м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/20313/14 19.11.14

За позовомПублічного акціонерного
товариства
"Полтаваобленерго"доПублічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз
України"провизнання договору
недійснимСуддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився;від
відповідача:Мельник В.В. - головний
юрисконсульт;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство
"Полтаваобленерго" (надалі - ПАТ
"Полтаваобленерго") звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (надалі -
ПАТ "НАК "Нафтогаз України") про
визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Договір на купівлю-продаж природного
газу №4203/13-ТЕ-24 від 10.12.2013 р., укладений
між позивачем та відповідачем з
порушеннями норм законодавства, у
зв'язку з чим позивач вказує на
існування підстав для визнання
договору недійсним.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.09.2014 р. порушено провадження
по справі, розгляд справи призначено на
24.10.2014 р.

23.10.2014 р. представником відповідача
через загальний відділ суду було
подано відзив на позовну заяву згідно
змісту якого проти позовних вимог
заперечує та просить залишити їх без
задоволення.

24.10.2014 р. на адресу суду від відповідача
надійшла телеграма в якій останній
просить відкласти розгляд справи на
іншу дату

Представник позивача в судове
засідання 24.10.2014 р. не з'явився, вимог
ухвали суду від 26.09.2014 р. не виконав, у
надісланій на адресу суду телеграмі
просить відкласти розгляд справи.

Представник відповідача в судове
засідання 24.10.2014 р. з'явився, вимоги
ухвали суду від 26.09.2014 р. виконав, проти
позовних вимог заперечує та просить в
їх задоволенні відмовити.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 24.10.2014 р. у зв'язку із неявкою
представника позивача, невиконанням
ним вимог ухвали суду від 26.09.2014 р. та
необхідністю витребування додаткових
доказів, розгляд справи відкладено до
19.11.2014 р.

18.11.2014 р. представником позивача через
загальний відділ суду було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Представник позивача, що належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, в судове засідання
19.11.2014 р. не з'явився, вимог ухвал суду не
виконав.

Щодо клопотання позивача про
відкладення розгляду справи суд
зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що прийняття участі у
судовому засіданні є правом сторони.
При цьому, норми вказаної статті
зобов'язують сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р. у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому, господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Обставини вказані представником ПАТ
"Полтаваобленерго" в його клопотанні не
можуть бути належними підставами для
відкладення розгляду справи,
враховуючи, що відповідач не був
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника з числа як своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних з
ним трудовими відносинами.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
ухвалою господарського суду міста
Києва від 24.10.2014 р. розгляд справи
відкладався, також за клопотанням
позивача.

З урахуванням викладених обставин,
клопотання позивача від 13.10.2014 р. про
відкладення розгляду справи залишено
судом без задоволення.

Одночасно, застосовуючи відповідно до
ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального
кодексу України, ст. 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, суд зазначає, що
право особи на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку кореспондується з
обов'язком добросовісно користуватися
наданими законом процесуальними
правами, утримуватись від дій, що
зумовлюють затягування судового
процесу, та вживати надані
процесуальним законом заходи для
скорочення періоду судового
провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р.
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Представник відповідача в судове
засідання 19.11.2014 р. з'явився, проти
позовних вимог заперечує та просить в
їх задоволенні відмовити.

За висновками суду, незважаючи на те, що
позивач у судове засідання 19.11.2014 р., не
з'явився, справа може бути розглянута
за наявними у ній документами у
відповідності до вимог ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

В судовому засіданні 19.11.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складались
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України"
(продавець) та ПАТ "Полтаваобленерго"
(покупець) було укладено Договір
купівлі-продажу природного газу
№4203/13-ТЕ-24 (надалі -"Договір") відповідно
до п. 1.1 якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю у 2013 році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити цей газ на умовах цього
договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що газ,
який продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями та національними
творчими спілками і їх регіональними
осередками (крім обсягів, що
використовуються для
виробничо-комерційної діяльності).

У пункті 2.1 Договору вказано, що
продавець передає покупцеві з 01.01.2013 р.
по 31.12.2013 р. газ обсягом до 111 040 тис. куб.
м.

У відповідності до п. 3.3 Договору
приймання - передачі газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання - передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно п.п. 5.2 та 5.5 Договору ціна за 1 000
куб. м. природного газу становить 1 091,00
грн. з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природній газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість, а загальна вартість
цього договору на дату його укладення
становить 121 144 640,00 грн. (в тому числі
ПДВ).

У пункті 6.1 Договору сторони погодили,
що оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-ого числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Сторонами у п. 7.2 Договору визначено, що
у разі невиконання покупцем пункту 6.1
договору, зокрема, ПАТ
"Полтаваобленерго" у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю, крім суми заборгованості,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення платежу.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
Договору.

