ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2014 р.
Справа № 911/4356/14

Господарський суд Київської
області у складі судді Рябцевої О.О.,
розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Браво-Ліфт»,
Київська обл., м. Бровари

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Броварський
заводобудівельний комбінат», Київська
обл., м. Бровари

про стягнення 409259,04 грн.

за участю представників:

від позивача: Мусієнко О.В. (дов. від
05.09.2014 р.);

від відповідача: Миколаєнко В.М. (дов.
від 24.10.2014 р.);

Обставини справи:

товариство з обмеженою
відповідальністю «Браво-Ліфт» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Київської області з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Броварський
заводобудівельний комбінат» (далі -
відповідач) про стягнення 409259,04 грн.
матеріальних збитків у вигляді
упущеної вигоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що внаслідок
невиконання відповідачем умов
договору № 5 від 15.12.2010 р. про співпрацю
в частині зобов'язання з придбання
ліфтів позивачу було завдано збитки у
вигляді упущеної вигоди на загальну
суму 409259,04 грн., з яких 221735,00 грн. - сума
недоотриманого прибутку за поставку 4
ліфтів за договором, 113205,64 грн. - сума
недоотриманого прибутку за здійснення
монтажних робіт 4 ліфтів та 74318,40 грн. -
сума недоотриманого прибутку за
здійснення робіт із обслуговування
ліфтів.

28.10.2014 р. до господарського суду
Київської області від відповідача
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому він заперечив проти позову та
просив суд відмовити в його
задоволенні, посилаючись на те, що
позивач міг обґрунтовано сподіватись
на отримання доходів від постачання
продукції лише після укладення між
сторонами відповідних договорів
купівлі-продажу ліфтів, відсутність
яких виключає заподіяння позивачу
шкоди у вигляді упущеної вигоди;
нарахована позивачем сума упущеної
вигоди не має ознак гарантованості,
безумовності і реальності; позивач не
надав суду доказів наявності прямого
причинного зв'язку між невиконанням
сторонами договору про співпрацю та
зменшенням обсягів виробництва
підприємства, зменшенням або
відсутністю реалізації ліфтового
обладнання; очікування позивача щодо
отримання доходу від реалізації
продукції на підставі договору про
співпрацю, який не регулює
безпосередньо питання реалізації
такої продукції, а встановлює лише
базові принципи взаємодії сторін, є
абстрактним, теоретичним припущенням;
позивачем не вчинялися будь-які заходи
щодо можливого продажу (поставки)
ліфтового обладнання відповідачу та
отримання від цього доходів.

В судовому засіданні 28.10.2014 р. було
оголошено перерву до 13.11.2014 р.

Представник позивача в судових
засіданнях 28.10.2014 р. та 13.11.2014 р.
підтримав позовні вимоги з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судових
засіданнях 28.10.2014 р. та 13.11.2014 р. проти
позову заперечував з підстав,
викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
суд

ВСТАНОВИВ:

15.12.2010 р. між товариством з обмеженою
відповідальністю «Броварський
заводобудівельний комбінат»
(забудовник) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Браво-Ліфт»
(виробник) було укладено договір № 5 про
співпрацю (договір).

Відповідно до п. 1.1. договору метою
договору є забезпечення двосторонньої
співпраці сторін в сфері забезпечення
виробником житлових та
адміністративних об'єктів забудовника
ліфтами, ескалаторами, запасними
частинами до них та надання послуг у
сфері монтажу, пусконалагодженню і
подальшому обслуговуванню ліфтів
(продукція), що виробляє (постачає)
виробник, та надання виробником
допомоги з реалізації житлових та
адміністративних об'єктів забудовника
(площі).

Згідно з п. 1.2. договору предметом
договору є визначення порядку
взаємодії забудовника та виробника з
особливих умов постачання продукції та
надання ексклюзивного права
реалізації забудовником продукції та
виробником площі в рамках закріпленої
території.

Забудовник в строки та на інших,
особливих умовах, визначених угодою,
зобов'язується придбати виключно у
виробника та забезпечувати свої та
інші об'єкти продукцією, а також нести
інші обов'язки, встановлені даною
угодою (п. 1.3. договору).

Пунктом 1.5. договору встановлено, що
постачання продукції забудовнику
здійснюється на підставі окремих
договорів (купівлі-продажу, доручення
та інше). Ціни на продукцію, що
постачається забудовнику,
визначаються за домовленістю сторін на
підставі цін, що діють на момент
замовлення продукції забудовником.

Поставка продукції здійснюється
виробником після отримання від
забудовника попередньої заявки, яка є
підставою для підписання договору
постачання, в якому вказуються чіткі
терміни поставки продукції та
фіксується ціна (п. 1.6. договору).

Відповідно до п. 2.8. договору ціна на
продукцію з урахуванням знижок
фіксується у специфікації до укладеної
сторонами угоди купівлі-продажу (інше).

Згідно з підпунктами 3.1.1., 3.1.3. пункту 3.1.
договору забудовник зобов'язується
закуповувати виключно у виробника
продукцію згідно умов договору
поставки/купівлі-продажу продукції та
придбати за 12 місяців 2011 року 5-ть
ліфтів. Забудовник зобов'язується
заключити договір на монтаж, наладку,
гарантійне та сервісне обслуговування
обладнання, виробленого виробником (пп.
3.1.4. п. 3.1. договору).

Пунктом 5.1. договору передбачено, що
передача продукції виробником у
власність забудовника здійснюється на
умовах договору
поставки/купівлі-продажу товару.
Оплату та розрахунки за продукцію
сторона здійснює в порядку,
передбаченому договорами
купівлі-продажу (п. 6.1. договору).

