КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2014 р. Справа№ 910/13094/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників:

від позивача: Іващенко О.В.;

від відповідача: Бриль П.О.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Центр обслуговування

споживачів
Шевченківського району"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 22.09.2014р.

у справі №910/13094/14 (суддя
Головіна К.І.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"

до Комунального
підприємства "Центр обслуговування

споживачів
Шевченківського району"

про стягнення 233 326,29
грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" (далі - позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
(далі - відповідач) заборгованості за
договором №721278 від 01.05.2004 р. на
постачання теплової енергії у гарячій
воді у загальному розмірі 266 434,45 грн. (з
них: 243 689,64 грн. - основний борг, 11 348,12
грн. - інфляційні втрати, 11 396,69 грн. - 3%
річних), обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що заборгованість виникла внаслідок
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань з повної та
своєчасної оплати вартості наданих
позивачем послуг.

В процесі судового розгляду позивач
уточнив свої вимоги та просив суд
стягнути з відповідача 233 326,29 грн.
заборгованості, з яких: 210 581,48 грн. -
основний борг, 11 348,12 грн. - інфляційні
втрати та 11 396,69 грн. 3% річних (том справи
- 1, аркуш справи - 121).

Відповідач проти позовних вимог
заперечував та просив суд в позові
відмовити, наголошуючи на тому, що
заборгованість, про стягнення якої
заявлено позов, виникла не з вини
відповідача, а внаслідок несвоєчасного
розрахунку кінцевих споживачів
наданих позивачем послуг. На думку
відповідача, позивач неправомірно
нарахував до стягнення з відповідача 3%
річних та інфляційні втрати, оскільки
між відповідачем та позивачем було
укладено угоду про співпрацю в сфері
поставки теплової енергії, в п.2.2 якої
передбачено, що позивач зобов'язується
до 01.10.2014р. не застосовувати до
відповідача неустойку, передбачену
умовами діючих договорів на постачання
теплової енергії у гарячій воді,
укладеними між позивачем і
відповідачем, не нараховувати 3% річних
та інфляційній втрати, передбачені ст.
625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 22.09.2014р. у справі №910/13094/14
позов було задоволено, присуджено до
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованість за спожиту
теплову енергію у розмірі 210 581,48 грн.,
інфляційну складову боргу в сумі 11 348,12
грн., 3% річних в сумі 11 396,69 грн., витрати
по сплаті судового збору в розмірі 5 328,69
грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 22.09.2014р. у справі №910/13094/14 та
прийняти нове рішення, яким в позові
відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що місцевий
господарський суд неповно з'ясував
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосував
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, відповідач звертав
увагу суду апеляційної інстанції на
наступні обставини:

- кредитором по договору є позивач, а
боржниками - населення та орендарі.
Відповідач є лише третьою особою у
цьому зобов'язанні і позивач не має
права вимагати від відповідача
виконання зобов'язання інших
боржників;

- відповідачем вчиняються дії,
спрямовані на зменшення
заборгованості кінцевими споживачами
(листування, укладення договорів про
реструктуризацію заборгованості,
стягнення заборгованості в судовому
порядку);

- між відповідачем та КП ГІОЦ було
укладено договір, за умовами якого
кошти на рахунок позивача надходять
кожен день впродовж місяця за фактом їх
надходження на розподільчий рахунок КП
ГІОЦ;

- спільним наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва
ЖКГ України та Міністерства енергетики
та вугільної промисловості України від
03.03.2012р. №96/145 «Про визнання таким, що
втратив чинність спільний наказ
Держжиткомнгоспу та Міненерго від
01.07.1996р. №57/112» скасовано дію Тимчасових
правил обліку відпускання і споживання
теплової енергії, відповідно до якого
проводилися нарахування. Тобто, на
даний час не відомо яким
нормативно-правовим актом керується
позивач при проведенні нарахувань по
розрахункам із споживачами, в яких
системи теплопостачання не обладнані
приладами обліку теплової енергії;

- враховуючи, що умовами угоди про
співробітництво від 05.12.2013р. не
визначено термін та порядок проведення
розрахунків, позивач не має права
вимагати від відповідача оплати 3%
річних та інфляційних втрат;

- вина відповідача у порушенні
зобов'язань перед позивачем відсутня, а
тому підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача
інфляційних втрат та 3% річних відсутні;

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.10.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 17.11.2014р.

