м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
до Публічного акціонерного товариства
про стягнення 109971,03 грн.
Суддя
Від позивача: Буняк Ю. І. - представник
Від відповідача: Шикеринець Р. І. -
представник за довіреністю
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" звернулась до
Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Публічного
акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"
від інфляції у зв'язку з неналежним
Позовні вимоги мотивовані тим, що
рішенням господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 у справі № 910/19667/13, яке
залишено без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 12.03.2014,
первісний позов задоволено; вирішено
стягнути з ПАТ "Укртрансгаз": 656790,12 грн.
основного боргу, 19813,28 грн. пені, 37806,34
грн. штрафу, 4422,83 грн. 3% річних;
зустрічний позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 06.08.2014 вказані судові
рішення у справі № 910/19667/13 залишені без
змін.

Позивач зазначає, що розрахунок
стягнутої за рішенням суду № 910/19667/13 з
ПАТ "Укртрансгаз" заборгованості було
здійснено станом на 10.10.2013, разом із тим,
вказане рішення суду про стягнення
заборгованості по справі № 910/19667/13
відповідачем не було виконано одразу.
Так кошти були перераховані на рахунок
позивача лише в період з 21.08.2013 по 05.08.2014,
у зв'язку з чим позивач просить
стягнути з відповідача донараховані
суми пені, 3% річних та інфляційних
нарахувань за період з 11.10.2013 по дату
фактичного виконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 порушено провадження у
справі № 910/19467/14 та призначено її
розгляд на 13.10.2014.

13.10.2014 через відділ діловодства суду
від представника відповідача надійшов
відзив на позов, в якому останній
вказав, що на виконання рішення суду
від 16.12.2013 у справі № 910/19667/13 відповідач
добровільно сплатив суму в розмірі
11162,70 грн. 28.07.2014 ВДВС Печерського РУЮ у
м. Києві було виконано у повному обсязі
рішення суду від 16.12.2013 у справі №
910/19667/13 шляхом списання решти коштів з
розрахункових рахунків відповідача, у
зв'язку з чим винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження.
Таким чином, зобов'язання відповідача
за договором згідно рішення від 16.12.2013 у
справі № 910/19667/13 були припиненні в
повному обсязі після списання коштів з
розрахункових рахунків відповідача -
28.07.2014. При здійсненні своєї
фінансово-господарської діяльності в
2012 р., в тому числі при виконанні
договору, та фінансуванні його
виконання, відповідач повинен був
використовувати власні кошти, в
порядку встановленому чинним
законодавством, його статутом та
затвердженим НАК «Нафтогаз України»
фінансовим планом на 2012 рік. Таким
чином, протягом 2012 року відповідач
здійснював розрахунки за надані
послуги за договором в 2012 виключно в
межах погоджених засновником (НАК
«Нафтогаз України») показників та на
підставі затвердженого фінансового
плану відповідача на 2012 рік. Фінансові
плани відповідача на 2013 та 2014 роки з
незалежних від нього обставин взагалі
не затверджені до цього часу, не
зважаючи на те, що відповідач вжив всіх
необхідних та обов'язкових для цього
дій, з дотриманням вимог законодавства.
Відповідач, до моменту погодження його
фінансового плану, позбавлений
можливості здійснення фінансування
оплати вартості послуг наданих по
договору, оскільки фінансування не
погоджено засновником та не
затверджено у встановлено порядку.
Вказане призвело до недостатності
грошових коштів для виконання
витратної частини фінансового плану
відповідача на 2012-2014 роки, а відтак у
відповідача з незалежних від нього
причин були відсутні грошові кошти для
здійснення грошових зобов'язань за
договором та рішенням суду, що виключає
вину відповідача за несвоєчасне
здійснення таких грошових зобов'язань,
та які, у зв'язку з цим, не можуть
вважатися простроченими відповідачем.
Таким чином, з врахуванням відсутності
вини відповідача у спірних
правовідносинах, його грошові
зобов'язання за договором та рішенням
не є такими, що прострочені. З огляду на
те, що за своїм змістом грошові
зобов'язання відповідача за договором
та рішення не є простроченими,
застосування санкцій за начебто
прострочення виконання відповідачем
грошових зобов'язань є безпідставним
та необґрунтованим, а отже
неправомірним.

