ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
РІШЕННЯ

06.11.2014р.
Справа № 907/939/14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальності «СКАЙ-ПОЛІМЕР», м.
Київ

ДО фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
смт. Великий Березний
Великоберезнянського району

ПРО стягнення суми 26620 євро вартості
втраченого вантажу, що за офіційним
курсом НБУ станом на 10.09.2014р.
еквівалентно 445485,70грн.

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_2 - адвокат, ОСОБА_3,
представники за довіреністю №1-06.08 від
06.08.2014р.

від відповідача - ОСОБА_4 - представник
за договором про надання правової
допомоги від 28.08.2014р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальності «СКАЙ-ПОЛІМЕР», м.
Київ звернулось до Господарського суду
Закарпатської області з позовом до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, смт.
Великий Березний Великоберезнянського
району про стягнення суми 26620 євро
вартості втраченого вантажу, що за
офіційним курсом НБУ станом на 10.09.2014р.
еквівалентно 445485,70грн.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 26.09.2014р.
порушено провадження у справі №907/939/14
та призначено справу до розгляду на
13.10.2014р.

В засіданні суду 13.10.2014р. судом, за
згодою сторін, у відповідності до вимог
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 23.10.2014р. для надання сторонам
можливості подати суду додаткові
докази в обґрунтування своїх доводів
та заперечень.

В засіданні суду 23.10.2014р. судом, за
згодою сторін, у відповідності до вимог
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 06.11.2014р. для надання сторонам
можливості подати суду додаткові
докази в обґрунтування своїх доводів
та заперечень.

Представники позивача просять
заявлені позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві, посилаючись на їх
обґрунтованість наявними у справі
матеріалами. Зокрема, в обґрунтування
своєї позиції вказують на те, що як
вбачається з міжнародної
товарно-транспортної накладної (CMR)
№2486974 без дати (надалі - CMR № 2486974) та
супровідної вантажно-митної
декларації (форма МД-2) типу ІМ 40 ЕЕ №
100000000.2014.839340, між позивачем та
відповідачем було укладено разовий
договір перевезення автомобільним
транспортом. Як вбачається із змісту
графи 1 CMR № 2486974 відправником вантажу є
фірма «UNIPETROL RPA, S.R.O.» (Zaluzi 1, 436 70 Litvinov,, Czech
Republik), у графі 2 вказано одержувача
вантажу - ТОВ «СКАЙ-ПОЛІМЕР», у графі З
вказано місце розвантаження вантажу -
Київ, вул. Будіндустрії, 7 Україна, у
графі 4 вказано місце та дату
завантаження вантажу - Litvinov,, Czech Republik
11.07.2014р., у графі 16 зазначено
перевізника - ПП ОСОБА_1, транспортний
засіб (державний номер НОМЕР_3, водій
ОСОБА_5).

Штемпелі на СМК містять інформацію про
дату проходження товару через митний
контроль у митниці відправлення -
Чопській митниці, а саме - 14.07.2014 р.
Додатково відомості про відправника,
одержувача, перевізника, вид
транспортного засобу, найменування
товару, місце розвантаження товару,
ціну товару, вартість ввізного мита
тощо вказано у вантажно-митній
декларації по формі МД-2 типу ІМ 40 ЕЕ №
100000000/2014/839340.

Позивач стверджує, що укладення
договору перевезення вантажу
підтверджується складенням
транспортної накладної (коносаменту
або іншого документа, встановленого
транспортними кодексами (статутами).

За статтями 4 та 9 Конвенції договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної, яка є
первинним доказом укладання договору
перевезення, умов цього договору і
прийняття вантажу перевізником. Із
зазначеною нормою кореспондується
частина 2 статті307 Господарського
кодексу України.

Враховуючи, що CMR № 2486974 містить всі
вищезазначені відомості, це дозволяє
вважати її договором міжнародного
автомобільного перевезення, а до
спірних правовідносин, що склалися між
сторонами, слід застосовувати
положення Конвенції.

