ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.11.14р. Справа № 904/6835/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "МС ДЕВЕЛОПМЕНТ", м.
Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "МЕД-СЕРВІС", м.
Дніпропетровськ

про визнання договору оренди дійсним

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй
Я.О.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Колядінцев М.А.,
представник за довіреністю № 147 від
22.09.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від
08.09.14р. порушено провадження у справі №
904/6835/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "МС
ДЕВЕЛОПМЕНТ" (далі-позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "МЕД-СЕРВІС"
(далі-відповідач) про визнання дійсним
договору оренди від 23.10.13р. № 171. Справу
призначено до розгляду на 16.10.14р.

16.10.14р. у судовому засіданні
оголошено перерву до 20.10.14р.

Ухвалою господарського суду від
20.10.14р. продовжено строк розгляду спору
до 25.11.14р. включно та відкладено розгляд
справи на 18.11.14р.

18.11.14р. у судове засідання
повноважний представник позивача не
з'явився, але до суду від позивача
надійшло клопотання про долучення до
матеріалів справи додаткових доказів в
підтвердження заявлених позовних
вимог. Жодних пояснень щодо причини
неявки до господарського суду не
надходило. Про день, час та місце
розгляду справи повноважний
представник позивача повідомлений
належним чином, що підтверджує
протокол судового засідання від 20.10.14р.

Враховуючи зазначене,
господарський суд вважає за можливе
розглянути справу в даному судовому
засіданні без участі повноважного
представника позивача за наявними в
ній матеріалами.

В свою чергу, повноважний
представник відповідача заявлені
позовні вимоги не визнав та просив суд
відмовити позивачу в їх задоволенні у
повному обсязі.

У судовому засіданні 18.11.14р.
оголошено вступну та резолютивну
частини судового рішення, згідно зі ст.
85 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, дослідивши
подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.10.13р. між позивачем та
відповідачем було укладено договір
оренди № 171 (далі - Договір оренди),
відповідно до умов п. 1.1. якого,
відповідач передає, а позивач приймає в
тимчасове оплатне користування нежиле
приміщення, що знаходиться за адресою:
Дніпропетровська область,
м.Дніпродзержинськ, вул. Дунайська, 41в
(далі-об'єкт) .

Загальна (корисна) проща об'єкта.
551,2 кв. м. (п. 1.2 Договору оренди).

Відповідно до п. 3.1 Договору
оренди, строк оренди об'єкту складає 35
місяців з моменту підписання сторонами
Акту приймання-передачі об'єкту, який є
невід'ємною частиною даного Договору.

У п. 3.2. Договору оренди визначено,
що зазначений Акт приймання-передачі
об'єкту підписується сторонами 01.01.14р.

Як зазначає позивач, на виконання
умов вищезазначеного Договору оренди,
відповідач передав, а позивач прийняв
об'єкт оренди, що підтверджується
відповідним Актом приймання-передачі
від 01.01.14р. Тобто, строк оренди мав
закінчитися 01.12.16р.

11.04.14р. між сторонами був
укладений Договір про внесення змін до
Договору оренди, відповідно до умов
якого була зменшена площа орендованого
приміщення, а відповідно і розмір
орендної плати та загальна вартість
об'єкта.

12.04.14р. між сторонами були
укладені Додаткова угода № 2 та
Додаткова угода № 3 про внесення змін
до Договору оренди. Відповідно до умов
Додаткової угоди № 3 було внесено зміни
до п.3.1. Договору, а строк оренди був
встановлений до 31.12.26 року, тобто 12
років.

Посилаючись на ст.ст. 793, 794
Цивільного кодексу України позивач
зазначає про те, що відповідач протягом
тривалого часу ухиляється від
нотаріального посвідчення Договору та
Додаткових угод до нього, зокрема -
Додаткової угоди № 3 від 12.04.14р. про
внесення змін до договору оренди № 171
від 23.10.13р. Так, листами від 16.05.14р., від
23.05.14р., від 29.05.14р. з вих. № 110/1, 114/1, 119/1
відповідно, відповідачу було
запропоновано провести нотаріальне
посвідчення Договору оренди та
Додаткових угод до нього, відповіді на
які не надійшло. Як зазначає позивач,
такі дії відповідача також не дають
змоги виконати державну реєстрацію
права оренди приміщення строком до
31.12.26р., що порушує визначені
законодавством права Орендаря на
користування орендованим приміщенням.