В судовому засіданні 13.10.2014, у
відповідності до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, оголошено перерву до 03.11.2014.

В судовому засіданні 03.11.2014, у
відповідності до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, оголошено перерву до 17.11.2014.

17.11.2014 від представника позивача через
канцелярію суду надійшла заява про
уточнення позовних вимог, відповідно
до якої позивач просить стягнути з
відповідача 24525,99 грн. пені, 9450,45 грн.
штрафу, 13143,26 грн. грн. 3% річних та 62604,45
грн. збитків від інфляції.

Відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" передбачені частиною
четвертою статті 22 ГПК права позивача
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову можуть
бути реалізовані до прийняття рішення
судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

Разом з тим, згідно п. 3.11. зазначеної
постанови ГПК, зокрема статтею 22 цього
Кодексу, не передбачено права позивача
на подання заяв (клопотань) про
"доповнення" або "уточнення" позовних
вимог, або заявлення "додаткових"
позовних вимог і т.п. Тому в разі
надходження до господарського суду
однієї із зазначених заяв (клопотань)
останній, виходячи з її змісту, а також
змісту раніше поданої позовної заяви
та конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як: подання іншого (ще
одного) позову, чи збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи
об'єднання позовних вимог, чи зміну
предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Тому, з урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку про подачу
позивачем заяви про зменшення позовних
вимог і враховуючи виконання позивачем
вимог ст. 22, 56, 57 ГПК України приймає до
розгляду зменшені позовні вимоги.

Відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції від 26.12.2011 № 18, у разі
прийняття судом зміни (в бік збільшення
або зменшення) кількісних показників, у
яких виражається позовна вимога, має
місце нова ціна позову, виходячи з якої
й вирішується спір, - з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так і
в описовій частині рішення.

Представник позивача в судовому
засіданні 17.11.2014 підтримав заявлені
позовні вимоги з урахуванням заяви про
зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в судовому
засіданні 17.11.2014 заперечив на позов з
підстав викладених у відзиві на
позовну заяву.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України
складено протоколи судових засідань,
які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 17.11.2014 відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України судом проголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.06.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" (Виконавець, позивач) та
Дочірньою компанією "Укртрансгаз"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", правонаступником
якої є Публічне акціонерне товариство
"Укртрансгаз" (Замовник, відповідач),
був укладений Договір № .
Відповідно до умов пункту 1.1 Договору,
Замовник (відповідач) доручає, а
Виконавець (позивач) зобов'язується
надати послуги з монтажу, технічного
обслуговування і ремонту
електроустаткування н.в.і.у (Технічне
обслуговування систем пожежовиявлення
на об'єктах Управління магістральних
газопроводів "Черкаситрансгаз").

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 у справі № 910/19667/13, яке
залишено без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 12.03.2014, за
первісним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" до Публічного
акціонерного товариства "Укртрансгаз"
первісний позов задоволено; вирішено
стягнути з ПАТ "Укртрансгаз": 656790,12 грн.
основного боргу, 19813,28 грн. пені, 37806,34
грн. штрафу, 4422,83 грн. - 3 % річних та 14376,65
грн. судового збору. Постановою Вищого
господарського суду України від 06.08.2014
вказані судові рішення у справі №
910/19667/13 залишені без змін.

Судове рішення у справі № 910/19667/13
набрало законної сили 12.03.2014 та 23.01.2014
було видано накази на його примусове
виконання. В матеріалах справи наявна
копія постанови ВДВС Печерського РУЮ у
м. Києві від 28.07.14 про закінчення
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу № 910/19667/13 від 23.01.2014 у
зв'язку з повним виконанням рішення.

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) під
час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною
умовою її застосування є один і той
самий склад сторін як у справі, що
розглядається господарським судом, так
і у справі (або справах) зі спору, що
вирішувався раніше, і в якій
встановлено певні факти, що мають
значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими
при вирішенні інших справ та не
підлягають доказуванню, оскільки їх
істинність встановлено у рішенні, у
зв'язку з чим немає необхідності
встановлювати їх знову, піддаючи
сумніву істинність та стабільність
судового акту, який набрав законної
сили.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 25.07.02 року у
справі за заявою № 48553/99
"Совтрансавто-Холдінг" проти України", а
також згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 28.10.99 року у
справі за заявою № 28342/95 "Брумареску
проти Румунії" встановлено, що існує
усталена судова практика конвенційних
органів щодо визначення основним
елементом верховенства права принципу
правової певності, який передбачає
серед іншого і те, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлено під
сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України,
статті 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
для національного суду.