В судовому засіданні 17.11.2014р.
представник відповідача надав суду
пояснення, в яких зазначив про те, що
він підтримує апеляційну скаргу з
викладених у ній підстав, просив суд
скаргу задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
22.09.2014р. у справі №910/13094/14 та прийняти
нове рішення, яким в позові відмовити в
повному обсязі.

В судовому засіданні 17.11.2014р.
представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги
відповідача, просив суд в задоволенні
скарги відмовити та залишити
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду без змін як таке,
що було прийнято з повним, всебічним і
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні 17.11.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

01.05.2004р. між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
споживачем, було укладено договір №721278
на постачання теплової енергії у
гарячій воді (далі - Договір), за умовами
якого (п.п.1.1, 2.1) постачальник
зобов'язується виробити та поставити
теплову енергію споживачу для потреб
опалення та гарячого водопостачання, а
споживач зобов'язується отримати її та
оплатити відповідно до умов,
викладених в цьому Договорі. При
виконанні умов цього Договору, а також
при вирішенні всіх питань, що не
обумовлені цим Договором, сторони
зобов'язуються керуватися тарифами,
затвердженими Київською міською
державною адміністрацією, чинним
законодавством України, Правилами
користування тепловою енергією,
нормативними актами з питань
коригування, обліку та
взаєморозрахунків за енергоносії (том
справи - 1, аркуші справи - 15-16).

Згідно з п.2.2.1 постачальник
зобов'язується безперебійно постачати
теплову енергію у вигляді гарячої води
на межу балансової вартості із
споживачем (додатки 3, 4) для потреб
опалення - в період опалювального
сезону; для гарячого водопостачання -
протягом року згідно із заявленими
споживачем величинами приєднаного
теплового навантаження, зазначеними в
додатку 1.

Відповідно до п.2.3.1 споживач
зобов'язується, зокрема, своєчасно
сплачувати вартість спожитої теплової
енергії в терміни та по тарифах,
зазначених у додатку 2.

В додатку 2 до Договору (том справи - 1,
аркуш справи - 23) визначено тарифи та
порядок розрахунків за теплову енергію
відповідно до п.п.1, 9, 10, 12 якого
розрахунки з споживачем за теплову
енергію проводяться згідно з тарифами,
встановленими постачальнику
Управлінням цінової політики
Київської міської державної
адміністрації (далі - КМДА),
затвердженими Розпорядженнями КМДА
від 20.06.2002р. №1245 за кожну відпущену
гігакалорію (1 Гкал/грн.) без урахування
ПДВ для розрахунків із житловими
організаціями - 54,42 грн. (опалення - 91,64%,
гаряче водопостачання - 100%); в разі
знаходження в житловому будинку
орендарів, тощо: із госпрозрахунковими
організаціями - 80,00 грн. (опалення - 08,36%).
Споживач щомісячно з 12 по 15 число
отримує в МВРТ-4 за адресою: вул.
Строкача, буд. №9 оформлену
постачальником платіжну
вимогу-доручення на суму, яка включає
загальну вартість теплової енергії
поточного місяця та кінцеве сальдо
розрахунків на початок поточного
місяця за мінусом суми фактично
сплаченої теплової енергії в поточному
місяці; табуляграму фактичного
споживання за попередній період та акт
звірки, який оформлює і повертає один
примірник постачальнику протягом двох
днів з моменту їх одержання. Споживач
щомісячно: забезпечує не пізніше 10
числа місяця, наступного за
розрахунковим, оплату коштів від
населення за фактично спожиту теплову
енергію на транзитний рахунок ГІОЦ
КМДА; до 25 числа поточного місяця
сплачує вартість теплової енергії, яка
використовується орендарями, на
рахунок постачальника згідно з його
розрахунком. Можливі зміни тарифів в
період дії Договору.

В п.п.4.1, 4.3 Договору передбачено, що
останній набуває чинності з дня його
підписання та діє до 31.12.2004р. Договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії не буде
письмово заявлено однією із сторін про
його припинення.

