ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р.
Справа № 911/902/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Бабкіної В.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства
«Парадіс Нова»

до Приватного підприємства «Контраст»

про визнання договору недійсним

Секретар судового засідання (пом.
судді): Новікова І.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Полинь А.С.
(довіреність б/н від 05.11.2013 р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду Київської
області звернулось Приватне
підприємство «Парадіс Нова» (далі -
позивач, ПП «Парадіс Нова») з позовом до
Приватного підприємства «Контраст»
(далі - відповідач, ПП «Контраст») про
визнання договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначав, що договір купівлі-продажу
комплексу, нежилого приміщення з
розстроченням платежу від 03.04.2013 р. було
укладено з порушенням вимог чинного
законодавства та внаслідок введення
позивача в оману, у зв'язку з чим
спірний договір, на переконання ПП
«Парадіс Нова», підлягає визнанню
недійсним.

Рішенням господарського суду
Київської області від 15.04.2014 р.,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 24.06.2014 р., у
задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 06.08.2014 р. було скасовано
рішення господарського суду Київської
області від 15.04.2014 р. та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 24.06.2014 р. у
справі № 911/902/14, справу направлено на
новий розгляд до господарського суду
Київської області.

Направляючи справу на новий судовий
розгляд, Вищий господарський суд
вказав, що поза увагою судів залишилося
та не було предметом дослідження
посилання позивача на те, що після
укладення попереднього договору між
сторонами велися переговори щодо
укладення основного договору, в
результаті яких і був укладений
основний договір щодо купівлі-продажу
автомобільної заправки, що розташована
на 101 кілометрі автодороги
Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя.

Також суд касаційної інстанції
зазначив, що в матеріалах справи
відсутні докази того, що покупцем
повністю сплачена вартість майна, та
відсутня нотаріальна заява продавця,
яка за умовами договору надається
нотаріусу. В матеріалах справи також
відсутній акт приймання-передачі
об'єкту договору купівлі-продажу, як це
сторони передбачили у п.п. 2.2 та 5.1
договору, однак це також залишилося
поза увагою при розгляді справи
господарськими судами. Водночас,
враховуючи, що відповідно до умов
основного договору оплата предмету
купівлі-продажу проводиться поетапно,
а відповідач остаточно не розрахувався
в терміни, вказані в договорі, майно
продавцем не передано покупцю.

Поряд з цим, у постанові Вищого
господарського суду України зазначено,
що оскільки акт прийому-передачі не
складався та не підписувався, майно не
передавалось, сторони не досягли та не
оформили належним чином усі істотні
умови договору, то таким чином право
власності на предмет цього договору ще
належить ПП «Парадіс Нова», тобто
позивачу-продавцю.

Наведені вище обставини мають бути
з'ясовані судом першої інстанції під
час нового розгляду справи.

Відповідно до частини третьої ст. 2-1
Господарського процесуального кодексу
України та згідно реєстру
автоматизованого розподілу справ, для
нового розгляду справи № 911/902/14
визначено суддю господарського суду
Київської області В.М. Бабкіну.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 26.08.2014 р. справу було
прийнято до провадження суддею
Бабкіною В.М., розгляд справи було
призначено на 08.09.2014 р.

Розгляд справи відкладався.

04.09.2014 р. до господарського суду
Київської області представником
відповідача було подано клопотання б/н
від 03.09.2014 р. про ознайомлення з
матеріалами справи.

08.09.2014 р. до господарського суду
Київської області позивачем було
подано клопотання б/н від 08.09.2014 р. про
відкладення розгляду справи.

08.09.2014 р. до господарського суду
Київської області представником
відповідача було подано клопотання б/н,
б/д (вх. №18502/14 від 08.09.2014 р.) про
відкладення розгляду справи.

У судове засідання 08.09.2014 р.
представники сторін не з'явились.

13.10.2014 р. до господарського суду
Київської області представником
позивача подані письмові пояснення б/н
від 13.10.2014 р. щодо позовних вимог і
позиції та вказівок Вищого
господарського суду України, згідно
яких позивач зазначив, що він не мав
наміру продавати належний йому на
праві власності об'єкт нерухомості за
ціною, зазначеною в договорі, у зв'язку
з тим, що дана ціна не відповідає
реальній ринковій ціні майна та
інтересам продавця. Відтак,
волевиявлення позивача щодо
відчуження належного йому майна на
умовах, зазначених в договорі, на
момент його укладення не відповідало
його внутрішній волі, тобто не було
вільним, що свідчить про недодержання
сторонами вимог, необхідних для
чинності правочину, а як наслідок - є
підставою для визнання цього правочину
недійсним у відповідності до приписів
ст. 215 ЦК України.

