ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2014 р.
Справа № 914/2850/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

Головуючого судді
Марка Р.І.

суддів
Желіка М.Б.

Костів Т.С.

при секретарі судового засідання
Йовик Р.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Пантюшева Н.М. -
представник;

від відповідача - Мачита Б.А. -
представник;

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівзахідтрансбуд"
б/н від 31.10.2014р. (вх.№ 01-05/5146/14 від 04.11.2014р.)

на рішення Господарського суду
Львівської області від 22.10.2014р.

у справі № 914/2850/14, суддя Шпакович О.Ф.

за позовом: Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця", м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівзахідтрансбуд",
м. Львів

про стягнення заборгованості у сумі 81
616,43грн.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 22.10.2014р. у справі
№914/2850/14 (суддя Шпакович О.Ф.) позов
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця"
задоволено частково. Присуджено до
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівзахідтрансбуд"
на користь Державного
територіального-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" 79 400,00 грн. боргу,
265,76 грн. пені та 1 827,00 грн. судового
збору. У задоволенні позову в частині
вимог про стягнення пені у сумі 1
950,07грн. - відмовлено

Не погодившись з вказаним рішенням
місцевого господарського суду,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Львівзахідтрансбуд"
звернулось до Львівського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою б/н від 31.10.2014р.
(вх.№ 01-05/5146/14 від 04.11.2014р.), в якій
просить рішення Господарського суду
Львівської області від 22.10.2014р. у даній
справі скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги скаржник покликається на
порушення місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема,
скаржник зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно відмовив йому у
задоволенні клопотання про
розстрочення виконання рішення, не
надавши належної правової оцінки
поданим відповідачем доказам та
виходячи виключно з інтересів
позивача.

Державне територіально-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця" у
відзиві на апеляційну скаргу просило
рішення Господарського суду
Львівської області від 22.10.2014р. у даній
справі залишити без змін з підстав його
законності та обґрунтованості, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно автоматичного розподілу справ
КП "Документообіг господарських судів",
04.11.2014р. справу розподілено до розгляду
судді - доповідачу Марку Р.І.

Розпорядженням в.о. голови суду від
05.11.2014р. у склад колегії для розгляду
справи введено суддів Желіка М.Б. та
Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 06.11.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 24.11.2014р.

В судовому засіданні 24.11.2014р.
представники сторін підтримали свої
доводи та заперечення, викладені в
апеляційній скарзі та у відзиві на
апеляційну скаргу, відповідно,
висловили свої міркування з питань, що
виникли в процесі розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення місцевим господарським
судом, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного судового
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вирішила, що у задоволенні вимог
апеляційної скарги слід відмовити,
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду залишити без змін,
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Зокрема, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Як вбачається з матеріалів справи,
27.12.2010р. між Державним
територіально-галузевим об'єднанням
"Львівська залізниця" (далі -
постачальник та позивач у справі) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Львівзахідтрансбуд"
(далі - споживач та відповідач у справі)
було укладено договір про постачання
електричної енергії №1/448 (далі -
договір).

Відповідно до п.1 договору постачальник
передає електричну енергію споживачу
для забезпечення потреб
електроустановок споживача з
приєднаною потужністю 180 кВт, а
споживач оплачує постачальнику
вартість використаної (купленої)
електричної енергії та здійснює інші
платежі згідно з умовами цього
договору.

Відповідно до п. п. 2.3.3., 2.3.4. договору
споживач зобов'язався оплачувати
постачальнику вартість електричної
енергії згідно з умовами додатків
"Порядок розрахунків" та "Графік зняття
показів засобів обліку електричної
енергії" виключно коштами на поточний
рахунок постачальника електричної
енергії та здійснювати оплату за
перетікання реактивної електричної
енергії між електромережею
постачальника та електроустановками
споживача згідно з додатком "Порядок
розрахунків за перетікання реактивної
електроенергії".

Відповідно до п. п. 2, 5, 6 додатку 2А до
договору "Порядок розрахунків за
електроенергію та зняття показань
електролічильників споживача" 15-го
числа кожного місяця споживач повинен
знімати показання лічильників та
направляти свого представника до
постачальника для надання звіту про
використану електроенергію. На основі
звіту про обсяги спожитої
електроенергії споживачу виписується
рахунок з урахуванням виконаних
проміжних платежів (попередньої
оплати). Споживач здійснює повну
поточну оплату вартості обсягу
електричної енергії протягом 5-ти
банківських днів з дня отримання
рахунку-фактури.

За внесення платежів, передбачених
пунктами 2.3.3.-2.3.4. цього договору з
порушенням строків, визначених
відповідним додатком, споживач сплачує
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочення платежу, враховуючи день
фактичної сплати (п.4.2.1. договору).

Відповідно до ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку, а згідно ст.526 ЦК України,
ст.193 ГК України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства, а при
відсутності таких вказівок -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК
України, ст.202 ГК України зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612
ЦК України встановлено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Наявними в матеріалах справи доказами
підтверджено, що позивач свої
зобов'язання за договором про
постачання електричної енергії №1/448
від 27.12.2010р. виконав належним чином, а
відповідач порушив взяті на себе
договірні зобов'язання щодо оплати
вартості отриманої від позивача
електроенергії в результаті чого
заборгував перед позивачем 79 400,60грн.
(за 2013 рік - 63 449,55грн., за січень-червень
місяці 2014 року - 15 951,05грн.).

Відповідач, у встановленому законом
порядку, не подав належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
відсутність у нього заборгованості
перед позивачем за договором про
постачання електричної енергії №1/448
від 27.12.2010р.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про підставність
та обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 79 400, 60 грн.

Окрім того, відповідно до вимог ст.230 ГК
України у разі невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити штрафні
санкції ( неустойку, пеню, штраф).