Відповідно до п.1 статті 13 Конвенції
після прибуття вантажу на місце,
передбачене для його поставки,
одержувач має право вимагати від
перевізника передачі йому другого
примірника вантажної накладної і
вантажу в обмін на розписку.

В силу п.1 статті 17 Конвенції перевізник
несе відповідальність за повну чи
часткову втрату вантажу або за його
ушкодження, що сталося з моменту
прийняття вантажу для перевезення і до
його доставки, а також за будь-яку
затримку доставки.

Згідно статті 20 Конвенції той факт, що
вантаж не був доставлений протягом

тридцяти днів після закінчення
узгодженого терміну або, за
відсутності узгодженого терміну,
протягом 60 днів із дня прийняття
вантажу перевізником, є безперечним
доказом втрати вантажу і особа, яка має
право пред'явити претензію, може
вважати його загубленим.

Позивач зазначає, що в силу статті 20
Конвенції, кінцевим терміном передачі
вантажу перевізником замовнику слід
вважати 10 вересня 2014 року (протягом 60
днів із дня прийняття вантажу
перевізником - з 11.07.2014р.)., оскільки
після цього вантаж вважається
втраченим і замовник може вважати його
загубленим.

Заперечує обґрунтованість клопотання
відповідача щодо наявності підстав для
зупинення провадження у справі з
огляду на те, що наведені ним обставини
не підтверджені жодним належним
письмовим доказом та не стосуються
суті заявлених позовних вимог, що
випливає з наступного.

Так, позивач зазначає, що Господарський
процесуальний кодекс України
передбачає два види зупинення
провадження у справі: обов'язковий,
зазначений в законі, за наявності якого
господарський суд зобов'язаний
зупинити провадження у справі (ч. 1 ст. 79
ГПК), і факультативний, необов'язковий
для господарського суду, але який
застосовується на його розсуд, зокрема,
у випадках надсилання господарським
судом матеріалів до слідчих органів (п.
2 ч. 2 ст. 79 ГПК).

Виходячи із змісту норми ст. 79 ГПК
України, необхідною передумовою для
застосування такого необов'язкового
виду зупинення провадження у справі
мають бути обставини, що перешкоджають
її розглядові по суті заявлених
позовних вимог, а надіслання
матеріалів справи до слідчих органів
можливо відповідно до ст. 90 ГПК України,
якщо при вирішенні господарського
спору господарський суд виявить у
діяльності працівників підприємств та
організацій порушення законності, що
містять ознаки дії, переслідуваної у
кримінальному порядку.

У свою чергу факти, встановлені в
порядку кримінального розслідування,
можуть бути обов'язковими для
господарського суду лише у випадках,
коли предметом спору є
цивільно-правові наслідки винних дій.

Таку позицію щодо можливості зупинення
господарським судом провадження на
підставі п.2 ч. 2 статті 79 ГПК України
висловив Вищий господарський суд
України у постанові від 17.05.2007 р. по
справі № 21/203-06.

Відтак, зазначає, що подане клопотання
про зупинення провадження у справі не
містить обґрунтованого висновку про
неможливість розгляду господарського
спору за позовом ТзОВ «СКАЙ-ПОЛІМЕР» до
ФОП ОСОБА_1 про стягнення вартості
втраченого вантажу, до вирішення
кримінальної справи, що знаходиться в
провадженні слідчих органів. Окрім
того, факти, які будуть встановлені
слідчими органами за наслідками
провадження у кримінальній справі не
можуть мати для господарського суду
жодного значення, позаяк предметом
спору по справі № 907/939/14 є стягнення
саме з перевізника вартості
втраченого вантажу.

Представник відповідача заперечує з
приводу заявлених позовних вимог в
повному обсязі, однак, письмово
викладеної позиції з цього приводу
суду не подав та просить суд
провадження у справі зупинити з огляду
на те, що 16.07.2014 року під час
розвантаження вантажу на митному
складі у місті Києві, провул.
Геофізіків, 12 встановлено факт
шахрайських дій з боку невідомих осіб,
які себе називали представниками ТОВ
«СКАЙ - ПОЛІМЕР», після яких виявлено
значну нестачу вантажу в автомобілі,
який знаходився на митному терміналі.