Підставою для недійсності Договору
позивач визначає по-перше, укладений
Договір підписаний особою, яка не мала
відповідних повноважень на його
підписання (першим заступником голови
правління ПАТ "НАК "Нафтогаз України"),
по-друге, укладення Договору
здійснювалось під тиском та проти волі
ПАТ "Полтаваобленерго", по-третє,
встановлення в п. 7.2 Договору
максимального розміру пені (подвійна
облікова ставка НБУ).

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, суд приходить до висновку
про необхідність відмови в задоволенні
позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Посилання позивача на перевищення
повноважень першим заступником голови
правління при підписанні оспорюваного
Договору судом відхиляється з огляду
на таке.

Відповідно до статті 78 Статуту
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (надалі по тексту -
Статут) управління поточною діяльністю
компанії здійснює правління, яке є
колегіальним виконавчим органом
компанії. Правління очолює голова (п. 87
Статуту).

Статтею 89 Статуту встановлено, що
голова правління має право без
довіреності вчиняти юридичні дії від
імені компанії відповідно до
законодавства.

Згідно і статтею 90 Статуту голова
правління, зокрема, укладає договори
(контракти) та вчиняє інші правочини
від імені компанії, видає довіреності
на вчинення юридичних дій від імені
компанії.

Як вбачається з матеріалів справи та
преамбули спірного Договору останній
був підписаний першим заступником
голови правління ПАТ "НАК "Нафтогаз
України" Франчуком Валентином
Геннадійовичем, який діяв на підставі
довіреності №14-112 від 29.04.2013 р., що
спростовує твердження позивача щодо
перевищення першим заступником голови
правління Франчуком В.Г. повноважень
під час підписання Договору
купівлі-продажу природного газу
№4203/13-ТЕ-24 від 10.12.2013 р.

Таким чином, вищенаведені обставини
спростовують твердження позивача про
те, що оспорюваний Договір був
підписаний зі сторони Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" особою, яка не мала
відповідних повноважень на його
підписання.

Стосовно тверджень позивача, що
укладення Договору купівлі-продажу
природного газу №4203/13-ТЕ-24 від 10.12.2013 р.
здійснювалось під тиском та проти волі
ПАТ "Полтаваобленерго" суд відзначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

В статті 627 Цивільного кодексу України
закріплено що, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, сторони при
укладенні спірного договору були
вільні у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, на свій
розсуд приймали даний правочин на
певних встановлених умовах, узгодили
ці умови і підписали Договір
купівлі-продажу природного газу
№4203/13-ТЕ-24 від 10.12.2013 р., а відтак можна
зробити висновок, що всі умови спірного
Договору суттєві та з моменту його
укладення стають однаково
обов'язковими для виконання сторонами.
В свою чергу у суду відсутні підстави
вважати, що при укладенні Договору,
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочин був здійснений за
волевиявленням обох сторін, і в даному
випадку, усі твердження позивача
свідчать про незгоду з раніше
досягнутими домовленостями по
Договору, що не може бути підставою
визнання договору недійсним, а згідно
зі статтею 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Що ж до посилань позивача на
встановлення в п. 7.2 Договору
максимального розміру пені (подвійної
облікової ставки НБУ) суд зазначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 2 частини 2 статті 231
Господарського кодексу України
закріплено, що у разі, якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах: за порушення строків
виконання зобов'язання стягується пеня
у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів
(робіт, послуг), з яких допущено
прострочення виконання за кожний день
прострочення, а за прострочення понад
тридцять днів додатково стягується
штраф у розмірі семи відсотків
вказаної вартості.

Зі змісту норми абз. 3 ч. 2 ст. 231
Господарського кодексу України
випливає, що зазначені штрафні санкції
можуть бути застосовані за наявності
таких умов:

- якщо інший розмір певного виду
штрафних санкцій не передбачений
договором або законом;

- якщо скоєно господарське
правопорушення у відносинах, в яких
хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту;

- якщо було допущено прострочення
виконання негрошового зобов'язання,
пов'язаного з обігом (поставкою)
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, з вартості яких і вираховується
у відсотковому відношенні розмір
штрафу чи пені.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов
до висновку, що оскільки вказана норма
передбачає відповідальність за
прострочення виконання не грошового
зобов'язання, в той час як за умовами
Договору зобов'язання відповідача є
грошовим, то до спірних правовідносин
застосовуються саме положення ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Разом з тим, суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до статті 217
Цивільного кодексу України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позивач не довів та не
надав суду жодних доказів, які
підтверджують, що в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) були
недодержані вимоги, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України, тобто не довів підстави, в силу
яких спірний Договір має бути визнаний
недійсним. Більше того, судом
встановлено та враховано, що спірний
правочин спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
волевиявлення сторін правочину є
вільне і відповідає їхній внутрішній
волі, що відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Враховуючи вищенаведене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Полтаваобленерго" до
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" про визнання
Договору купівлі-продажу природного
газу №4203/13-ТЕ-24 від 10.12.2013 р. недійсним
задоволенню не підлягають.

Судові витрати згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 24.11.2014 р.

Суддя
Ю.О. Підченко