Відповідно до ст. 220 Цивільного
кодексу України, якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається. Тобто, як
вважає позивач, закон встановлює 3
вимоги для визнання договору дійсним:

- домовленість про істотні умови
договору, що підтверджується
письмовими доказами;

- відбулося повне або часткове
виконання договору;

- одна із сторін ухилилася від
його нотаріального посвідчення.

В даному випадку, як зазначає
позивач:

- Сторонами укладено Договір
оренди, в якому визначені всі істотні
умови, які визначені законодавством
для договору найму (оренди) будівлі або
її частини;

- Акт приймання-передачі
підписаний сторонами 01.01.14р. і з того
моменту позивач користується
орендованим приміщенням, тобто
відбулося часткове виконання договору;

- Відповідач ухиляється від
нотаріального посвідчення Договору
оренди та ігнорує вимоги про
проведення такого посвідчення.

Посилаючись на п. 13 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
06.11.2009р. № 9 позивач зазначає про те, що
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін. Однак, Законом України «Про
внесення змін до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів України» від 11.02.10р.
№ 1878-VІ, який набув чинності з 01.01.13р.,
скасовано необхідність державної
реєстрації договорів оренди
нерухомого майна, замість цього
введено держану реєстрацію права, яке
виникає на підставі таких договорів.
Таким чином, як зазначає позивач,
оскільки спірний Договір оренди
відповідно до законодавства України,
яке діяло на час його укладання, не
потребував державної реєстрації та
набрав чинності з дня його
нотаріального посвідчення, положення
законодавства не містять заперечень
щодо можливості визнання його дійсним
в порядку ст. 220 ЦК України.

В п. 2.8. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.13р.
№ 12 зазначено, що слід мати на увазі, що
з 01.01.13р. набрали чинності зміни до ЦК
України, внесені Законом України "Про
внесення змін до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів". Цим Законом,
зокрема, у новій редакції викладено
частину третю статті 640 і статтю 794 ЦК
України, за змістом яких відповідно
договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини), що підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з дня такого
посвідчення, а державній реєстрації
підлягає право користування нерухомим
майном, яке виникло на підставі
договору найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини). А п. 2.10 даної постанови
зазначає, що частиною другою статті 220
ЦК України передбачено, що якщо сторони
домовилися стосовно усіх істотних умов
договору і це підтверджується
письмовими доказами та відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається. Відповідні
приписи частини другої статті 220 ЦК
України не застосовуються до
правочинів, які підлягали і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України (у редакції, чинній до
01.01.13р.) пов'язувався з державною
реєстрацією; відповідні правочини не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін. Такі твердження,
як зазначає позивач, підтверджуються і
судовою практикою, зокрема у постанові
Вищого господарського суду України від
24.06.14р. по справі № 911/4342/13.

Враховуючи вищевикладене,
позивач вважає, що для відновлення
порушених прав останнього, а саме для
державної реєстрації права оренди
нерухомого майна, є необхідним
визнання дійсним спірного Договору.

Відповідач заявлені позовні
вимоги не визнав та просив суд
відмовити позиву в їх задоволенні у
повному обсязі, виходячи з наступного.

Посилаючись на ст. ст. 783, 794
Цивільного кодексу України та п. 3.1.
спірного Договору оренди відповідач
зазначає про те, що на час підписання
спірного договору він повністю
відповідав діючому на той час
законодавству та від початку своєї дії
є дійсним та не потребує державної
реєстрації та нотаріального
посвідчення.

Крім того, Вищий господарський
суд України в постанові від 24.06.14р. по
справі №904/8896/13 зазначає, що «Щодо
зазначення скаржником про порушення
частини 1 статті 220 та частини 2 статті 793
Цивільного кодексу слід зазначити, що
приписи вказаних статей визначають, що
у разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним;
договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) строком на три роки і більше
підлягає нотаріальному посвідченню.
Відтак, якщо із закінченням строку
договору найму його дію було
продовжено і наведене призвело до
збільшення загального строку
користування орендованим майном, який
складає понад три роки, це не може бути
підставою для визнання такого договору
нікчемним у зв'язку з відсутністю його
нотаріального посвідчення, якщо на
момент укладення такого договору він
відповідно до частини другої статті 215
ЦК України відповідав вимогам частини
другої статті 793 та статті 794 цього
Кодексу. Вищенаведеним, як зазначає
відповідач, спростовуються доводи
відповідача про обов'язковість
нотаріального посвідчення спірного
Договору оренди.