У зв'язку з цим водієм повідомлено про
злочин до Дарницького РУ ГУ УМВС
України в Київській області, однак
відповідного повідомлення з боку
перевізника товару в правоохоронні
органи не надходило.

Відтак вважає, що вказані обставини
дають підстави стверджувати, що
відповідний вантаж за договором
перевезення зник внаслідок
протиправних дій невідомих осіб, які,
можливо були пов'язані безпосередньо з
позивачами, якими вчинено злочин за
попередньою правовою кваліфікацією за
ст. 0 КК України. Доведення відповідних
обставин органами досудового
розслідування дасть змогу відповідачу
обґрунтувати свою позицією, у зв'язку з
чим існує необхідність направлення
відповідних матеріалів до Прокуратури
Дарницького району міста Києва з метою
належної реєстрації відповідного
повідомлення та подальшого
розслідування злочину та зупинення
провадження по справі № 907/939/14 до
отримання результатів розслідування з
правоохоронних органів, які будуть
визначені для здійснення досудового
розслідування.

Відтак, просить суд провадження у
справі зупинити у відповідності до
вимог п.2 ч.2 ст.79 Господарського
процесуального кодексу України для
надсилання господарським судом
матеріалів справи № 907/939/14 за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю „СКАЙ-ПОЛІМЕР", м.
Київ до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 про стягнення суми 26620євро
вартості втраченого вантажу, що за
офіційним курсом ПБУ станом на 10.09.2014р.
еквівалентно 445485,70 грн. до слідчих
органів, а саме, прокурору Дарницької
районної прокуратури міста Києва.

Аналізуючи подане відповідачем
клопотання та заперечення позивача з
приводу наявності підстав для
зупинення провадження у справі суд
констатує наступне.

Згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 79 ГПК України
направлення матеріалів справи до
правоохоронних органів може бути
реалізовано судом відповідно до ст. 90
ГПК України, якщо при вирішенні
господарського спору господарський
суд виявить у діяльності працівників
підприємств та організацій порушення
законності, що містять ознаки дії,
переслідуваної у кримінальному
порядку.

Виходячи зі змісту норми ст. 79 ГПК
України, необхідною передумовою для
зупинення провадження у справі мають
бути обставини, що перешкоджають її
розглядові по суті заявлених позовних
вимог.

У даному ж випадку предметом
заявленого позову є вимоги позивача
щодо відшкодування вартості
втраченого вантажу, наявності чи
відсутності обов'язку відповідача
здійснити відшкодування такої шкоди по
сумі заявленій до стягнення, отже,
висновки по цим питанням можливо
зробити незалежно від наслідків
кримінального розслідування на
підставі оцінки доказів, представлених
сторонами, або зібраних з власної
ініціативи при розгляді цієї справи, а
тому підстави для зупинення
провадження у даній справі відсутні.
Окрім того, матеріали справи не містять
відомостей, які надавали б суду
підстави стверджувати про наявність у
діяльності працівників підприємств та
організацій порушення законності, що
містять ознаки дії, переслідуваної у
кримінальному порядку.

При врахуванні відповідних звернень
відповідача та позиваа до
правоохоронних органів, судом зокрема
відзначається, що факти, які можуть
бути встановлені вироком суду з
кримінальної справи (втрата вантажу), в
подальшому можуть стати підставою для
перегляду прийнятого рішення за
нововиявленими обставинами (ч. 3 ст. 35
ГПК України), що виключає порушення
прав відповідача, а до компетенції
господарського суду не входить
вирішення питання про вчинення особою
діяння переслідуваного кримінальним
законом, в силу положень ч. 3 ст. 22 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» місцеві господарські суди
розглядають справи, що виникають із
господарських правовідносин, а також
інші справи, віднесені процесуальним
законом до їх підсудності.

Відповідно до вимог ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України в судових засіданнях складені
протоколи, які долучено до матеріалів
справи.