На даний час Договір є чинним, що не
заперечується сторонами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов Договору позивач
поставляв відповідачу теплову енергію,
тоді як відповідач лише частково
оплатив її вартість, внаслідок чого за
період з 01.07.2011р. по 01.05.2014р. утворилась
заборгованість, яка станом на час
вирішення спору становила 210 581,48 грн. (з
урахуванням заяви позивача про
уточнення позовних вимог).

Зважаючи на відмову відповідача в
добровільному порядку сплатити
заборгованість, окрім вимог про
стягнення суми основного боргу,
позивач просив суд стягнути з
відповідача 11 348,12 грн. інфляційних
втрат та 11 396,69 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд
задовольнив позов, визнавши позовні
вимоги обґрунтованими та
документально підтвердженими.

Апеляційний господарський суд
погоджується з висновками суду першої
інстанції, враховуючи наступні
обставини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

За договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується (ч.1
ст. 275 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжита усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що на виконання умов
спірного Договору позивач поставляв
відповідачу теплову енергію, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи обліковими картками
(табуляграмами) споживання теплової
енергії та відомостями обліку
споживання теплової енергії за
вказаний період (том справи - 1, аркуші
справи - 32-49).

Натомість відповідач лише частково
розрахувався за надані позивачем
послуги, у зв'язку з чим за період з
01.07.2011р. по 01.05.2014р. у відповідача
утворилась заборгованість, яка станом
на час вирішення спору становила 210 581,48
грн. Наведені обставини
підтверджуються наявними в матеріалах
справи довідками позивача про
надходження грошових коштів від
відповідача (том справи - 1, аркуші
справи - 13-16, 118-120).

Відповідачем не надано доказів
підтвердження здійснення повної і
своєчасної оплати вартості
поставленої теплової енергії та
відсутності у нього заборгованості
перед позивачем за період з 01.07.2011р. по
01.05.2014р. як на дату звернення позивача
до Господарського суду міста Києва, так
і на час прийняття судового рішення у
даній справі.

Твердження відповідача про те, що
оплата вартості наданих позивачем
послуг повинна здійснюватись не
відповідачем, а кінцевими споживачами
(населенням, орендарями) не можуть бути
прийняті судом до уваги, оскільки
умовами спірного Договору чітко
передбачено, що саме відповідач є
споживачем послуг, які надаються
позивачем, та особою, яка прийняла на
себе зобов'язання сплачувати вартість
таких послуг (п.п.1.1, 2.3.1 Договору).

Належних та допустимих доказів на
підтвердження внесення змін до
Договору в цій частині суду не надано.

З аналогічних підстав не приймаються
до уваги посилання відповідача на
договори, укладені з КП ГІОЦ від 31.05.2010р.

Колегією суддів враховано посилання
відповідача на те, що ним вчиняються
дії, спрямовані на погашення
заборгованості перед позивачем. Однак,
як уже зазначалося вище, докази
погашення заборгованості, заявленої до
стягнення позивачем в матеріалах
справи відсутні.

Відносно посилання відповідача в
апеляційній скарзі на відсутність
відомостей щодо того, яким
нормативно-правовим актом керується
позивач при проведенні нарахувань по
розрахункам із споживачами, в яких
системи теплопостачання не обладнані
приладами обліку теплової енергії,
судом було з'ясовано наступне.

Згідно з наданими позивачем
поясненнями при визначенні методики
(математичного алгоритму) визначення
кількості спожитої енергії позивач
використовував Тимчасові правила
обліку, відпускання і споживання
теплової енергії, які затверджені і
введені в дію наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству і
Міністерства енергетики та
електрифікації України №57/112 від
01.07.1996р., оскільки офіційно
затвердженої методики щодо
застосування пунктів 20, 23, 24 названих
Тимчасових правил не прийнято. При
цьому, зі змісту названих пунктів
вбачається, що останні містять лише
загальний опис параметрів, які мають
бути враховані при визначенні обсягів
споживання теплової енергії
споживачами та не містять ані
алгоритму такого розрахунку, ані
методики врахування параметрів. Окрім
того, Тимчасові правила не містять норм
права та не визначають прав чи
обов'язків громадян, а містять лише
порядок комерційного обліку теплової
енергії з урахуванням різних видів
мереж та систем теплопостачання,
алгоритми розрахунків (математичні
формули) та схеми.