Враховуючи вищевикладене,
відповідач зазначає про те, що оскільки
строк дії договору на момент його
укладення складав менше 3 років, його
нотаріальне посвідчення та державна
реєстрація взагалі не є необхідними.

Дослідивши наявні матеріали
справи, заслухавши пояснення
повноважних представників сторін,
оцінивши надані докази в їх сукупності,
суд дійшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Приймаючи рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Як зазначено у ст. 204 Цивільного
кодексу України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 ст. 628
Цивільного кодексу України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Стаття 627 Цивільного кодексу
України встановлює, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Стаття 526 Цивільного кодексу
України передбачає, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 759 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк. Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору найму (оренди).

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

У частині 2 статті 793 Цивільного кодексу
України зазначено про те, що договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) строком на
три роки і більше підлягає
нотаріальному посвідченню, а згідно зі
статтею 794 цього ж Кодексу договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини), укладений
на строк не менше ніж на три роки,
підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу
України, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Тобто, ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу
України надає суду право визнати
дійсність нотаріально не посвідченого
договору, якщо сторони домовились про
усі його істотні умови, підтверджені
письмовими доказами, і відбулось повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилась від його
нотаріального посвідчення
(недобросовісна сторона). Під ухиленням
від нотаріального посвідчення
договору слід розуміти як активну
протидію цьому, так і пасивне небажання
вчинити цю дію.

Згідно роз'яснень, що містяться у
пункті 2.10. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про оренду (найм) майна"
№12 від 29.05.13р., судам необхідно
враховувати, що приписи частини другої
статті 220 ЦК України не застосовується
до правочинів, які підлягали і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК (у редакції, чинній до 01.01.13р.)
пов'язується з державною реєстрацією;
відповідні правочини не є укладеними і
не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Проаналізувавши надані докази, суд
дійшов до висновку, що сторони
домовились щодо всіх істотних умов
договору і здійснили дії, направлені на
його виконання.

Дослідивши спірний Договір оренди,
укладений між сторонами, суд дійшов до
висновку, що його укладено з
додержанням всіх правових положень для
договорів такого роду.

Крім того, фактичні обставини справи
свідчать, що відбулося виконання
Договору оренди, тобто вчинення
сторонами юридично значимих дій, а
саме: передавання відповідачем та
прийняття позивачем зазначеного у
Договорові оренди і Додаткових угод до
нього, об'єкта оренди.

Наведене фактично є свідченням того, що
спірний Договір оренди є укладеним.

Але, як свідчать матеріали справи,
всупереч досягнутої домовленості щодо
усіх істотних умов Договору оренди та
його виконання сторонами відповідач
ухилявся від нотаріального
посвідчення спірного Договору оренди.

Тобто, господарський суд вважає, що
наявні всі складові в розумінні ст. 220
Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд вважає, що
неузгодження сторонами в
добровільному порядку питання щодо
нотаріального посвідчення спірного
Договору оренди перешкоджає позивачу в
реалізації набутих за цим Договором
оренди прав та охоронюваних законом
інтересів, тому для відновлення
порушених прав позивача, а саме для
державної реєстрації права оренди
нерухомого майна, суд вважає за
необхідним визнати дійсним спірний
Договір оренди.

Судові витрати по справі слід покласти
на відповідача.

Керуючись ст.ст. 202, 204, 220, 509, 525, 526, 530, 627.
628, 629, 638, 759, 763, 793 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати договір оренди від 23.10.2013р. № 171,
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю фірма "Мед-Сервіс"
(49000, м. Дніпропетровськ, вул. Пастера,
буд. 2, ) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "МС
Девелопмент" (49000, м.Дніпропетровськ,
вул. Сєрова, буд. 4, ) щодо
нежитлового приміщення площею 551,2 кв.м.,
що знаходиться за адресою:
Дніпропетровська обл., м.
Дніпродзержинськ, вул.Дунайська, буд. 41
В, зі змінами до нього - дійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "Мед-Сервіс"
(49000, м.Дніпропетровськ, вул. Пастера,
буд. 2, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "МС Девелопмент" (49000,
м. Дніпропетровськ, вул. Сєрова, буд. 4,
) витрати по сплаті
судового збору у розмірі 1 218,00 грн. (одна
тисяча двісті вісімнадцять грн. 00 коп.)

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 19.11.14р.

Суддя Н.Е. Петренко