Окрім того, оскільки вказані умови
договору не відповідали внутрішній
волі позивача, останній помилково
погодився на укладення цього правочину
із викладенням в ньому умов, які
суттєво відрізняються від реально ним
очікуваних. За змістом статті 229
Цивільного кодексу України правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. У даному випадку
позивачем як стороною правочину
помилково погоджено істотну умову
договору щодо його ціни, що не
відповідає його реальному
волевиявленню щодо цієї умови
договору. При цьому позивач внаслідок
помилкового розуміння обов'язків
відповідача внаслідок отримання від
нього розписки очікував на зовсім
інший правовий результат, який не може
бути забезпечений оскаржуваним
правочином.

13.10.2014 р. до господарського суду
Київської області представником
позивача подано клопотання б/н від
13.10.2014 р. про призначення судової
експертизи, яке було залишено судом без
задоволення з підстав, викладених у
мотивувальній частини рішення.

У судовому засіданні 13.10.2014 р.
представником позивача подані
письмові пояснення б/н, б/д (вх. № 21860/14
від 13.10.2014 р.) щодо позиції та вказівок
Вищого господарського суду України.

У судовому засіданні 13.10.2014 р.
представником відповідача подано
клопотання б/н, б/д (вх. № 21952/14 від 13.10.2014
р.) про продовження строку вирішення
спору у даній справі на 15 днів понад
строк, встановлений частиною першою ст.
69 Господарського процесуального
кодексу України.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 13.10.2014 р. строк розгляду
спору у даній справі був продовжений до
12.11.2014 р.

У судовому засіданні 13.10.2014 р.
представником відповідача було
заявлене усне клопотання про
відкладення розгляду справи для
надання можливості ознайомитись із
письмовими поясненнями позивача, яке
було задоволено судом.

До господарського суду Київської
області 10.11.2014 р. позивачем було подане
клопотання б/н, б/д (вх. № 24842/14 від 10.11.2014
р.) про відкладення розгляду справи,
мотивоване тим, що, за твердженням
позивача, останньому вранці 10
листопада стало відомо, що представник
ПП «Парадіс Нова», уповноважений на
представництво позивача в суді в даній
справі, не зможе з'явитися в судове
засідання у зв'язку із хворобою.

Клопотання залишене судом без
задоволення з огляду на таке.

Згідно з приписами ст. 28 ГПК України,
справи юридичних осіб в господарському
суді ведуть їх органи, що діють у межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Керівники
підприємств та організацій, інші особи,
повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, подають господарському
суду документи, що посвідчують їх
посадове становище. Представниками
юридичних осіб можуть бути також інші
особи, повноваження яких
підтверджуються довіреністю від імені
підприємства, організації. Довіреність
видається за підписом керівника або
іншої уповноваженої ним особи та
посвідчується печаткою підприємства,
організації (за наявності).

У зв'язку з ненаданням позивачем
будь-яких доказів неможливості
прибуття в засідання суду
уповноваженого представника позивача,
який брав участь у даній справі раніше,
як і будь-яких доказів неможливості
направлення юридичною особою до суду
керівника або іншого представника
юридичної особи, підстави для
задоволення клопотання ПП «Парадіс
Нова» про відкладення розгляду справи
є відсутніми.

Окрім того, судом враховано, що
продовжений ухвалою господарського
суду Київської області від 13.10.2014 р.
строк розгляду спору у даній справі
спливає 12.11.2014 р. Водночас, за приписами
ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод кожен
при вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку. Обов'язок здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінку сторін та
предмет спору.

У судовому засіданні 10.11.2014 р.
представник відповідача проти позову
заперечував з підстав, викладених у
письмових поясненнях ПП «Контраст».

У судовому засіданні 10.11.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд

Встановив:

01.02.2013 р. між Приватним підприємством
«Парадіс Нова» (продавець) та Приватним
підприємством «Контраст» (покупець)
було укладено попередній договір про
укладення договору купівлі-продажу
нежилого приміщення, зареєстрований за
№ 100. Відповідно до п. 1 попереднього
договору на умовах, встановлених цим
договором, у строк до 11.02.2013 р. продавець
зобов'язується передати у власність
покупця за договором купівлі-продажу
(основний договір), а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
нерухоме майно, а саме - комплекс,
нежиле приміщення.