В п. 9.2. договору зазначено, що угода
вступає в силу з моменту її підписання
та діє до 31.12.2012 р.

Згідно з п. 9.3. договору у разі, якщо
жодна із сторін не заявить в письмовій
формі про своє бажання розірвати дану
угоду протягом 30 календарних днів до
кінцевої дати дії угоди, в такому
випадку угода вважається автоматично
пролонгованою терміном 3 роки.

Як вбачається з матеріалів справи,
15.12.2010 р. між сторонами було укладено
договір № 344-3 з поставки та монтажу
ліфтового обладнання, на підставі
якого позивачем за видатковою
накладною № Л-00000002 від 31.03.2011 р. було
поставлено відповідачу
вантажопасажирський ліфт та виконано
роботи з його монтажу.

12.06.2014 р. позивачем було направлено на
адресу відповідача вимогу № 104/14 від
12.06.2014 р., що підтверджується фіскальним
чеком № 0734 від 12.06.2014 р. та описом
вкладення у цінний лист від 12.06.2014 р., з
пропозицією протягом 7 днів з моменту
отримання вимоги надіслати
заявки/замовлення та проекти договорів
на продукцію (4 ліфти) відповідно до
умов договору.

Однак, вказана вимога була залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення, що зумовило звернення
позивача до суду з даним позовом про
стягнення з відповідача 409259,04 грн.
збитків у вигляді упущеної вимоги, з
яких 221735,00 грн. - сума недоотриманого
прибутку за поставку 4 ліфтів за
договором, 113205,64 грн. - сума
недоотриманого прибутку за здійснення
монтажних робіт 4 ліфтів та 74318,40 грн. -
сума недоотриманого прибутку за
здійснення робіт із обслуговування
ліфтів.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України боржник,
який порушив зобов`язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки; розмір збитків, завданих
порушенням зобов`язання, доказується
кредитором.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв`язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 623 ЦК України при
визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.

Зі змісту статей 614, 623 ЦК України та
статті 226 ГК України вбачається, що для
застосування такого заходу
відповідальності, як стягнення збитків
потрібна наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення: 1)
порушення зобов'язання; 2) збитки; 3)
причинний зв'язок між порушенням
зобов'язання та збитками; 4) вина.

Перші три елементи розглядаються як
об`єктивні умови відповідальності,
доведення наявності яких покладається
на кредитора. Четвертий складовий
елемент правопорушення - вина є
суб`єктивною умовою цивільно-правової
відповідальності особи, яка порушила
зобов`язання (боржника). Тому кредитор
має довести не лише розмір збитків,
завданих порушенням зобов`язання, але й
сам факт порушення боржником його
обов`язку та причинний зв`язок між цим
порушенням і шкодою.

Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як вбачається зі змісту договору № 5
від 15.12.2010 р. про співпрацю, сторонами в
ньому не було погоджено умови, які є
істотними для договорів поставки, при
цьому в пунктах 1.5., 1.6. договору
зазначено, що постачання/придбання
продукції (ліфтів) повинно
здійснюватися на підставі окремих
договорів поставки, в яких
встановлюються чіткі терміни поставки
продукції та фіксується її ціна.

Отже, враховуючи, що предметом договору
№ 5 від 15.12.2010 р. являється лише
визначення порядку взаємодії
забудовника та виробника з особливих
умов постачання продукції (ліфтів),
тобто основних, базових принципів
взаємодії сторін щодо умов постачання
ліфтів, а не поставка позивачем
відповідачу продукції (ліфтів) у
кількості 5 штук, як зазначає позивач,
то зобов'язання відповідача придбати
та оплатити продукцію (ліфти) могло
виникнути виключно з укладених між
сторонами окремих договорів поставки.

Оскільки між сторонами в установленому
законом та договором № 5 від 15.12.2010 р.
про співпрацю порядку не було укладено
окремого договору поставки на
придбання зазначених в позовній заяві
ліфтів у кількості 4 штук, збитки за не
придбання яких просить стягнути
позивач, то суд дійшов висновку про
відсутність у відповідача зобов'язання
щодо придбання та оплати вказаних
ліфтів, а отже і факту порушення такого
зобов'язання.

При цьому, враховуючи, що між сторонами
не укладено окремих договорів на
монтаж, наладку, гарантійне та сервісне
обслуговування обладнання,
виробленого виробником, суд дійшов
висновку і про відсутність
зобов'язання відповідача щодо оплати
монтажних робіт та робіт із
обслуговування ліфтів, яке відповідно
до пп. 3.1.4. п. 3.1. договору № 5 від 15.12.2010 р.
про співпрацю також виникає лише на
підставі укладених між сторонами
окремих договорів.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611, ст. 623 ЦК України
збитки є наслідком порушення
зобов'язання.

У договорі № 5 від 15.12.2010 р. про
співпрацю відсутні істотні умови
договору поставки, а отже відсутній і
зміст зобов'язання відповідача щодо
придбання у позивача ліфтів у
кількості 4 шт. та оплату робіт з їх
монтажу і обслуговування.

Зазначене виключає застосування такої
міри відповідальності, як
відшкодування збитків.

Отже, позовні вимоги про стягнення з
відповідача 409259,04 грн. збитків у
вигляді упущеної вимоги є
безпідставними, необґрунтованими, а
отже такими, що задоволенню не
підлягають.

Судовий збір відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладається судом на
позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя
О.О. Рябцева

Рішення підписано 21.11.2014 р.