У судовому засіданні 06.11.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та їх
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2013 р. між товариством з
обмеженою відповідальністю «СКАЙ-

ПОЛІМЕР» (надалі - позивач) «UNIPETROL RPA,
S.R.O.» (Zaluzi 1, 436 70 Litvinov,, Czech Republik) було
укладено договір купівлі-продажу №
366-2013, за умовами якого продавець («UNIPETROL
RPA, S.R.O.») зобов'язується передати у
власність, а покупець (ТОВ
«СКАЙ-ПОЛІМЕР») зобов'язується
прийняти та оплатити товар -
поліетилен, в кількості, асортименті та
за цінами, у відповідності до
Специфікацій, які є невіддільною
частиною договору купівлі-продажу.

У відповідності до специфікації № 6 від
03.07.2014 р. продавець («UNIPETROL RPA, S.R.O.»)
зобов'язався передати у власність, а
покупець (ТОВ «СКАЙ-ПОЛІМЕР») прийняти
та оплатити товар, а саме: поліетилен
марки Polyethylene HD - LITEN VB 33, в кількості 88
тон, за ціною 1 210,00 Євро за тону на
загальну суму 106 480,00 Євро.

Платіжним дорученням в іноземній
валюті № 229 від 17.07.2014 р. ТОВ
«СКАЙ-ПОЛІМЕР» перерахував на користь )
«UNIPETROL RPA, S.R.O.» суму 53 240 Євро передплати
за поліетилен згідно контракту
(договору) № 366-2013 від 06.09.2013 р. та
інвойсу № НОМЕР_1 від 03.07.2014 р.

Як вбачається з міжнародної
товарно-транспортної накладної (CMR)
№2486974 без дати (надалі - CMR № 2486974) та
супровідної вантажно-митної
декларації (форма МД-2) типу ІМ 40 ЕЕ №
100000000.2014.839340, між позивачем та
відповідачем було укладено разовий
договір перевезення автомобільним
транспортом.

Як вбачається із змісту графи 1 CMR № 2486974
відправником вантажу є фірма «UNIPETROL RPA,
S.R.O.» (Zaluzi 1, 436 70 Litvinov,, Czech Republik), у графі 2
вказано одержувача вантажу - ТОВ
«СКАЙ-ПОЛІМЕР», у графі З вказано місце
розвантаження вантажу - Київ, вул.
Будіндустрії, 7 Україна, у графі 4
вказано місце та дату завантаження
вантажу - Litvinov,, Czech Republik 11.07.2014р., у графі
16 зазначено перевізника - ПП ОСОБА_1,
транспортний засіб (державний номер
НОМЕР_3, водій ОСОБА_5).

Штемпелі на CMR містять інформацію про
дату проходження товару через митний
контроль у митниці відправлення -
Чопській митниці, а саме - 14.07.2014 р.
Додатково відомості про відправника,
одержувача, перевізника, вид
транспортного засобу, найменування
товару, місце розвантаження товару,
ціну товару, вартість ввізного мита
тощо вказано у вантажно-митній
декларації по формі МД-2 типу ІМ 40 ЕЕ №
100000000/2014/839340.

Позивач стверджує, що вказаний вантаж
до сьогоднішнього дня (дня звернення до
суду з відповідним позовом) до власника
вантажу - ТОВ «СКАЙ-ПОЛІМЕР»
відповідачем не доставлено.

Також, вантаж до цього часу не
доставлений до митниці призначення -
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів, хоча у супровідній
вантажно-митній декларації (форма МД-2)
вказана дата завершення переміщення, а
саме 24.07.2014р.

Жодних відміток в міжнародній
товарно-транспортній накладній № 1106628
про місце, особу та дату отримання
вантажу немає.

Отже, зі сторони перевізника - ФОП
ОСОБА_1 мало місце недоставлення

вантажу до митниці призначення та
недоставлення вантажу до замовника
перевезення (власника вантажу,
вантажоодержувача) - ТОВ
«СКАЙ-ПОЛІМЕР», що згідно положень
чинного національного законодавства
та міжнародних договорів України є
втратою вантажу.

