ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.11.14 Справа № 904/7573/14

За позовом Товариство з обмеженою
відповідальністю "ДАЙВЕР ЛТД", м. Київ

до Товариство з обмеженою
відповідальністю "МАЙСТЕР-ЗБК-УКРАЇНА",
м.
Дніпропетровськ

про стягнення 51 800 грн.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дайвер ЛТД"
звернулось до Господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Майстер - ЗБК -
Україна" про стягнення 51800 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань згідно договору поставки №
3 від 31.01.2013 в частині поставки товару
згідно перерахованих коштів.

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 01.10.2014
порушено провадження у справі та її
розгляд призначено на 20.10.2014.

14.10.2014 позивач надіслав клопотання про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з відпусткою юриста.

Ухвалою суду від 20.10.2014 розгляд справи
відкладено на 10.11.2014 та зобов'язано
позивача надати суду докази
перебування юриста у відпустці 20.10.2014.

Ухвалою від 10.11.2014 розгляд справи
відкладено на 18.11.2014 та зобов'язано
позивача надати до суду нормативне
обґрунтування підстав стягнення 51800
грн.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив. Про дату, місце та
час проведення судового засідання
повідомлений належним чином
відповідно до протоколу судового
засідання від 10.11.2014 (арк. с. 70).

Відповідач явку повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, відзив на позовну заяву та
інші витребуванні судом документи не
надав, про причини неявки суд не
повідомив. Про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, за адресою: 49079, м.
Дніпропетровськ, вул. Курсантська, 7,
відповідно до витягу з ЄДРПОУ станом на
30.10.2014 (арк. с. 60-61), оскільки поштовий
конверт (арк. с. 56) з ухвалою суду, який
направлявся на вищезазначену адресу
відповідача, повернувся до суду з
відміткою: "за закінченням терміну
зберігання".

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 18, особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 17.11.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

31.01.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Дайвер ЛТД" (далі -
позивач, покупець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Майстер-ЗБК-Україна" (далі - відповідач,
постачальник) було укладено договір № 3
(далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору за цим
договором постачальник зобов'язується
у порядку та строки, встановлені
договором, передати товар у власність
покупця, у визначеній кількості,
відповідної якості та за узгодженою
ціною, а останній прийнята та оплатити
його на умовах, визначених у цьому
договорі.

Згідно з п. 1.2 договору асортимент
товару, що поставляється, та ціни, за
якими він поставляється, зазначені у
додаткових угодах "Специфікаціях" до
цього договору, що є його невід'ємною
його частиною.

Поставка вважається здійсненою з
моменту передачі партії товару покупцю
у власність, що підтверджується
товарно-транспортною накладною
(видатковою накладною), підписаною
уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що
покупець здійснює 100 % передплату за
партію товару протягом 2 (двох)
банківських днів, з моменту
виставлення рахунку постачальником у
безготівковій формі шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника.

Додатковою угодою № 1 від 31.01.2013
Специфікацією № 1 було визначено, що
постачальник постачає покупцю бетон
М-300 В25 П-4, ціна за 1 м. куб, в грн. з ПДВ - 870
грн. (арк. с. 10).

На виконання умов договору, відповідач
виставив позивачу рахунок-фактуру
№ 0-00000010 від 31.01.2013 на оплату
бетону М-300 В25 П-4 у кількості 105 куб м на
суму 98700 грн. (арк. с. 11).

31.01.2013 позивач здійснив передплату
бетону згідно договору у розмірі 80000
грн., що підтверджується платіжним
доручення від 31.01.2013 № 91 (арк. с. 12).

01.03.2013 відповідач здійснив поставку
позивачу бетону м300 в25 П-4 у кількості 30
куб. м на суму 28200 грн., що
підтверджується видатковою накладною
№ 0-00000069, підписаною обома сторонами
(арк. с. 13).

096.06.2013 позивач звернувся до
відповідача з претензією вих.№ 247, в
якій просив відповідача повернути
заборгованість у розмірі 51800 грн. (арк.
с. 16). Дана претензія була отримана
відповідачем 21.06.2013, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
цінного листа (арк. с. 21).