Згідно з ч. 6 статті 231 ГК України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Статтею 549 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів, за
прострочку платежу, пеню у розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п.4.2.1. договору за
внесення платежів, передбачених
пунктами 2.3.3.-2.3.4. цього договору з
порушенням строків, визначених
відповідним додатком, споживач сплачує
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочення платежу, враховуючи день
фактичної сплати.

Враховуючи наведені положення чинного
законодавства, умови укладеного між
сторонами договору та обставини
справи, здійснивши перерахунок
належної до стягнення з відповідача на
користь позивача пені за зазначений
позивачем в поданому суду розрахунку
період (з 01.05.2014р. по 26.06.2014р.) колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду про
наявність підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача 265, 76
грн. пені та необґрунтованість
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача 1 950, 07 грн. пені.

Разом з тим, в процесі розгляду справи в
суді першої інстанції відповідач
клопотав перед судом про розстрочення
виконання рішення суду на 1 рік,
мотивуючи вказане клопотання
відсутністю обігових коштів на
рахунках підприємства, наявністю
заборгованості по сплаті заробітної
плати в розмірі 5 000, 00 грн. та по
обов'язкових платежах і зборах перед
податковими органами та державними
цільовими фондами, невиконанням
контрагентами відповідача взятих на
себе договірних зобов'язань. При цьому,
відповідач зазначав про те, що сплата
всієї заявленої до стягнення суми
одразу може призвести до значних
труднощів та вплинути на
платоспроможність підприємства.

Відповідно до п. 6 ч.1.ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України у
постанові № 9 від 17.10.2012 "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" господарські суди повинні
мати на увазі, що підставою для
відстрочки, розстрочки, зміни способу
та порядку виконання рішення можуть
бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у визначений
строк або встановленим господарським
судом способом. Вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Отже, виходячи із наведеного,
законодавець у будь-якому випадку
пов'язує розстрочення виконання
судового рішення з об'єктивними,
непереборними, виключними обставинами,
що ускладнюють вчасне виконання
судового рішення.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Колегія суддів зазначає, що скаржником
не подано суду жодних доказів на
підтвердження його скрутного
фінансового становища (відсутності
обігових коштів, наявності
заборгованості по сплаті заробітної
плати та по обов'язкових платежах і
зборах перед податковими органами та
державними цільовими фондами).

Окрім того, наведені відповідачем як в
клопотанні про розстрочення виконання
рішення, так і в апеляційній скарзі
обставини не є тими виключними
обставинами, які давали б підстави для
розстрочення виконання судового
рішення. Самі по собі фінансові
труднощі підприємства та отримання
прибутку у майбутньому не свідчать про
те, що боржник не може виконати рішення
суду.

Стаття 42 ГК України визначає як
самостійну, ініціативну, систематичну,
на власний ризик господарську
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку. При
цьому здійснення підприємницької
діяльності на власний ризик означає
покладення на підприємця тягаря
несприятливих наслідків такої
діяльності.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, слід також враховувати, що за
змістом частини першої статті 229 ГК
України та частини першої статті 625 ЦК
України, за невиконання грошового
зобов'язання боржник відповідає, хоч би
його виконання стало неможливим не
тільки в результаті його винних дій чи
бездіяльності, а і внаслідок дії
непереборної сили або простого
випадку. Відповідальність боржника
означає можливість стягнення за
рахунок майна боржника суми
невиконаного грошового зобов'язання.
Тобто боржник не звільняється від
відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання грошового
зобов'язання за будь-яких обставин.

Окрім того, частина 2 статті 218 ГК
України передбачає, що відсутність у
боржника необхідних коштів, а також
порушення зобов'язань контрагентами
правопорушника не вважаються
обставинами, які є підставою для
звільнення боржника від
господарсько-правової
відповідальності.

Тому, враховуючи зазначені норми,
наведені відповідачем обставини не
можуть вважатися підставою для
застосування положень п. 6 ст. 83 ГПК
України.

Окрім того, вирішуючи питання про
розстрочення виконання рішення, на
підставі ст. 121 ГПК України, суд повинен
врахувати матеріальні інтереси обох
сторін, оскільки невиконання
відповідачем протягом певного часу
рішення суду порушує матеріальні
інтереси позивача та може призвести до
негативних наслідків для нього.

Враховуючи ступінь вини відповідача у
виникненні спору, беручи до уваги
характер господарських правовідносин,
що виникли між сторонами, матеріальні
інтереси сторін, колегія суддів, як і
суд першої інстанції, не розцінює
наведені відповідачем обставини, як
виняткові, що дають право на
розстрочення виконання рішення суду і
вважає, що місцевий господарський суд
підставно відмовив в задоволенні
клопотання відповідача.

Статтею 129 Конституції України
встановлено, що основними засадами
судочинства є змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості. Згідно із ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Скаржник не надав доказів на
спростування висновків місцевого
господарського суду, викладених у
рішенні Господарського суду
Львівської області від 22.10.2014р. у даній
справі.

З огляду на все викладене вище, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
Господарського суду Львівської
області від 22.10.2014р. у даній справі
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства і підстав для його
скасування немає, а зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
відповідають матеріалам справи,
документально не обґрунтовані, а тому
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 ГПК України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Судовий збір за перегляд рішення
Господарського суду Львівської
області від 22.10.2014 року у даній справі в
апеляційному порядку покласти на
скаржника в порядку, передбаченому ст.
49 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст. ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд ,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду
Львівської області від 22.10.2014р. у справі
№914/2850/14 залишити без змін, апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівзахідтрансбуд"
- без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за
перегляд рішення в апеляційному
порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Повна постанова складена 26.11.2014р.

Головуючий-суддя
Марко Р.І.

Суддя
Желік М.Б.

Суддя
Костів Т.С.