Сторони домовилися, що істотними
умовами основного договору
купівлі-продажу будуть такі: предметом
основного договору буде комплекс,
нежиле приміщення, розташоване на 101 км
автомобільної дороги
Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя,
на території Піщанської с/ради
Золотоніського району Черкаської
області; продаж об'єкту купівлі-продажу
буде вчинено за ціною 125000,00 доларів США
з оплатою цієї суми у гривнях по курсу
комерційного банку на день укладення
основного договору (п. 2 попереднього
договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини.

Згідно з приписами ст. 635 Цивільного
кодексу України попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не
встановлені попереднім договором,
погоджуються у порядку, встановленому
сторонами у попередньому договорі,
якщо такий порядок не встановлений
актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі. Зобов'язання, встановлене
попереднім договором, припиняється,
якщо основний договір не укладений
протягом строку, встановленого
попереднім договором, або якщо жодна із
сторін не направить другій стороні
пропозицію про його укладення.

Як слідує з матеріалів справи, у строк,
встановлений у попередньому договорі,
а саме - до 11.02.2013 р., основний договір
купівлі-продажу укладений не був.

Водночас, оспорюваний договір
купівлі-продажу комплексу, нежилого
приміщення з розстроченням платежу,
зареєстрований за № 333, укладено
сторонами 03.04.2013 р., у зв'язку з чим
останній є самостійним правочином, не
пов'язаним з попереднім договором про
укладення договору купівлі-продажу
нежилого приміщення від 01.02.2013 р.,
зареєстрованим за № 100, з огляду на
припинення встановленого попереднім
договором зобов'язання в силу
наведених вище приписів ст. 635 ЦК
України.

Зазначена обставина під час нового
розгляду справи сторонами у справі не
заперечувалась.

Натомість позивач посилався на те, що у
сукупності з іншими доказами, факт
укладання попереднього договору щодо
того ж самого майна, але на суттєво
більшу суму, свідчить про те, що позивач
помилявся щодо реальної вартості
відчужуваного ним об'єкта
купівлі-продажу, у зв'язку з чим
останній і просив суд визнати
недійсним договір від 03.04.2013 р.,
зареєстрований за № 333, як такий, що не
відповідає волевиявленню позивача та
укладений внаслідок помилки.

Як слідує з матеріалів справи, 03.04.2013 р.
між Приватним підприємством «Парадіс
Нова» (продавець) та Приватним
підприємством «Контраст» (покупець)
було укладено договір купівлі-продажу
комплексу, нежилого приміщення з
розстроченням платежу, зареєстрований
за № 333.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець
передає у власність покупця, а покупець
приймає у власність комплекс, нежиле
приміщення (автозаправна станція) на 101
км автомобільної дороги
Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя,
що знаходиться на території Піщанської
с/ради Золотоніського району
Черкаської області.

Покупець зобов'язується прийняти
об'єкт купівлі-продажу і сплатити ціну
відповідно до умов, що визначені в
цьому договорі.

Згідно звіту № 19-01-13 про оцінку майна,
виданого 29.01.2013 р. Приватним
підприємством «Тасадор», вартість
майна, що відчужується, становить 63500,00
грн. Сторони прийшли до згоди, що
купівля-продаж об'єкту здійснюється за
ціною у 63500,00 грн., які покупець
зобов'язується сплатити продавцю до
31.12.2013 р. в безготівковій формі на
рахунок продавця відповідно до графіку
розрахунків: 03.04.2013 р. покупець сплачує
60000,00 грн.; до 31.12.2013 р. покупець сплачує
3500,00 грн. згідно рахунку, виставленого
продавцем у день сплати та підписання
акту прийому-передачі об'єкта
купівлі-продажу (п.п. 2.1, 2.2 договору).

У день повного розрахунку за цим
договором продавець повинен передати
покупцеві об'єкт купівлі-продажу в
належному технічному стані, про що
сторонами складається двосторонній
акт прийому-передачі. Разом із об'єктом
купівлі-продажу покупцеві передається
наявна у продавця документація на
нього (п.п. 3.1, 3.2 договору).

Право власності на об'єкт
купівлі-продажу переходить до покупця
з моменту підписання акту
прийому-передачі об'єкту
купівлі-продажу між продавцем та
покупцем, сплати повної вартості
придбаного об'єкту купівлі-продажу, про
що продавець підписує нотаріальну
заяву (п. 5.1 договору).

