону
стягнення пені з громадян України за
несвоєчасне внесення плати за
житлово-комунальні послуги" № 486/96 від
13.11.1996 року до 01.01.2011 року було
заборонено нараховувати та стягувати з
громадян пеню за несвоєчасну оплату
житлово-комунальних послуг, що не
ініціювало проведення оплат та
позбавляло КП "Харківські теплові
мережі" джерела погашення по штрафних
санкціях. Хоча з 01.01.2011 року заборона на
нарахування й стягнення пені знята, але
й дотепер розмір пені для населення не
передбачений жодним нормативним актом,
що унеможливлює її нарахування та
стягнення. Законом України "Про
реструктиризацію заборгованості по
квартирній платі, платі за
житлово-комунальні послуги, спожитий
газ і електроенергію" дозволяється
реструктуризувати заборгованість за
комунальні послуги строком до 5 років.
Станом на 01.09.2014 року сума
реструктуризованої заборгованості
складає 88,8 млн. грн.

Водночас, фінансовий стан підприємства
підтверджується балансом підприємства
на 30.06.2014 року, у якому відображені
збитки підприємства. Сума збитків
станом на 30.06.2014 року становить 704,1 млн.
грн.

За приписами п. 3 ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду
України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'ясняє, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. У
зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця
процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 ЦК України і
статтею 223 Господарського кодексу
України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішення суду, якщо він значно перевищує
розмір збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.
При цьому відсутність чи невисокий
розмір збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника. Вирішуючи
питання про зменшення розміру пені, яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
з'ясувати наявність значного
перевищення розміру неустойки перед
розміром сторін, які заслуговують на
увагу, ступеня виконання зобов'язань,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок,
приймає до уваги причини неналежного
виконання зобов'язання відповідачем та
його тяжкий матеріальний стан.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
за можливе зменшити розмір пені на 86,4 %,
а саме стягнути з відповідача пеню у
розмірі 410343,68 грн. (правова позиція щодо
зменшення пені пропорційно об"ємам
теплової енергії, що споживається
населенням відображена в постанові
ВГСУ від 13.10.13р. по справі № 922/1670/13).

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 4 584 432,55
грн. та інфляційних витрат у розмірі
20730860,96 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, період
нарахування позивачем 3% річних та
розрахунок визначений вірно згідно
вимог діючого законодавства, що дає
підстави суду задовольнити позовні
вимоги в частині стягнення 3% річних у
сумі 4 584 432,55 грн. та інфляційних витрат
у сумі 20 730 860,96 грн.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших
підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Судовий
збір, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші
витрати, пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає за необхідне
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в сумі 73080,00 грн.,
оскільки з його вини спір було доведено
до суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 509, 525, 549, 598, 599, 610-612, 625, 629 ЦК
України, ст. 193 ГК України, ст.ст. 1, 4, 12, 22,
33-34, 38, 43, 49, 75, 82-85, Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі" (61037, м.
Харків, вул. Доброхотова, 11, р/р 13
ВАТ "Державний ощадний банк України" м.
Харкова, МФО 351823, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства "Нафтогаз України" (01001, м.
Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, , р/р 09 ПАТ "Промінвестбанк",
МФО 300012) суму основного боргу у розмірі
35 120 337,45 грн., інфляційні втрати в
розмірі 20 730 860,96 грн., три відсотки
річних в розмірі 4 584 432,55 грн., пеню в
розмірі 410343,68 грн. та 73080,00 грн. судового
збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені в сумі 2606889,31 грн.
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом

Повне рішення складено 17.11.2014 р.

Суддя Г.І. Сальнікова