21.10.2014 позивач звернувся до відповідача
із заявкою на поставку бетону № 296, в
якій просив поставити бетон згідно
договору № 3 на суму заборгованості у
розмірі 51800 грн. (арк. с. 58-59).

Відповідач грошові кошти у розмірі 51800
грн. позивачу не повернув, товар на
вищевказану суму позивачу не поставив.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України (далі - ГК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України,
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Статтею 693 ЦК України встановлено, що
якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та
ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та
господарські зобов'язання мають бути
виконані належним чином відповідно до
закону та договору. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач 06.06.2013 звернувся до відповідача
з вимогою щодо повернення грошової
суми у розмірі 51800 грн., яка була
отримана відповідачем 21.06.2013. Однак, на
час розгляду спору у господарському
суді, відповідачем не надано доказів
повернення грошових коштів у розмірі
51800 грн. або поставки товару позивачу на
вищевказану суму, а також, не
заперечено факт отримання грошових
коштів у розмірі 51800 грн. за
представленим платіжним дорученням.
Відтак, позовна вимога про стягнення з
відповідача суми попередньої оплати
підлягає задоволенню у повному обсязі
у розмірі 51800 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, підтверджуються
належними та допустимими доказами, а
тому підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 ГПК України,
стягуються з відповідача на користь
позивача пропорційно задоволеним
вимогам, а саме у розмірі 1827 грн.

Крім того, позивач просить покласти на
відповідача витрати, пов'язані з
оплатою послуг адвоката в розмірі 2000
грн.

На підтвердження своїх вимог в цій
частині позивачем надано суду, зокрема,
договір про надання юридичних послуг №
39 від 10.09.2014 (арк. с. 62), свідоцтво про
право на заняття адвокатською
діяльністю № 1196/10 від 24.04.1997 (арк. с. 65),
платіжне доручення від 16.10.2014 № 917 на
суму 2000 грн. (арк. с. 64).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" № 7 від
21.02.2013 передбачено, що витрати
позивачів та відповідачів, третіх осіб,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів, адвокатських бюро, колегій,
фірм, контор та інших адвокатських
об'єднань з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

У разі неподання відповідних
документів у господарського суду
відсутні підстави для покладення на
іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність"), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі.

Розподіл сум інших, крім судового
збору, судових витрат здійснюється за
загальними правилами частини п'ятої
статті 49 ГПК, тобто при задоволенні
позову вони покладаються на
відповідача, при відмові в позові - на
позивача, а при частковому задоволенні
позову - на обидві сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог. За
тими ж правилами здійснюється й
розподіл сум цих витрат у розгляді
господарським судом апеляційних і
касаційних скарг. Вирішуючи питання
про такий розподіл, господарський суд
має враховувати, що розмір
відшкодування судових витрат, не
пов'язаних зі сплатою судового збору,
не повинен бути неспіврозмірним, тобто
явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" № 7 від
21.02.2013р.).

Згідно статті 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік"
установлено на 2013 рік мінімальну
заробітну плату у місячному розмірі,
зокрема, з 1 грудня - 1218 грн.

Враховуючи наведене, предмет даного
спору, складність спору, ціну позову,
неявку адвоката у судові засідання
20.10.2014, 18.11.2014 та ненадання суду,
витребуваних ухвалою суду від 20.10.2014,
доказів перебування адвоката Дем'янюка
В.П. у відпустці 20.10.2014, суд обмежує
розмір відшкодування витрат на оплату
послуг адвоката з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи пропорційно розміру
задоволених позовних вимог та вважає,
що вимога позивача про стягнення з
відповідача 2000 витрат, пов'язаних з
оплатою послуг адвоката, підлягає
частковому задоволенню в розмірі 1500
грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Майстер-ЗБК-Україна"
(49051, м. Дніпропетровськ, вул.
Курсантська, 7, ідентифікаційний код
35267848) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дайвер ЛТД" (02090, м.
Київ, вул. Сергієнка, буд. 2/3,
ідентифікаційний код 31608875) суму
попередньої оплати у розмірі 51800 грн.,
1827 грн. витрат по сплаті судового збору
та 1500 грн. витрат на оплату послуг
адвоката.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення з відповідача
витрат на оплату послуг адвоката у
розмірі 500 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 19.11.2014

Суддя В.І. Ярошенко