ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2014 р.
Справа № 907/769/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Гриців В.М., суддів
Давид Л.Л., Данко Л.С.

при секретарі судового засідання Швець
О.В.

з участю представника відповідачів
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення господарського суду
Закарпатської області від 12 вересня 2014
року по справі №907/769/14 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова» про визнання частково
недійсними установчого договору та
статуту товариства

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
господарського суду Закарпатської
області з позовною заявою до ОСОБА_3
(відповідач 1) та до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова» (відповідач 2) про
визнання недійсним установчого
договору про створення та діяльність
ТзОВ «Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова», укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, затвердженого 06.12.2004
року, протоколом №1 Загальних зборів
засновників та Статуту ТзОВ
«Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова» в частині внесення
ОСОБА_2 до статутного фонду товариства
земельної ділянки площею 0,5253 га в
АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області (суддя Мокану
В.В.) від 12 вересня 2014 року по справі
№907/769/14 у позові відмовлено повністю.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу,
просить Львівський апеляційний
господарський суд скасувати рішення
господарського суду Закарпатської
області від 12 вересня 2014 року по справі
№907/769/14 та прийняти нове рішення, яким
позов задовольнити.

За твердженням позивача оскаржене
рішення суду прийняте з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та підлягає скасуванню. Зокрема,
скаржник вважає, що висновки
господарського суду Закарпатської
області наведені в оскаржуваному
рішенні про перехід права власності
відповідачем 2 на земельну ділянку не
базуються на нормах матеріального
права та є помилковими. На думку
скаржника позивач на момент укладення
установчого договору не був належним
землекористувачем та не мав
необхідного обсягу цивільної
дієздатності щодо земельної ділянки.

Відповідачі подали суду заперечення на
апеляційну скаргу, рішення
господарського суду Закарпатської
області від 12 вересня 2014 року вважають
законним і обґрунтованим, просять
залишити без змін з підстав зазначених
у них.

Про розгляд справи сторонам
повідомлено належним чином.

В судове засідання з'явився
представник відповідачів, надав суду
усні пояснення по суті спору, просить
оскаржуване рішення залишити без змін.

13 листопада 2014 року представник
позивача адвокат ОСОБА_4 подав через
канцелярію суду заяву у якій просить
відкласти розгляд справи у зв'язку із
його участю у розгляді апеляційної
скарги у Львівському апеляційному
адміністративному суді, призначеному
на 13 листопада 2014 року о 12 год. 30 хв.

Суд апеляційної інстанції відхиляє
клопотання про відкладення розгляду
справи, оскільки саме за клопотанням
позивача суд уже відкладав розгляд
справи. Крім того, суд не визнавав
обов'язковою участь сторін (їх
представників) у судовому засіданні.
Також до поданої суду заяви адвокат
ОСОБА_4 не надав доказів його участі у
розгляді адміністративної справи.
Додана до заяви повістка цього не
підтверджує.

Львівський апеляційний господарський
суд розглянув апеляційну скаргу
ОСОБА_2, матеріали справи №907/769/14,
заслухав пояснення представника
відповідачів і вважає, що рішення
господарського суду Закарпатської
області від 12 вересня 2014 року слід
залишити без змін враховуючи наступне.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно з матеріалами справи товариство
з обмеженою відповідальністю
«Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова» було створено двома
фізичними особами громадянами України
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, якими 06.12.2004 року було
укладено установчий договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Свалявського районного нотаріального
округу, зареєстрований в реєстрі за
№8378. Як суб'єкт підприємницької
діяльності ТзОВ «Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова» зареєстровано 08.12.2004
року. Частки засновників у
відповідності до установчого договору
та статуту товариства на час його
створення складали: ОСОБА_3 - 60%, яка
підлягала внесенню у формі коштів,
майна, обладнання, устаткування тощо;
ОСОБА_2 - 40%, яка підлягала внесенню в
майновій формі, а саме, належного йому
на праві приватної власності
нерухомого майна - земельної ділянки
площею 0,5253 га, розташованої в АДРЕСА_1
та об'єкту незавершеного будівництва -
лижно-спортивно-оздоровчої бази, яка
знаходилась на вказаній земельній
ділянці.

Право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку, передану до статутного фонду
ТзОВ «Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова», підтверджено
договором купівлі-продажу земельної
ділянки від 22.07.2002 року, укладеним між
Полянською сільською радою та
приватним підприємцем ОСОБА_2, та
державним актом на право власності на
землю серії ЗК №015431 від 20.08.2002 року,
зареєстрованим в Книзі записів
державної реєстрації державних актів
на право власності на землю за №9/4.