З наданих представниками сторін під
час нового розгляду справи пояснень
слідує, що акт приймання-передачі майна
за оспорюваним договором не складався,
майно за цим договором не передавалося,
і право власності на об'єкт відчуження
від продавця до покупця не перейшло.

Поряд з цим, слід зазначити, що
предметом позовних вимог у даній
справі є визнання недійсним правочину
як такого, що вчинений внаслідок
помилки, та щодо якого у момент
вчинення правочину у позивача було
відсутнє волевиявлення щодо продажу за
ціною, вказаною у договорі.

Стосовно посилання позивача на те, що
наведений вище пункт 5.1 договору
містить умови, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених ним, оскільки згідно зі ст.
182 Цивільного кодексу України право
власності на об'єкт купівлі-продажу
підлягає державній реєстрації та
виникає у покупця з моменту державної
реєстрації договору, слід зазначити, що
наведені умови договору стосуються
переходу права власності об'єкта
купівлі-продажу від продавця до
покупця, і в контексті предмету та
підстав позову у даній справі не
впливають на характер волевиявлення
позивача щодо продажу майна за ціною,
вказаною в оспорюваному правочині, в
момент вчинення вказаного правочину та
той факт, що позивач усвідомлював ціну
майна, вказану у договорі.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі (ст. 657
ЦК України).

За приписами ст. 691 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
статті 632 цього Кодексу, а також вчинити
за свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Як зазначав позивач у поданих суду
письмових поясненнях під час нового
розгляду справи, до запланованої дати
укладення оспорюваного договору
відповідач повідомив про те, що в нього
відсутня необхідна сума грошових
коштів для придбання об'єкту
купівлі-продажу. При цьому, керівники
приватних підприємств - сторін
договору, вони ж єдині засновники цих
юридичних осіб, були добре знайомі до
моменту укладення попереднього
договору. Це знайомство пов'язане з тим,
що ПП «Контраст» з червня 2011 року
орендувало об'єкт купівлі-продажу на
підставі відповідного договору оренди
автомобільної заправної станції. Саме
у зв'язку з існуванням попередніх
ділових стосунків між ОСОБА_2
(засновник і керівник ПП «Контраст») і
ОСОБА_3 (засновник і керівник ПП
«Парадіс Нова» на момент виникнення
спірних відносин) шляхом переговорів
було досягнуто згоди укласти договір
купівлі-продажу в квітні 2013 року. При
цьому, на момент укладення договору, за
словами ОСОБА_2, всієї суми грошових
коштів, за якою сторони погодили продаж
об'єкту купівлі-продажу, в нього не
було. Саме у зв'язку із наведеним, як
зазначає позивач, ціною договору і була
визначена сума 63500,00 грн., так як на
момент оформлення договору саме цією
сумою володів відповідач.

В той же час, позивач, за його
твердженням, не мав наміру продавати
належний йому на праві власності об'єкт
нерухомості за ціною, зазначеною в
договорі, у зв'язку з тим, що дана ціна
не відповідає реальній ринковій
вартості майна та інтересам продавця.
Зазначене підтверджується тим, що в
день оформлення оспорюваного договору
ОСОБА_2 було написано розписку, згідно з
якою вказана особа, яка, як зазначалося
вище, є власником підприємства -
відповідача, зобов'язалась передати
грошові кошти в загальній сумі 75000,00
доларів США в рахунок придбання об'єкту
купівлі-продажу згідно з договором від
03.04.2013 р., посвідченим приватним
нотаріусом, зареєстрованим в реєстрі
за № 333. Як слідує із вказаного
документу, перша частина грошових
коштів в розмірі 25000,00 доларів США мала
бути сплачена до 20 червня 2013 року, інша
частина - до 31 грудня 2013 року.

ПП «Парадіс Нова» наголошує на тому, що
волевиявлення позивача щодо
відчуження належного йому майна на
умовах, зазначених в договорі, на
момент його укладення не відповідало
його внутрішній волі, тобто не було
вільним, що свідчить про недодержання
сторонами вимог, необхідних для
чинності правочину, а як наслідок - є
підставою для визнання цього правочину
недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК
України.

Підтвердженням відсутності волі
позивача щодо продажу майна на умовах
оскаржуваного правочину, на його
переконання, є також Висновок із звіту
від 03 червня 2008 року про проведення
незалежної оцінки об'єкту
купівлі-продажу, наданого суб'єктом
оціночної діяльності ПП «Консультант»
(сертифікат суб'єкта оціночної
діяльності № 6256/07, виданий ФДМУ 15.11.2007
р.), згідно з яким вартість об'єкта
складає 2415776,00 грн. з ПДВ.

