м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
розглянувши справу
за позовом Приватного акціонерного
товариства "Фаворит Компані"
до Публічного акціонерного
товариства "БАНК ФОРУМ"
про визнання договору
Представники сторін:
від позивача: Паламарчук О.А. -
представник за довіреністю б/н від
від відповідача: Гуцул А.Д. -
представник за довіреністю № 10/00-151 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
06.10.2014 до Господарського суду міста
Києва надійшла позовна заява
Приватного акціонерного товариства
"Фаворит Компані" з вимогами до
Публічного акціонерного товариства
"БАНК ФОРУМ" про визнання договору
Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що всупереч нормам чинного
законодавства України, укладений між
Публічним акціонерним товариством
"БАНК ФОРУМ" та Приватним акціонерним
товариством "Фаворит Компані"
Кредитний договір № 1-0012/13/16-KL від 04.10.2013,
не містить істотних умов, що, на думку
позивача, є підставою для визнання
вказаного договору недійсним.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.10.2014 порушено провадження у
до розгляду на 27.10.2014.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.10.2014, відповідно до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи відкладено на
10.11.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду та відзив
на позовну заяву, в якому Публічне
акціонерне товариство "БАНК ФОРУМ"
заперечило на позовні вимоги
Приватного акціонерного товариства
"Фаворит Компані", посилаючись на те, що
укладений між сторонами Кредитний
договір № 1-0012/13/16-KL від 04.10.2013 містить
всі передбачені чинним законодавством
України істотні умови, у зв'язку з чим
позовні вимоги є необґрунтованими.
У судовому засіданні 10.11.2014 представник
позивача надав документи на виконання
вимог ухвали суду та клопотання про
залучення до участі у справі третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Галіївський
маслозавод» та Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фаворит Девелопмент
Відповідно до статті 27 Господарського
процесуального кодексу України, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора. Якщо господарський суд при
прийнятті позовної заяви, вчиненні дій
по підготовці справи до розгляду або
під час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору. У
справах щодо майна господарських
організацій, у статутному капіталі
яких є корпоративні права держави,
господарський суд залучає орган
державної влади, що здійснює
управління корпоративними правами, до
участі у справі як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору. У заявах про залучення третіх
осіб і у заявах третіх осіб про вступ у
справу на стороні позивача або
відповідача зазначається, на яких
підставах третіх осіб належить
залучити або допустити до участі у
справі.

Відповідно до п. 1.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 № 18,
питання про допущення або залучення
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, до
участі у справі вирішується ухвалою
суду про прийняття позовної заяви до
розгляду (із зазначенням про це в
ухвалі про порушення провадження у
справі) або під час розгляду справи, але
до прийняття господарським судом
рішення, з урахуванням того, чи є у цієї
особи юридичний інтерес у даній справі.
Саме лише зазначення в позовній заяві
та/або у вступній частині судового
рішення певного підприємства чи
організації як третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, без вирішення судом питання щодо
її допущення або залучення до участі у
справі не надає їй відповідного
процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у
третьої особи, то у вирішенні
відповідного питання суд має
з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, суд не
знайшов підстав для залучення до
участі у справі заявлених третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача, у
зв'язку з чим відмовив позивачу у
задоволенні клопотання про залучення
до участі у справі третіх осіб.

У судовому засіданні 10.11.2014 представник
позивача надав усні пояснення по суті
спору; позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 10.11.2014 надав усні пояснення
по суті спору; проти позову заперечив.

У судовому засіданні 10.11.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані суду докази,
суд

ВСТАНОВИВ:

04.10.2013 між Публічним акціонерним
товариством "БАНК ФОРУМ" (кредитор) та
Приватним акціонерним товариством
"Фаворит Компані" (позичальник)
укладено Кредитний договір № 1-0012/13/16-KL,
відповідно до умов якого кредитор
відкриває відновлювальну кредитну
лінію в рамках якої надає позичальнику
кредитні кошти окремими частинами на
засадах забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання , в межах
визначеної цим Договором граничної
суми коштів, а позичальник
зобов'язується вчасно погашати
кредитору заборгованість за кредитом,
а також сплачувати на користь
кредитора проценти та комісії в
розмірі, в строки (терміни) та на умовах,
визначених цим Договором.

Відповідно до частини 1 статті 1054
Цивільного кодексу України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Стаття 1049 Цивільного кодексу України
зобов'язує позичальника повернути
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що,
на думку позивача, укладений між
сторонами Кредитний договір № 1-0012/13/16-KL
від 04.10.2013, не містить істотних умов,
визначених чинним законодавством
України, що є підставою для визнання
вказаного договору недійсним.

Зокрема, позивач зазначив, що укладений
між сторонами Кредитний договір №
1-0012/13/16-KL від 04.10.2013 не містить строку
дії договору, порядку зміни та
припинення дії договору, та відсутнє
підтвердження про те, що інформація,
зазначена в частині 2 статті 12 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», надана позивачу як
клієнту.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України, господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України одним із
способів захисту судом цивільних прав
та інтересів може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 Цивільного
кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною
лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд встановлює наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Між тим, відповідно до частини 8 статті
181 ГК України у разі якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних умов
господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся).