Таким чином, судові рішення у справі №
910/19667/13 не можуть бути поставлена під
сумнів, а інші рішення, в тому числі і у
даній справі № 910/19467/14, не можуть їм
суперечити.

Рішеннями суду у справі № 910/19667/13
встановлено факт настання терміну
оплати за договором, наявність підстав
застосування штрафних санкцій, розмір
пені, а також факт прострочення
відповідачем своїх грошових
зобов'язань за укладеним між сторонами
договором підряду № від 21.06.2012.

Позивач з урахуванням поданої заяви
про зменшення розміру позовних вимог
просить стягнути з відповідача
донараховані суми 3 % річних за період з
11.10.2013 по 28.07.2014 в сумі 13143,26 грн., пені за
період з 11.10.2013 по 19.03.2014 в сумі 24525,99 грн.,
штрафу в розмірі 9450,45 грн. Крім того,
позивач просить стягнути з відповідача
62604,45 грн. інфляційних нарахувань за
період з 23.05.2013 по 28.07.2014, вимога про
стягнення яких при розгляді справи №
910/19667/13 не заявлялась.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, Господарський суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими
та такими, що підлягають частковому
задоволенню, з наступних підстав:

Згідно з частиною другою статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України). При цьому чинне законодавство
не пов'язує припинення грошового
зобов'язання з наявністю судового
рішення про стягнення боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох процентів річних від
простроченої суми чи відкриттям
виконавчого провадження з примусового
виконання такого рішення.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
04.07.2011р. №13/210/10 та від 12.09.2011р. №6/433-42/183 і
постанові Вищого господарського суду
України від 16.03.2011р. № 11/109.

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 5.4. Постанови Пленуму
ВГСУ від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" (далі - Постанова
№ 14) господарським судам необхідно
мати на увазі, що за приписом частини
п'ятої статті 11 ЦК України грошове
зобов'язання може виникати з рішення
суду. Відтак якщо певне зобов'язання
згідно з рішенням господарського суду
є грошовим (наприклад, у зв'язку з
прийняттям судового рішення про
стягнення суми попередньої оплати в
зв'язку з недопоставкою продукції),
відповідальність за невиконання
такого зобов'язання, яке виникло з
рішення суду, настає на загальних
підставах згідно з частиною другою
статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз 3, 4 п. 7.1 Постанови № 14 якщо
судове рішення про стягнення з
боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання. Однак при цьому
слід мати на увазі, що у разі коли
судовим рішенням з боржника стягнуто
суму неустойки (штрафу, пені), то
правова природа відповідної
заборгованості саме як неустойки у
зв'язку з прийняттям такого рішення
залишається незмінною, і тому на неї в
силу припису частини другої статті 550
ЦК України проценти не нараховуються,
інфляційні ж нарахування та
нарахування трьох процентів річних на
цю заборгованість можуть
здійснюватися на загальних підставах
відповідно до частини другої статті 625
названого Кодексу з дня, наступного за
днем набрання законної сили
відповідним судовим рішенням.

З урахуванням викладеного, суд
зазначає, що нарахування 3 % річних та
інфляційних нарахувань мають
здійснюватись на суму основної
заборгованості до дати винесення
органом виконавчої служби постанови
про закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
наказу № 910/19667/13 від 23.01.2014 у зв'язку з
повним виконанням рішення (тобто до
28.07.2014), оскільки винесення такої
постанови свідчить про списання
грошових коштів (відповідної суми
заборгованості) з рахунку відповідача.

Враховуючи викладене, судом здійснено
перерахунок суми 3 % річних, що підлягає
стягненню з відповідача за період з
11.10.2013 по 27.07.2014 та визначено її у
розмірі 13143,26 грн., що й заявлений
позивачем з урахуванням заяви про
зменшення позовних вимог, а відтак
підлягає задоволенню.