Відтак, позивач просить стягнути з
відповідача суму вартості втраченого
вантажу.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Правовідносини з перевезення вантажів
автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні регулюються
главою 32 Господарського кодексу
України, главою 64 Цивільного кодексу
України, Конвенцією про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів, вчиненої 19.05.1956р.
в м. Женеві (Швейцарія). Україна
приєдналася до вказаної Конвенції
01.08.2006 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею ст.193 ГК України встановлено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст..307 ГК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату. Перевізник несе
відповідальність за втрату, нестачу та
пошкодження прийнятого до перевезення
вантажу, якщо не доведе, що втрата,
нестача або пошкодження сталися не з
його вини (ч.1 статті 314 ГК України). У
разі втрати вантажу перевізник
відповідає перед замовником в розмірі
вартості втраченого вантажу (ч.3 статті
314 ГК України).

За приписами ст..909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену оплату.

Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
транспортної накладної (коносаменту
або іншого документа, встановленого
транспортними кодексами (статутами).

Перевізник відповідає за збереження
вантажу, багажу, пошти з моменту
прийняття їх до перевезення та до
видачі одержувачеві, якщо не доведе, що
втрата, нестача, псування або
пошкодження вантажу, багажу, пошти
сталися внаслідок обставин, яким
перевізник не міг запобігти та
усунення яких від нього не залежало.
Перевізник відповідає за втрату,
нестачу, псування або пошкодження
прийнятих до перевезення вантажу,
багажу, пошти у розмірі фактичної
шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з
його вини (ч. 1,2 статті 924 ЦК України).

За приписами статей 9 Конституції
України та 19 Закону України «Про
міжнародні договори України», чинні
міжнародні договори України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства і
застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства. Якщо міжнародним
договором України, який набрав
чинності в установленому порядку,
встановлено інші правила, ніж ті, що
передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору.

Пунктом 1 статті 1 Конвенції
встановлено, що вона застосовується до
будь-якого договору дорожнього
перевезення вантажів за винагороду за
допомогою автомобілів у випадку, коли
місце прийняття до перевезення вантажу
та місце, передбачене для його здачі,
знаходяться на території двох різних
держав, одна з яких є учасником
Конвенції.

За статтями 4 та 9 Конвенції договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної, яка є
первинним доказом укладання договору
перевезення, умов цього договору і
прийняття вантажу перевізником. Із
зазначеною нормою кореспондується
частина 2 статті 307 Господарського
кодексу України.

Враховуючи, що CMR № 2486974 містить всі
вищезазначені відомості, це дозволяє
вважати їїї договором міжнародного
автомобільного перевезення, а до
спірних правовідносин, що склалися між
сторонами, слід застосовувати
положення Конвенції.

Відповідно до п.1 статті 13 Конвенції
після прибуття вантажу на місце,
передбачене для його поставки,
одержувач має право вимагати від
перевізника передачі йому другого
примірника вантажної накладної і
вантажу в обмін на розписку.

В силу п.1 статті 17 Конвенції перевізник
несе відповідальність за повну чи
часткову втрату вантажу або за його
ушкодження, що сталося з моменту
прийняття вантажу для перевезення і до
його доставки, а також за будь-яку
затримку доставки.