Відсутність в договорі істотної умови
є підставою вважати такий договір
неукладеним, а не визнавати його
недійсним.

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Відповідно до частини 2 статті 345
Господарського кодексу України
кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачаються
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
на який посилається позивач,
встановлено, що цей Закон регулює
відносини, що виникають між учасниками
ринків фінансових послуг під час
здійснення операцій з надання
фінансових послуг. Фінансові установи
в Україні діють відповідно до цього
Закону з урахуванням норм законів
України, які встановлюють особливості
їх діяльності.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», учасники ринку
фінансових послуг - особи, які
відповідно до закону мають право
надавати фінансові послуги на
території України; особи, які провадять
діяльність з надання посередницьких
послуг на ринках фінансових послуг;
об'єднання фінансових установ,
включені до реєстру саморегулівних
організацій, що ведеться органами, які
здійснюють державне регулювання
ринків фінансових послуг; споживачі
фінансових послуг. Законами з питань
регулювання окремих ринків фінансових
послуг можуть визначатися інші
учасники ринків фінансових послуг.

Положеннями пункту 22 статті 1 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року N 1023-ХІІ визначено,
що споживачем вважається фізична
особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
виключне право або інші обмеження щодо
надання окремих фінансових послуг
встановлюються законами про
діяльність відповідної фінансової
установи та нормативно-правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання ринків
фінансових послуг. Надавати фінансові
кредити за рахунок залучених коштів
має право на підставі відповідної
ліцензії лише кредитна установа.

Статтею 6 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» визначено, що
фінансові послуги відповідно до
положень цього Закону надаються
суб'єктами господарювання на підставі
договору. Договір, якщо інше не
передбачено законом, повинен містити: 1)
назву документа; 2) назву, адресу та
реквізити суб'єкта господарювання; 3)
прізвище, ім'я і по батькові фізичної
особи, яка отримує фінансові послуги,
та її адресу; 4) найменування,
місцезнаходження юридичної особи; 5)
найменування фінансової операції; 6)
розмір фінансового активу, зазначений
у грошовому виразі, строки його
внесення та умови взаєморозрахунків; 7)
строк дії договору; 8) порядок зміни і
припинення дії договору; 9) права та
обов'язки сторін, відповідальність
сторін за невиконання або неналежне
виконання умов договору; 9 1)
підтвердження, що інформація,
зазначена в частині другій статті 12
цього Закону, надана клієнту; 10) інші
умови за згодою сторін; 11) підписи
сторін.

Аналіз наведених вище норм
законодавства дає підстави зробити
висновок про те, що дія ст. 6 Закон
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» щодо змісту
договору про фінансові послуги не
поширюється на відносини за кредитним
договором укладеним між суб'єктами
господарювання оскільки обов'язкові
умови, які повинні міститись у такому
кредитному договорі, встановлені
статті 345 Господарського кодексу
України, що має вищу силу.

Таким чином, положення ст. 6 Закон
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» застосовуються
виключно до кредитних договорів
укладених з споживачами - фізичними
особами з урахуванням положень ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яка встановлює особливе
регулювання відносин споживчого
кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Таким чином, підписавши кредитний
договір, позичальник погодився з усіма
його умовами, зобов'язався своєчасно
повернути одержаний кредит, сплатити
нараховані проценти, тощо, на умовах,
встановлених кредитним договором та є
обізнаним щодо наслідків порушення
своїх зобов'язань.

Крім того, пунктом 10.1 Кредитного
договору № 1-0012/13/16-KL сторони погодили,
що укладенням цього Договору сторони
фіксують досягнення згоди з усіх його
істотних умов і підтверджують
відсутність жодних претензій одна до
одної з цього приводу. Цей Договір
відображає повне розуміння сторонами
предмета цього Договору та інших його
умов, і немає інших положень, усних чи
письмових, крім тих, які містіться в
цьому Договорі.

Частина 1 ст. 180 Господарського кодексу
України передбачає, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Отже, у зміст договору, крім погоджених
сторонами умов, входять і ті положення,
які приймаються ними як обов'язкові в
силу чинного цивільного законодавства.
Тобто, в договорі немає потреби
зазначати положення, які є загальними
для даного виду договору і передбачені
у відповідних нормативних актах,
оскільки сторони повинні керуватися
ними незалежно від того, включені вони
в договір чи ні. Тому визнавати договір
недійсним з тих підставі, що він не
містить певних умов, зокрема
відповідальності банку, не можна.

Дослідивши укладений між сторонами
Кредитний договір № 1-0012/13/16-KL від 04.10.2013,
суд дійшов висновку, що він містить всі
істотні умови, які визначені чинним
законодавством України, зокрема,
статтею 345 Господарського кодексу
України, для договорів такого виду, та
позивачем не доведено наявності
підстав для визнання Кредитного
договору № 1-0012/13/16-KL від 04.10.2013
недійсним, у зв'язку з чим суд відмовляє
Приватному акціонерному товариству
"Фаворит Компані" в задоволенні
позовних вимог до Публічного
акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ"
про визнання кредитного договору
недійсним.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 17.11.2014

Суддя
І.М. Отрош