КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2014 р. Справа№ 910/10031/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: Хробак Г.В. -
дов. №8/18 від 03.01.2014

від відповідача: Поваляєв П.О. - дов.
№4211 від 16.06.2014

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Державного
підприємства „Львіввугілля"

на рішення господарського суду
міста Києва

від 22.07.2014 (суддя Бондаренко
Г.П.)

у справі №910/10031/14

за позовом Державного
підприємства „Львіввугілля"

до Публічного акціонерного
товариства „Державний ощадний банк
України" в особі філії - Львівське
обласне управління АТ „Ощадбанк"

третя особа, які не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Державна фінансова
інспекція у Львівській області

про стягнення 245863,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Державного підприємства
„Львіввугілля" (надалі - позивач ДП
„Львіввугілля") до Публічного
акціонерного товариства „Державний
ощадний банк України" в особі філії -
Львівське обласне управління АТ
„Ощадбанк" (надалі - відповідач) про
стягнення 245863,11 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 у справі №910/10031/14
відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 22.07.2014 у справі №910/10031/14
і прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
позивача мотивовані тим, що рішенням
суду прийняте, з порушенням норм
матеріального права. Зокрема апелянт
зазначає, що факт використання
відповідачем орендованого приміщення
не за цільовим приміщенням було
виявлено лише в ході проведення
зустрічної перевірки під час ревізії,
проведеної Державною фінансовою
інспекцією. Відтак скаржник зазначає,
що ДП „Львіввугілля" не було відомо та
не могло бути відомо про використання
позивачем приміщення не за цільовим
призначеням. Крім того, на думку
позивача, висновки суду про те, що
договорами оренди, укладеними між
сторонами, окреме зобов'язання по
відшкодуванню плати податку на землю
на відповідача покладене не було, є
неправомірними та суперечать нормам
матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.09.2014
апеляційну скаргу Державного
підприємства „Львіввугілля" на
рішення господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 у справі №910/10031/14
прийнято до провадження у складі
колегії: головуючий суддя - Новіков М.М,
судді - Зубець Л.П. та Мартюк А.І.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014 було
внесено зміни до складу колегії суддів,
та визначено склад судової колегії:
головуючий суддя - Зубець Л.П., судді:
Іоннікова І.А. та Мартюк А.І.

Ухвалами Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014
апеляційну скаргу Державного
підприємства „Львіввугілля" на
рішення господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 у справі №910/10031/14
прийнято до провадження у визначеному
складі суду та відкладено розгляд
апеляційної скарги на 14.10.2014 року.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2014 було
внесено зміни до складу колегії суддів,
та визначено склад судової колегії:
головуючий суддя - Новіков М.М., судді:
Зубець Л.П. та Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2014
апеляційну скаргу Державного
підприємства „Львіввугілля" на
рішення господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 у справі №910/10031/14
прийнято до провадження у визначеному
складі суду.

Відповідач проти задоволення
апеляційної скарги заперечує, вважає
рішення суду законним та обґрунтованим
і просить залишити його без змін.

Третя особа у судове засідання 18.11.2014 не
з'явилась, поважних причин неявки суду
не повідомила, хоча про час та місце
судового засідання був повідомлена
належним чином.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, між
Державним підприємством
„Львіввугілля" та Публічним
акціонерним товариством „Держаний
ощадний банк України в особі філії -
Львівське обласне управління АТ
„Ощадбанк" укладено договір оренди
від 01.12.2009, відповідно до якого позивач
передав, а відповідач прийняв в
строкове платне користування
нежитлове приміщення площею 59,4 кв. м.,
розміщене за адресою: м. Сокаль, вул. Б.
Хмельницького, 26 на першому поверсі, 3 -
поверхової нежитлової будівлі, що
знаходиться на балансі позивача з
метою розміщення ТВБВ № 7856/015 філії
Червоноградського відділення
„Ощадбанк" для здійснення платежів за
житлово-комунальні послуги.

Як вказано в п. 2.1. договору оренди від
01.12.2009 приміщення за вказаним договором
передавалось в орендне користування
строком на 2 роки і 11 місяців з 01.12.2009 по
01.11.2012 з дати підписання акту приймання
- передачі приміщення в орендне
користування.

Таким чином, пунктом 4.1. договору оренди
від 01.12.2009 між сторонами було погоджено,
що орендна плата визначається на
підставі Методики розрахунку орендної
плати, затвердженої Кабінетом
Міністрів України і становить 691 грн. 35
коп. з урахуванням ПДВ та індексу
інфляції на місяць. Крім того,
відповідач зобов'язався п. 4.2. договору
оренди від 01.12.2009 компенсувати витрати
позивача по оплаті спожитої
електроенергії, газопостачання,
водопостачання, теплопостачання та
водовідведення на підставі
відповідного рахунку, що надає позивач
із зазначенням фактичних щомісячних
витрат за діючими розцінками і
тарифами, пропорційно площі
приміщення.