Випадки звільнення перевізника від
відповідальності за втрату вантажу
визначені п.2,4 статті 17 Конвенції. Так,
перевізник звільняється від
відповідальності якщо втрата вантажу
сталася внаслідок дій або недогляду
позивача, внаслідок інструкцій
позивача не викликаних діями або
недоглядом з боку перевізника
внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок
обставин, уникнути яких перевізник не
міг і наслідки яких він не міг
відвернути. За умови дотримання
пунктів 2 - 5 статті 18, перевізник
звільняється від відповідальності,
якщо втрата чи ушкодження вантажу є
наслідком особливого ризику,
нерозривно пов'язаного з однією чи
декількома з перерахованих нижче
обставин, а саме: а) з використанням
відкритих безтентових транспортних
засобів, якщо таке використання було
погоджене і чітко зазначене у
вантажній накладній; б) з відсутністю
чи дефектами упаковки, у випадках, коли
вантажі, що перевозяться без упаковки
чи без належної упаковки, за своєю
природою піддаються псуванню чи
пошкодженню; в) з обробкою,
навантаженням, складуванням чи
вивантаженням вантажу відправником
або одержувачем, чи особами, які діють
від імені відправника або
вантажоодержувача; (1) з природними
властивостями деяких вантажів,
внаслідок яких вони піддаються повній
або частковій втраті чи пошкодженню,
зокрема, внаслідок поломки, корозії,
гниття, усушки, нормального витоку або
дії молі чи шкідників; г) з
недостатністю або неадекватністю
маркування чи нумерації вантажних
місць; д) з перевезенням худоби.

Згідно статті 20 Конвенції той факт, що
вантаж не був доставлений протягом

тридцяти днів після закінчення
узгодженого терміну або, за
відсутності узгодженого терміну,
протягом 60 днів із дня прийняття
вантажу перевізником, є безперечним
доказом втрати вантажу і особа, яка має
право пред'явити претензію, може
вважати його загубленим.

В силу статті 20 Конвенції, кінцевим
терміном передачі вантажу
перевізником замовнику слід вважати 10
вересня 2014 року (протягом 60 днів із дня
прийняття вантажу перевізником - з
11.07.2014 р.), оскільки після цього вантаж
вважається втраченим і замовник може
вважати його загубленим.

Відповідно до статті 23 Конвенції якщо
відповідно до положень цієї Конвенції,
перевізник зобов'язаний компенсувати
повну або часткову втрату вантажу, така
компенсація розраховується на
підставі вартості вантажу в місці і під
час прийняття його для перевезення.
Крім того, підлягають відшкодуванню:
плата за перевезення, мито, а також інші
платежі, пов'язані з перевезенням
вантажу.

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками відповідно до
пункту 1 ч.2 ст.22 ЦК України, зокрема, є
втрати, які особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Право на відшкодування завданих
збитків виникає при наявності складу
цивільного правопорушення: порушення
цивільного права чи інтересу; завдання
збитків, причинного зв'язку між
порушенням права та збитками,
наявності винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки
тоді є причиною шкоди, коли вона прямо
(безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом
відповідальності учасників цивільних
правовідносин за шкоду, яка є
негативним наслідком правопорушення.
При цьому, враховано, що збиток - це
грошова оцінка шкоди, яка підлягає
відшкодуванню за неможливості,
недоцільності або у разі відмови
потерпілого від відшкодування шкоди в
натурі.

Відповідно до ч.1 ст.22, ч.1 ст.623 ЦК
України відшкодуванню підлягають
збитки, що завдані правопорушенням.
Тобто відшкодуванню підлягають збитки,
які знаходяться у причинному зв'язку з
правопорушенням. За таких умов
визнається, що причинний зв'язок між
порушенням та збитками має бути
безпосереднім або прямим.

Так, протиправною є поведінка особи з
порушенням норм законодавства. Якщо
зобов'язання виникає з договору, то
протиправною визнається поведінка
боржника, що порушує умови договору та
закону. За оцінкою суду в даному
випадку відповідачем порушені
зобов'язання, визначені умовами статті
14 Конвенції про договір міжнародного
дорожнього перевезення вантажів, що
також свідчить про наявність в його
діях вини в невиконанні умов договору.

Причинний зв'язок між протиправною
поведінкою відповідача і збитками
полягає у тому, що належний позивачу на
праві власності вантаж не був
доставлений перевізником у визначене
договором місце та не був вручений
зазначеній позивачем особі у
відповідній кількості, у зв'язку з
втратою перевізником зазначеного
вантажу під час його транспортування.