Також позивач зазначив, що оскільки до
моменту продажу об'єкта пройшов час,
дещо змінилися ціни на об'єкти
нерухомості, продаж здійснювався на
користь особи, з якою протягом
тривалого часу підтримувалися ділові
стосунки (що також вплинуло на ціну
об'єкту), то на момент оформлення
попереднього договору сторони
зупинились на ціні 125000,00 доларів США, що
станом на дату укладення попереднього
договору за курсом НБУ складало
близько 960000,00 грн., у той час як в
оспорюваному договорі ціна об'єкту
становить 63500,00 грн. і майже в 17 разів є
нижчою за раніше погоджену ціну.

Відтак, позивач наполягає на тому, що
реальна ринкова вартість об'єкту
купівлі-продажу є набагато вищою, ніж
зафіксовано в оспорюваному договорі
купівлі-продажу майна, і просить
визнати договір купівлі-продажу
недійсним, посилаючись на приписи ст. 229
Цивільного кодексу України, якими
встановлено, що якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи те, що наявними є два звіти
про оціночну вартість об'єкта
купівлі-продажу, розмір якої суттєво
відрізняється, позивачем було заявлено
клопотання про проведення судової
експертизи, на вирішення якої заявник
просив суд поставити питання, якою є
оціночна вартість об'єкта
купівлі-продажу, оскільки, на думку
позивача, встановлення реальної
ринкової ціни об'єкта має вирішальне
значення для розгляду даної справи.

Клопотання про призначення у даній
справі судової експертизи з метою
визначення «реальної ринкової ціни»
об'єкта купівлі-продажу, що є предметом
оспорюваного договору, було залишено
судом без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено перелік умов дійсності
правочину: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(аналогічна правова позиція викладена
в постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Крім того, згідно з приписами ст. 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як зазначено у п. 3.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними», за змістом
статті 229 ЦК України правочин, вчинений
під впливом помилки, є оспорюваним. Під
помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
правочину предмета чи інших істотних
умов останнього, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна вважати, що правочин не було б
вчинено. Помилка повинна мати істотне
значення, зачіпати природу правочину
або такі якості його предмета, які
значно знижують можливість його
використання за призначенням. При
цьому істотною вважається така
помилка, наслідки якої неможливо
усунути або їх усунення вимагає
значних витрат від особи, що
помилилася, - з урахуванням її
майнового становища, характеру
діяльності тощо. Обставини, з приводу
яких помилилася особа, мають бути
наявними на час вчинення правочину.
Обов'язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача.

Не вважається помилкою щодо якості
продукції (товару, іншого майна)
неможливість її використання або
утруднення в її використанні, які
сталися після виконання хоча б однією з
сторін зобов'язань, що виникли з
правочину, і не пов'язані з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка у мотивах
правочину (тобто в обставинах, у зв'язку
з якими особа вчиняє правочин) або
незнання стороною правочину норм
законодавства.

З огляду на викладене, суд відхиляє
посилання позивача на обставини
укладення правочину на суму 63500,00 грн.,
про які йшлося вище, а саме - щодо
відсутності у відповідача повної суми
коштів, яку позивач прагнув отримати
від продавця на момент укладення
оспорюваного договору, а також
стосовно того, що позивач розраховував
отримати у певний спосіб решту
реальної, на його думку, вартості майна
за рахунок фізичної особи - засновника
відповідача.

Поряд з цим, відповідно до ст. 638
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

З аналізу оспорюваного договору
вбачається, що сторони дійшли згоди
щодо всіх істотних умов договору,
зокрема, щодо ціни об'єкта, яку
визначили у п. 2.1 договору на підставі
звіту про оцінку. Вказаний договір був
підписаний уповноваженими особами
юридичних осіб та засвідчений
нотаріусом.

Як зазначено у п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23 березня 2012 року № 4 «Про деякі питання
практики призначення судової
експертизи» (із змінами та
доповненнями), відповідно до статті 1
Закону України «Про судову експертизу»
судова експертиза - це дослідження
експертом на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні,
зокрема, суду. Водночас і згідно з
частиною першою статті 41 ГПК
експертиза призначається для
з'ясування питань, що потребують
спеціальних знань. Судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Як слідує з матеріалів справи,
результати звіту № 19-01-13 про оцінку
майна, виданого 29.01.2013 р. Приватним
підприємством «Тасадор», сторонами не
оспорювались.