Сторонами було погоджено, що договір
оренди від 01.12.2009 діє до 01.11.2012, і що у
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
договору протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, як були
передбачені договором (п.п.13.1., 13.3
договору оренди від 01.12.2009).

Пунктом 14.1. договору оренди від 01.12.2009
встановлено, що зміни до цього договору
можуть бути внесені за взаємною згодою,
що оформлюється додатковим договором.

В додатку № 2 до договору оренди від
01.12.2009 сторони здійснили розрахунок
річної орендної плати, згідно з
Методикою розрахунку і порядку
використання плати за оренду
державного майна, затвердженої
Постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 № 786 за орендною ставкою 5 %,
яка визначена для банків, на площі, що
використовується для прийому житлово -
комунальних платежів. Додаток № 2 до
договору оренди від 01.12.2009 підписаний
сторонами та містить відтиски печаток
сторін.

01.09.2013 між сторонами був підписаний
договір оренди нежитлового приміщення
предметом якого є оренда нежитлового
приміщення площею 59,4 кв. м., розміщене
за адресою: м. Сокаль, вул. Б.
Хмельницького, 26 на першому поверсі, 3 -
поверхової нежитлової будівлі, що
знаходиться на балансі позивача з
метою розміщення ТВБВ № 10013/0148
Львівське обласне управління АТ
„Ощадбанк" для здійснення платежів за
житлово-комунальні послуги.

Пунктом 2.1. договору оренди нежитлового
приміщення від 01.09.2013 сторони погодили
термін оренди з 01.09.2013 по 01.08.2016 року.

Пункти 4.1, 4.2 договору оренди
нежитлового приміщення від 01.09.2013
ідентичні відповідним пунктам
договору оренди від 01.12.2009, як і додаток
№ 2 до договору оренди нежитлового
приміщення від 01.09.2013 ідентичний
додатку №2 до договору оренди від 01.12.2009
року.

Крім того, сплата відповідачем
орендних платежів у розмірах
визначених договорами (за ставкою 5 %),
відповідно до додатків №2 до договорів,
сторонами не заперечується.

Місцевим господарським судом
встановлено, що Державною фінансовою
інспекцією у Львівській області
проведено планову ревізію
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
„Львіввугілля" за період з 01.04.2010 по
30.11.2013 року. У результаті проведеної
ревізії складено Акт №05-21/01 від 02.04.2014
року.

В ході проведеної ревізії встановлено,
що внаслідок порушення п. 3 Додатку 2
Методики розрахунку орендної плати за
державне майно та пропорції її
розподілу затвердженої Постановою КМУ
№786 від 04.10.1995 здійснювалась оплата за
користування майном ДП „Львіввугілля"
- позивача (площею 59,4 кв. м.,
розташованим за адресою: м. Сокаль, вул.
Б. Хмельницького, 26, яке орендувалося
відповідачем за договором оренди від
01.12.2009 та договором оренди нежитлового
приміщення від 01.09.2013) протягом періоду
з 01.04.2010 по 30.11.2013 за заниженою ставкою (у
розмірі 5% замість 30% та 40% у відповідні
періоди), через що недоотримано доходів
від оренди та завдано матеріальної
шкоди (збитків) на загальну суму 229 422,26
грн., в тому числі: ДП „Львіввугілля" -
57355,59 грн. без ПДВ (квітень-грудень 2010
року - 3401,56 грн., 2011 рік - 15943,31 грн., 2012 рік
- 20207,42 грн., січень-листопад 2013 року -
17803,30 грн.), державному бюджету України -
133829,71 грн. без ПДВ (квітень-грудень 2010
року 7936, 96 грн, 2011 рік - 137201,07 грн., 2012 рік -
47150,64 грн., січень-листопад 2013 року - 41541,04
грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем була направлена претензія
відповідачу на суму 256064, 38 грн. з ПДВ від
28.03.2014 вих. 8/555, згідно якої позивач
просив відповідача погасити
заборгованість перед ним в загальній
сумі 256064,38 грн. з ПДВ.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Зміна або
розірвання договору вчинюється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту (стаття 654 Цивільного кодексу
України).

Згідно зі ст. 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладання договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом. Зміна ціни в
договорі після його виконання не
допускається.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" орендна плата з урахуванням
індексації є істотною умовою договору.