Після передачі земельної ділянки до
статутного фонду товариства,
останньому був виданий державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЗК №046455 від 21.12.2005 року,
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за №015.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 20.01.2011 року у
справі №18/157 задоволено позов ОСОБА_3 -
виключено ОСОБА_2 зі складу учасників
товариства з обмеженою
відповідальністю «Туристичний
комплекс «Поляна-Квасова» із
наслідками, встановленими ст.ст. 54, 55
Закону України «Про господарські
товариства», тобто з виплатою йому
вартості частини майна товариства,
пропорційної частці у статутному
капіталі.

Рішенням загальних зборів учасників
ТОВ «Туристичний комплекс
Поляна-Квасова» від 21.03.2011 року,
оформленим протоколом №1/2011,
затверджено статут ТОВ «Туристичний
комплекс Поляна-Квасова» в новій
редакції, зареєстрованій державним
реєстратором Свалявської РДА 29.09.2011
року, реєстраційний запис №0000068.
Згідно діючого статуту одноособовим
учасником товариства є громадянин
України ОСОБА_3.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 04.10.2012 року у
справі №5008/686/2012 задоволено позов
прокурора Свалявського району в
інтересах держави в особі державного
підприємства «Свалявське лісове
господарство» до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, Полянської
сільської ради, визнано недійсним
державний акт від 22.08.2002 року серії ЗК
№015431 на право власності на землю, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею
0,5253 га, виданий фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2,
зареєстрований в Книзі записів
державної реєстрації державних актів
на право власності на землю за №9/4.

Зважаючи на вищезазначене, на думку
позивача, факт визнання судом
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку, внесену
ним до статутного фонду ТОВ
«Туристичний комплекс Поляна-Квасова»,
є підставою для визнання недійсними
установчого договору про створення та
діяльність товариства з обмеженою
відповідальністю «Туристичний
комплекс «Поляна-Квасова» та статуту
товариства в частині внесення ОСОБА_2
до статутного фонду товариства
земельної ділянки площею 0,5253 га в
АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову
Господарський суд Закарпатської
області виходив із наступних підстав і
обставин.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 22.07.2002 року, укладений між
Полянською сільською радою та
приватним підприємцем ОСОБА_2, на
підставі якого ОСОБА_2 був виданий
державний акт на право власності на
землю серії ЗК № 015431 від 20.08.2002 року, в
судовому порядку не оспорювався,
недійсним не визнавався. Судового
спору щодо правомірності реєстрації
державного акту на право власності на
землю серії ЗК № 015431 від 20.08.2002 року не
існувало.

Також, господарський суд Закарпатської
області зазначив, що Земельний кодекс
України (у відповідній редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин) встановлював, що
набуття права на землю могло
відбуватись з різних підстав, а саме, в
порядку безоплатної передачі земель
державної або комунальної власності,
на підставі цивільно-правових угод,
шляхом продажу земельних ділянок на
конкурентних засадах.

У відповідності до статті 328 Цивільного
кодексу України право власності
набувається на підставах, не
заборонених законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Господарський суд Закарпатської
області вірно зазначив про те, що
враховуючи, що державні акти на право
власності на земельні ділянки згідно
положень чинного на час виникнення
спірних правовідносин законодавства
були лише посвідчувальними
документами, набуття права власності
на землю відбувалось з підстав,
зазначених у розділі ІV Земельного
кодексу України, зокрема, і шляхом
придбання земельних ділянок на
підставі цивільно-правових угод,
вирішення питання про неправомірність
видачі державного акта за наявності
законної підстави набуття права
власності на земельну ділянку -
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 22.07.2002 року, укладеного між
Полянською сільською радою та
приватним підприємцем ОСОБА_2, не може
бути визнано достатньою підставою для
визнання неправомірним набуття права
власності ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Так, за приписами ч. 3 ст. 152 ЗК України
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Проаналізувавши законодавчі норми,
господарський суд Закарпатської
області дійшов вірного висновку що
відповідно до ч. 2. ст. 142 ЦК України,
договір про заснування товариства з
обмеженою відповідальністю не є
установчим документом, а є
цивільно-правовою угодою. Тобто,
установчий договір про створення та
діяльність ТзОВ «Туристичний комплекс
Поляна-Квасова», як цивільно-правова
угода, повинен відповідати загальним
вимогам, додержання яких є необхідним
для чинності будь-якого правочину,
визначених ст. 203 ЦК України, на момент
його вчинення.

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи не вбачається та
позивачем належними та допустимими
доказами не доведено, що оспорюваний
установчий договір про створення та
діяльність товариства з обмеженою
відповідальністю «Туристичний
комплекс Поляна-Квасова» суперечив
Цивільному кодексу України та іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам, що
волевиявлення осіб не було вільним та
не відповідало їх внутрішній волі, а
також не було спрямовано на настання
реальних наслідків, обумовлених
договором.

Крім того, не доведено посилання
позивача на відсутність у ОСОБА_2
необхідного обсягу цивільної
дієздатності.