Крім того, факт існування вказаного
звіту не ставиться судом під сумнів,
оскільки договір посвідчений
нотаріально, а відтак нотаріусом
засвідчено факт існування вказаної
оцінки.

З приводу існування інших звітів про
оцінку того ж самого майна, слід
зазначити, що наданий позивачем до
матеріалів справи Висновок про
вартість майна, наданого в рамках Звіту
про оцінку комплексу, нежилого
приміщення, 101 км. автомобільної дороги
Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя,
що знаходиться на території Піщанської
с/ради Золотоніського району
Черкаської області, наданого суб'єктом
оціночної діяльності ТОВ «МІРФІЛ»
(сертифікат оціночної діяльності №
16874/14, виданий ФДМУ 01.09.2014 р.), за яким
вартість майна, що є предметом
оспорюваного правочину, становить
2620800,00 грн., складений станом на 15 жовтня
2014 року, в той час як спірний правочин
був укладений у квітні 2013 року.

Наданий же позивачем Витяг зі звіту від
03 червня 2008 року про проведення
незалежної оцінки об'єкта, наданого
суб'єктом оціночної діяльності ПП
«Консультант» (сертифікат суб'єкта
оціночної діяльності № 6256/07, виданий
ФДМУ 15.11.2007 р.), згідно з яким вартість
об'єкту складає 2415776,00 грн., оцінюється
судом критично з огляду на те, що
зазначений витяг не надає можливості
встановити склад майна, щодо якого
здійснювалася оцінка у 2008 році.

З урахуванням викладеного, з огляду на
наявність оцінки, звіт про яку № 19-01-13
від 29.01.2013 р. був використаний сторонами
під час укладення правочину, і
замовником якої, як зазначено у самому
звіті, виступав позивач - ПП «Парадіс
Нова», суд не вбачає підстав для
призначення у даній справі судової
експертизи з метою визначення вартості
відчужуваного за спірним правочином
майна станом на час укладення
оспорюваного правочину.

Щодо розписки, на яку посилається
позивач, слід зазначити таке.

Зі змісту вказаної розписки
вбачається, що фізична особа ОСОБА_2
зобов'язався перед фізичною особою
ОСОБА_3 в строк до 20.06.2013 р. сплатити суму
50000,00 доларів США, до 31.12.2013 р. суму 25000,00
доларів США в рахунок купівлі
автозаправного комплексу, що
знаходиться за адресою: Черкаська обл.,
Золотоніського район, село Піщане (101 км
автомобільної дороги
Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя)
згідно договору, засвідченого 03.04.2013 р.
та зареєстрованого за № 333 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

Водночас, у вказаній розписці відсутнє
жодне посилання на те, що вказані
фізичні особи діяли від імені
підприємств - юридичних осіб,
складаючи вказану розписку, а також
відсутні відбитки печаток зазначених
підприємств на вказаній розписці.
Відтак, для сторін оспорюваного у даній
справі договору - юридичних осіб,
вказана розписка не створює правових
наслідків.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що оспорюваний договір укладено
відповідно до вимог чинного
законодавства, і в момент його
укладення позивач чітко усвідомлював,
яка саме ціна об'єкту вказана в
договорі, і погоджувався з нею.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного вище, суд
дійшов висновку щодо недоведення у
даному випадку позивачем як наявності
передбачених законом підстав, з якими
законодавець пов'язує недійсність
правочину в момент його укладення, а
саме - в частині відсутності вільного
волевиявлення та невідповідності
волевиявлення продавця його
внутрішній волі, так і наявності
підстав для визнання оспорюваного
правочину таким, що був укладений з
боку позивача внаслідок помилки.

При цьому надані до матеріалів справи
докази на підтвердження існування між
сторонами відносин щодо оренди
спірного майна, існування різних
договорів оренди майна, докази щодо
розмірів орендної плати та її
співвідношення з вартістю об'єкту
купівлі-продажу за спірним договором,
наявності судового рішення про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки, на якій розташоване
спірне майно, посилання сторін на
існування перемовин між засновниками
підприємств - фізичними особами щодо
визначення вартості майна, яке
відчужувалося за оспорюваним
правочином, наведених вище висновків
суду не спростовують.

За таких обставин, підстави для
задоволення позовних вимог ПП «Парадіс
Нова» у даній справі є відсутніми.

Витрати зі сплати судового збору в
порядку ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
32-34, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Повне рішення підписане 17.11.2014 р.

Суддя
В.М. Бабкіна