За оцінкою суду матеріалами справи
підтверджено, що втрата вантажу стала
наслідком невжиття перевізником всіх
залежних від нього дій по забезпеченню
схоронності та цілісності вантажу,
забезпеченню його знаходження у своєму
тимчасовому (з моменту отримання від
позивача і до моменту вручення покупцю)
фактичному володінні під час
перевезення, які були б необхідними,
виправданими та достатніми для
належного виконання договірних
зобов'язань по перевезенню вантажу
суб'єктом господарювання, яким є
відповідач (перевізник) і який на
постійній, професійній основі, згідно
Ліцензії на перевезення вантажів у
міжнародному сполученні, здійснює
систематичну підприємницьку
діяльність у сфері міжнародних
перевезень вантажів; невжиття
перевізником всіх необхідних в умовах
підвищеної небезпеки, що потенційно
має місце у сфері міжнародних
перевезень товарів, заходів безпеки
зумовило втрату вантажу, яким
заволоділи треті особи, які не мали на
те права і видача яким вантажу не
санкціонувалась і не обумовлювалась
договором.

Відтак, вимоги позивача про стягнення з
відповідача суми 26620євро, що
еквівалентно сумі 445485,70грн. збитків
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Витрати позивача по оплаті послуг
адвоката в розмірі 23425,60грн. підлягають
стягненню з відповідача з огляду на
наступне.

Статтею 44 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що до складу судових
витрат входить оплата послуг адвоката.
В контексті цієї норми, судові витрати
за участь адвоката при розгляді справи
підлягають сплаті лише в тому випадку,
якщо вони сплачені адвокату стороною,
котрій такі послуги надавались, та їх
сплата підтверджується відповідними
фінансовими документами.

Відповідно до ст. 48 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом
України «Про адвокатуру».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
адвокатська діяльність здійснюється
на підставі договору про надання
правової допомоги.

Документами, що посвідчують
повноваження адвоката на надання
правової допомоги, можуть бути: 1)
договір про надання правової допомоги;
2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення
органу (установи), уповноваженого
законом на надання безоплатної
правової допомоги.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №
7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК
України.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність»), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі.

21.08.2014 між позивачем та адвокатом
ОСОБА_2 був укладений договір про
надання юридичних послуг, за умовами
якого останній взяв на себе
зобов'язання надати правову допомогу
позивачу.

Згідно акту виконаних робіт від 16.10.2014
вбачається, що адвокат ОСОБА_2 надав
позивачу послуги з правової допомоги
на суму 23425,60грн. Як вбачається з
наявної у справі виписки банку позивач
перерахував на рахунок адвоката ОСОБА_2
кошти в розмірі 23425,60 грн. (оплата за
юридичні послуги згідно договору від
21.08.2014).

Підтвердженням того, що ОСОБА_2 адвокат,
є свідоцтво про право на зайняття
адвокатською діяльністю №21)558 від
10.11.2006.

Відповідно до п. 6.5. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
розподіл сум інших, крім судового
збору, судових витрат здійснюється за
загальними правилами частини п'ятої
статті 49 ГПК, тобто при задоволенні
позову вони покладаються на
відповідача, при відмові в позові - на
позивача, а при частковому задоволенні
позову - на обидві сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 32-34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2
(АДРЕСА_1) на користь позивача -
товариства з обмеженою
відповідальністю «СКАЙ-ПОЛІМЕР», (02068 м. Київ, вул.
Драгоманова, 44-А, офіс 63) розрахунковий
рахунок р/р 211 в ПАТ Банк
«Контракт» МФО 322465) суму 26 620 (двадцять
шість тисяч шістсот двадцять) Євро
вартості втраченого вантажу, що за
офіційним курсом НБУ станом на 10.09.2014 р.
еквівалентно 445 485,70 грн., а також суму 23
425,60 грн. у відшкодування витрат,
понесених позивачем на оплату послуг
адвоката та 8909,71грн. у відшкодування
витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ.

3. У задоволенні клопотання фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 щодо
зупинення провадження у справі
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення виготовлено
19.11.2014р.

Суддя
О.Ф. Ремецькі