Як правильно встановлено місцевим
господарським судом, позивачем не
надано жодних доказів із яких би
вбачалось, що ним ініціювалася зміна
розміру орендної плати визначеної
договором оренди від 01.12.2009 та/або
договором оренди нежитлового
приміщення від 01.09.2013 в період з 01.04.2010
по 30.11.2013 року.

При цьому, і робота претензійно-позовна
з цього приводу, зокрема, щодо внесення
змін до договору щодо ставки (розміру)
орендної плати позивачем не
проводилась.

Відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ч. 4, 7 статті 179 Господарського
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначити зміст договору на
основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству, а п. 1 ч. 1
статті 632 Цивільного кодексу України,
передбачено, що ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 188 Господарського
кодексу України сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції про це другій стороні.
Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Як правильно встановлено місцевим
господарським судом, розмір орендної
плати за договором оренди від 01.12.2009 та
договором оренди нежитлового
приміщення від 01.09.2013 визначений
сторонами та Методикою розрахунку
орендної плати за державне майно та
пропорції її розподілу, затвердженою
Кабінетом Міністрів України, за
ставкою 5%.

При цьому зміни щодо розміру ставки у
передбаченому законодавством порядку
до договорів в період 01.04.2010 по 30.11.2013 не
вносились. Хоча позивач мав право
ініціювати внесення змін до договорів
укладених з відповідачем.

Як було встановлено судом першої
інстанції, відповідачем умови договору
виконувалися належним чином, що жодних
змін до договорів стосовно зміни
розміру орендної плати сторони не
вносили і не ініціювали в період з
01.04.2010 по 30.11.2013 року.

Разом з тим, колегією суддів
приймаються до уваги доводи
апеляційної скарги про те, позивачу не
було відомо та не могло бути відомо про
те, що дане приміщення
використовується не за цільовим
призначенням, тому жодних дій про
внесення змін до договорів оренди не
здійснювалось. Такі доводи
заслуговують на увагу.

Однак з цього приводу суд апеляційної
інстанції зазначає, що статтею 42
Господарського кодексу України
визначено, що підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.
Отже, укладаючи будь-які господарські
договори (в тому числі - оренди), позивач
діє на власний ризик. При цьому такий
ризик може включати в себе можливість
порушення іншою стороною умов
договору, про які позивачеві може бути
невідомо, що тягне за собою відповідні
наслідки.

За таких обставин, місцевий
господарський суд дійшов правильного
висновку про відсутність підстав для
стягнення з відповідача 245863, 11 грн.
заборгованості за договорами оренди
від 01.12.2009 та оренди нежитлового
приміщення від 01.09.2013 року.

При цьому, колегією суддів не беруться
до уваги посилання скаржника на акт
№05-21/01 від 02.01.2014 ревізії фінансово -
господарської діяльності Державного
підприємства "Львіввугілля" за період з
01.04.2010 по 30.11.2013 складений Державною
фінансовою інспекцією у Львівській
області, оскільки відносини між
сторонами щодо розрахунків
регулюються лише умовами спірних
договорів та законодавством України,
яке регулює дані господарські
правовідносини.

До того ж , обставини, встановлені
Державною фінансовою інспекцією у
Львівській області за результатами
проведених перевірок та відображені у
відповідних актах, не є
преюдиціальними у розумінні ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України, та потребують доказування в
загальному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 07.08.2012 року у справі
№5006/35/21/2012.

Доводи апеляційної скарги, стосовно
того, що зобов'язання по відшкодуванню
плати податку на землю покладено на
відповідача на відповідача, колегією
суддів відхиляються та не можуть
слугувати підставою для її
задоволення.

Договорами оренди укладеними між
сторонами окреме зобов'язання по
відшкодуванню плати податку на землю
на відповідача покладене не було.

Згідно статті 797 Цивільного кодексу
України, плата, яка справляється з
наймача будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини),
складається з плати за користування
нею і плати за користування земельною
ділянкою.

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що плата за
користування земельною діяльною
входить в оренду плату за договорами
укладеними між сторонами, і в рамках
укладених між сторонами договорів
відсутні жодні правові підстави для її
окремого нарахування відповідачу.

Враховуючи викладене, місцевим
господарським судом правомірно
відмовлено в задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга Державного підприємства
„Львіввугілля" задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду міста Києва від 22.07.2014 у справі
№910/10031/14 має бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства „Львіввугілля" залишити
без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
22.07.2014 у справі №910/10031/14 залишити без
змін.

Матеріали справи №910/10031/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
Л.П. Зубець

А.І. Мартюк