Суд погоджується з розрахунком
інфляційної складової боргу, що
нарахована позивачем на розмір
основної суми боргу (з урахуванням
часткових оплат заборгованості) в
розмірі 62604,45 грн., який надано
позивачем. Суд зазначає, що хоча
позивачем в розрахунку інфляційних
нарахувань вказано період
прострочення оплати по 05.08.2014 (замість
27.07.2014), проте це не вплинуло на розмір
інфляційних нарахувань, які підлягають
до стягненню з відповідача.

Так само арифметично вірним та
обґрунтованим є розрахунок розміру
пені та штрафу, що здійснений позивачем
з урахуванням зменшення суми боргу на
суму оплати, а також враховує кількість
календарних днів, на які було
нараховано відповідно пеню та штраф
згідно розрахунку заборгованості у
справі № 910/19667/13. Таким чином, з
відповідача підлягає стягненню пеня в
сумі 24525,99 грн. та штраф в сумі 9450,45 грн.,
що відповідає обґрунтованому
розрахунку позивача, який є додатком до
позовної заяви.

При цьому, посилання відповідача на
відсутність бюджетного фінансування
як на підставу для звільнення від
відповідальності за невиконання його
грошових зобов'язань за договором, не
приймаються судом, виходячи з
наступного.

Відсутність бюджетних коштів не
виправдовує бездіяльність замовника і
не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання (п.5
Оглядового листа Вищого
господарського суду України № 01-06/374/2013
від 18.02.2013 р. "Про практику вирішення
спорів, пов'язаних із виконанням
договорів підряду").

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК
України юридична особа самостійно
відповідає за своїми зобов'язаннями, а
статтями 525, 526 названого Кодексу і
статтею 193 ГК України встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність
бюджетних коштів не виправдовує
бездіяльність замовника і не є
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 N 11/446.

При цьому, на те, що відсутність
бюджетного фінансування (бюджетних
коштів) не є виправданням
бездіяльності вказав Європейський суд
з прав людини у рішеннях у справі "Терем
ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України"
(від 18.10.2005) та у справі "Бакалов проти
України" (від 30.11.2004).

До того ж, суд відзначає, що між
сторонами виникли господарські
відносини, а приписи Господарського
кодексу України не передбачають
привілейованого становища суб'єктів
господарювання, які фінансуються за
рахунок бюджету, по відповідальності
за порушення зобов'язань.

Частина 2 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК
України передбачають, що відсутність у
боржника необхідних коштів, а також
порушення зобов'язань контрагентами
правопорушника не вважаються
обставинами, які є підставою для
звільнення боржника від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Окрім того, статтею 1 ЦК України
визначено, що однією із ознак майнових
відносин є юридична рівність їх
учасників, в тому числі й органів
державної влади, а тому самі лише
обставини, пов'язані з фінансуванням
установи чи організації з місцевого
бюджету та відсутністю у ньому коштів,
не виправдовують замовника та не
заперечують обов'язку такого органу,
який виступає стороною зобов'язального
правовідношення, від його виконання
належним чином.

Таким чином, відсутність фінансування
не може бути підставою для звільнення
відповідача від оплати підрядних
робіт, оскільки в разі відсутності
коштів для оплати зазначених робіт,
відповідач мав фактичну можливість
призупинити виконання умов договору з
моменту виявлення відсутності коштів
для оплати робіт, а не чекати виконання
підрядних робіт.

Судові витрати позивача по сплаті
судового збору відповідно до положень
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "УКРТРАНСГАЗ" (01021, м. Київ,
Печерський район, Кловський узвіз,
будинок 9/1, ідентифікаційний код 30019801),
з будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" (08151, Київська область,
Києво-Святошинський район, м. Боярка,
вулиця Богдана Хмельницького, будинок
98, ідентифікаційний код 35411867) 13143,26 грн.
(тринадцять тисяч сто сорок три гривні
26 коп.) 3 % річних, 62604,45 грн. (шістдесят
дві тисячі шістсот чотири гривні 45 коп.)
інфляційних втрат, 24525,99 грн. (двадцять
чотири тисячі п'ятсот двадцять п'ять
гривень 99 коп.) пені, 9450,45 грн. (дев'ять
тисяч п'ятдесят гривень 45 коп.) штрафу
та 2194,48 грн. (дві тисячі сто дев'яносто
чотири гривні 48 коп.) судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20.11.2014.

Суддя
Грєхова О.А.