06.12.2004 року ОСОБА_2, як власник землі
несільськогосподарського призначення,
прийняв рішення про її відчуження
шляхом укладення цивільно-правової
угоди з ОСОБА_3 - установчого договору
про створення та діяльність ТзОВ
«Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова», що відповідно до п.
«в» ст. 140 ЗК України є самостійною
підставою для припинення права
власності. Таким чином, після укладення
вказаного установчого договору (06.12.2004
року) та його реєстрації (08.12.2004 року),
реєстрації ТзОВ «Туристичний комплекс
«Поляна-Квасова» як юридичної особи,
право власності ОСОБА_2 на спірну
земельну ділянку припинились у
встановленому законом порядку, а саме:
на підставі п. «в» ст. 140 ЗК України, а
державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЗК № 015431 від
20.08.2002 року, який це право посвідчував
втратив свою чинність. Подальше
визнання недійсним вищевказаного
державного акта про право власності на
земельну ділянку, в тому числі у
судовому порядку, після втрати ним
своєї правової чинності, не має жодного
правового значення.

Подібні правові позиції містяться і у
Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року №6 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин». Так у п. 2.3.
Постанови зазначено: «При цьому,
господарським судам слід враховувати,
що право, посвідчене державними актами,
є похідним від відповідного рішення
органу державної влади чи органу
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність чи в
користування, а тому з огляду на
приписи частини першої статті 16 ЦК
України та статті 152 ЗК України захист
прав осіб на земельні ділянки не може
здійснюватися лише шляхом визнання
відповідного державного акта
недійсним, якщо рішення, на підставі
якого видано цей державний акт, не
визнано недійсним у встановленому
порядку».

Також слід зазначити, що рішенням
господарського суду Закарпатської
області від 20.01.2011 року у справі №18/157,
яке залишено в силі постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 15.03.2011 року, у
зв'язку з тим, що ОСОБА_2 систематично не
виконував обов'язки учасника
товариства, перешкоджав своїми діями
досягненню цілей товариства та
заподіяв йому шкоду, він був виключений
із складу учасників ТзОВ «Туристичний
комплекс «Поляна-Квасова». На
виконання вищевказаного судового
рішення загальні збори учасників
затвердили нову редакцію статуту ТзОВ
«Туристичний комплекс Поляна-Квасова»
(протокол №1/2011 від 21 березня 2011 року),
яка 29.09.2011 року зареєстрована державним
реєстратором Свалявської районної
державної реєстрації Закарпатської
області, номер запису 0000068.

Крім того, ні у позовній заяві, ні в
процесі розгляду справи позивачем не
зазначено, яку саме частину статуту
ТзОВ «Туристичний комплекс
Поляна-Квасова» і в якій його редакції
він просить визнати недійсною. При
цьому, варто зазначити що у чинній
новій редакції статуту ТзОВ
«Туристичний комплекс Поляна-Квасова»
(зареєстрованій державним
реєстратором Свалявської районної
державної реєстрації Закарпатської
області 29.09.2011 року) відсутня норма про
внесення ОСОБА_2 до статутного фонду
товариства земельної ділянки площею
0,5253 га в АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 41 Конституції України та
ст. 321 ЦК України, право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

За умовами ст.ст. 4, 52 Закону України
«Про господарські товариства», п. 1. ч. 1.
ст. 115 Цивільного кодексу України, ст.ст.
57, 58 Господарського кодексу України,
господарське товариство є власником
майна, переданого йому учасниками
товариства у власність як вклад до
статутного (складеного) капіталу, з
моменту внесення майна до статутного
фонду товариства його засновниками
(учасниками).

З урахуванням вищевикладених
фактичних обставин справи та приписів
закону господарський суд
Закарпатської області правомірно
дійшов висновку про безпідставність
позовних вимог та повністю відмовив у
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують законності висновків
суду першої інстанції про відмову у
позові.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
зазначає, що факт визнання судом
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку, внесену
позивачем до статутного фонду ТОВ
«Туристичний комплекс Поляна-Квасова»,
виданого позивачеві, жодним чином не
впливає на недійсність установчого
договору та статуту товариства.

Конституцією України (ст. 129) однією із
основних засад судочинства визначено
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведеності перед судом їх
переконливості.

Згідно із ст. 4-3 ГПК України судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином рішення господарського
суду Закарпатської області від 12
вересня 2014 року є обґрунтованим і
законним. Доводи ж апеляційної скарги
цього висновку не спростовують, а тому
підстав для скасування оскарженого
рішення немає.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 82-1, 99, 101, 103, 105 ГПК
України Львівський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Закарпатської області від 12 вересня 2014
року по справі №907/769/14 залишити без
змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Гриців В.М.

суддя
Давид Л.Л.

суддя
Данко Л.С.

Повний текст постанови виготовлено
27.11.2014 року.