Тобто, позивач застосовував методику,
яка міститься у Тимчасових правилах
обліку, відпускання і споживання
теплової енергії, що враховує, зокрема,
параметри, визначені Правилами
користування тепловою енергією.

Колегією суддів враховано, що наказ
№57/112 від 01.07.1996р. було скасовано, однак
правомірність визначення позивачем
обсягів спожитої теплової енергії
споживачами розрахунковим способом за
вищевказаною методикою підтверджено
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 20.02.2014р. у справі №К/9991/21304/11
(том справи - 1, аркуші справи - 110-113).

Зважаючи на вищенаведені обставини
справи в їх сукупності, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню основний борг у
сумі 210 581,48 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду
було встановлено факт прострочення
відповідачем виконання грошових
зобов'язань за Договором, укладеним з
позивачем, нарахування 3% річних та
інфляційної складової заборгованості
є обґрунтованим.

Судом враховано посилання відповідача
на угоду від 05.12.2013р. про співпрацю в
сфері поставки теплової енергії для
забезпечення споживачів
Шевченківського району міста Києва
комунальними послугами, укладену між
позивачем та відповідачем (том справи -
1, аркуші справи - 97-98).

Відповідно до п.п.1.2, 2.1, 2.2 названої
угоди сторони мають провести
інвентаризацію стану розрахунків
станом на 01.10.2013р. по всіх договорах,
укладених сторонами, із врахуванням
реструктуризованих чи розстрочених
сум та сум, які перебувають в стадії
судового розгляду, результати якої не
пізніше 15.12.2013р. відобразити в окремому
документі. Сторони мають в межах
повноважень та відповідно до чинного
законодавства вживати заходів щодо
стягнення із кінцевих споживачів
комунальних послуг простроченої плати
за комунальні послуги, здійснювати
обмін інформацією, володіння якою
сприятиме сторонам при здійсненні
претензійно-позовної роботи та
примусовому виконанні судових рішень.
Позивач зобов'язується до 01.10.2014р. не
застосовувати до відповідача
неустойку, передбачену умовами всіх
діючих договорів на постачання
теплової енергії у гарячій воді,
укладених між сторонами, не
нараховувати 3% річних та втрати від
інфляційних процесів, передбачені ст.
625 Цивільного кодексу України, за умови
100% оплати спожитої протягом 01.10.2013р. -
01.10.2014р. теплової енергії. Документом,
яким визначається стан поточної
заборгованості, вважати акт, складений
відповідно до п.1.2 договору.

Однак, як вірно зазначив у своєму
рішенні місцевий господарський суд,
позивачем заявлено до стягнення
заборгованість за інший період ніж той,
що вказаний в угоді від 05.12.2013р. Окрім
того, передумовою для того, щоб не
нараховувати неустойку, 3% річних та
інфляційні втрати відповідачу в угоді
від 05.12.2013р. визначено 100% оплату
спожитої протягом 01.10.2013р. - 01.10.2014р.
теплової енергії. Натомість доказів
здійснення повного та своєчасного
розрахунку з позивачем у вказаному
періоді відповідач суду не надав.

Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з
арифметичною правильністю розрахунку
позивача та місцевого господарського
суду відносно стягнення з відповідача
11 348,12 грн. інфляційних втрат та 11 396,69
грн. 3% річних, у зв'язку з чим в цій
частині вимог позов є обґрунтованим та
підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Однак відповідач не надав суду
належних та допустимих доказів на
спростування висновків місцевого
господарського суду.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи
в їх сукупності, суд дійшов висновку
про те, що Рішення Господарського суду
міста Києва від 22.09.2014р. у справі
№910/13094/14 прийнято у відповідності до
норм чинного законодавства, з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, у зв'язку з чим апеляційна
скарга відповідача задоволенню не
підлягає.

У відповідності до положень ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, зважаючи на відмову в
задоволенні апеляційної скарги, судові
витрати за її подання покладаються на
відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду міста Києва від
22.09.2014р. у справі №910/13094/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/13094/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку і
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков