ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2014 р.Справа № 922/4175/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Новаагро Україна", м.
Харків до 1. Приватного підприємства
"Кремінь-Агро", м. Кременчук , 2.
Товариства з обмеженою
відповідальністю
сільськогосподарського виробничого
підприємства "Картамиш", с. Картамиш
про стягнення 251 188,00 грн. за участю
представників:

позивача - Білоголовської Л.А. (дов. № 3114
від 14.10.2014 р.)

1. відповідача - не з'явився

2. відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Новаагро Україна",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
щодо солідарного стягнення з
Приватного підприємства "Кремінь-Агро"
(надалі - 1. Відповідач) та Товариства з
обмеженою відповідальністю
сільськогосподарського виробничого
підприємства "Картамиш" (надалі - 2.
Відповідач) грошових коштів в розмірі
251 188,00 грн., як відшкодування вартості
втраченого майна. Також просить суд
покласти на Відповідачів судовий збір.

Від Позивача надійшла заява про
часткову відмову від позову, де просить
суд стягнути з Приватного підприємства
"Кремінь-Агро" грошові кошти в розмірі
251 188,00 грн., як відшкодування вартості
втраченого майна та покласти на 1.
Відповідача судовий збір. Також надав
до суду додаткові документи, які суд
долучає до матеріалів справи.

Представники Відповідачів у судове
засідання не з'явилися, про причини
своєї неявки суд не повідомили. Вимоги
ухвали суду не виконали. Відомості щодо
належного повідомлення про день та час
розгляду справи, на момент слухання, в
матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
Позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

У п. 3.12. постановами пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" визначено, що згідно
з частиною четвертою статті 78 ГПК
господарський суд виносить ухвалу про
прийняття відмови позивача від позову,
а відповідно до частини п'ятої цієї ж
статті приймає рішення про задоволення
позову у разі визнання його
відповідачем. Проте суд, який вирішує
спір, не зв'язаний заявами позивача про
відмову від позову, зменшення розміру
позовних вимог та відповідача - про
визнання позову. На підставі частини
шостої статті 22 ГПК у разі, якщо
відповідні дії суперечать
законодавству або порушують чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси (у
тому числі юридичної чи фізичної особи,
яка не є учасником даного судового
процесу), спір підлягає вирішенню по
суті згідно з вимогами чинного
законодавства.

Отже на підставі вищевикладеного суд
вважає за доцільне прийняти заяву
Позивача про відмову від позовних
вимог в частині стягнення з 2.
Відповідача грошових коштів, як
відшкодування шкоди втраченого майн та
припиняє провадження у справі в цій
частині на підставі ст.ст. 78 та 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

25 лютого 2014 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «НОВААГРО
УКРАЇНА» та Приватним підприємством
«КРЕМІНЬ-АГРО» був укладений договір
відповідального зберігання №44 (надалі
- «Договір»). Позивач виступив
Поклажодавцем, а Відповідач -
Зберігачем.

Відповідно до п. 1.1. Договору
Поклажодавець передає, а Зберігач
приймає на відповідальне зберігання
протягом строку дії цього Договору
наступну сільськогосподарську техніку
(далі за текстом "Майно"):

Розкидач мінеральних добрив, Марка KUHN
AXIS 30.1 К зав. № 29110, 2012 р.в. та GPS-Навігатор
Leica MojoMini.

Згідно п. 1.2. Договору приймання Майна
на відповідальне зберігання та
повернення його з відповідального
зберігання здійснюється Сторонами за
Актами приймання-передачі, які є
невід'ємною частиною цього Договору, де
строк зберігання обумовлений в п. п. 2.1.1.
Договору до 10 червня 2014 року.

Сторонами 25.02.2014 року був підписаний
акт прийому-передачі майна на
зберігання.

10 червня 2014 року Майно зі зберігання не
було повернуте. Директор Першого
Відповідача Самоплясов Сергій
Сергійович на дзвінки не відповідав.
Представник Позивача самостійно
виїхав за місцем реєстрації Першого
Відповідача та за місцем реєстрації
директора Першого Відповідача, але
Майно не виявив. «18» червня 2014 року
Позивач вручив директору Першого
Відповідача лист з вимогою повернути
Майно зі зберігання, але до цього часу
Майно не повернуте.

Відповідно до п. 5.3. Договору Зберігач
несе відповідальність за збереження і
цілісність Майна з моменту передання
Майна на зберігання і до моменту його
повернення Поклажодавцеві. У випадку
нестачі або пошкодження Майна, яке
передане на зберігання, або його
частини, Зберігач повинен за свій
рахунок відшкодувати Поклажодавцеві
завдану шкоду шляхом компенсації
вартості майна.

Згідно п. 5.5. Договору у випадку
відшкодування вартості майна
відповідно до п. 5.3. Договору, Зберігач
відшкодовує Поклажодавцю вартість
майна, що зазначена у п. 5.3. Договору,
відповідно до середнього
Міжбанківського курсу придбання та
продажу Доларів США до національної
валюти України на день, що передує дню
проведенню розрахунків.

19 вересня 2014 року курс придбання
доларів США на міжбанківському
валютному ринку становив 14,2143 грн. за 1
долар США, а курс продажу - 14,2143 грн. за 1
долар США. Середній Міжбанківський
курс придбання та продажу Доларів США
до національної валюти України 19.09.2014 р.
- на день, що передує дню звернення
Позивача до суду становить 14,3536 грн. за 1
долар США: (14,2143 + 14,2143) / 2 = 14,3536.

Таким чином, вартість майна, що
підлягає відшкодуванню становить 235
812,50 гривень, в тому числі: розкидач
мінеральних добрив, Марка KUHN AXIS 30.1 К
зав. № 29110, 2012 р.в.): 16200,00 доларів США х
14,3536 грн. за 1 долар США = 232 528,32 гривень

GPS-Навігатор Leica MojoMini : 1 300,00 доларів США
х 14,3536грн. за 1 долар США = 18 659,68 гривень

Тобто загальна вартість майна
становить: 232 528,32 гривень + 18 659,68 гривень
= 251 188,00 гривень.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши присутніх представників
сторін, повністю, всесторонньо, за
своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню в повному обсязі, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків виникають з договорів та
інші правочини. Господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать ст. 174
Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладені договору,
в виборі контрагента та визначенні
умов договору з урахуванням вимог
цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту. Загальні положення
про договір визначені статям 626-637 ЦК
України, а порядок укладення, зміна і
розірвання договору статями 638-647, 649,
651-654 ЦК України. Договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.
Зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. У разі односторонньої відмови
від договору у повному обсязі або
частково, якщо право на таку відмову
встановлено договором або законом,
договір є відповідно розірваним або
зміненим. У разі зміни договору
зобов'язання сторін змінюються
відповідно до змінених умов щодо
предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. У
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюються або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Згідно статті 180 ГК України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту. Стаття 599 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно із
статтею 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Частиною першою статті 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України
передбачається, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.936 Цивільного
кодексу України За договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

У відповідності до приписів ч.1 ст.938
Цивільного кодексу України зберігач
зобов'язаний зберігати річ протягом
строку, встановленого у договорі
зберігання.

Відповідно до статті 950 Цивільного
кодексу України за втрату (нестачу) або
пошкодження речі, прийнятої на
зберігання, зберігач відповідає на
загальних підставах.

Частинами 1 та 2 ст.623 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
порушив зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки.
Водночас, розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням
ринкових цін, що існували на день
добровільного задоволення боржником
вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена
добровільною, - у день пред'явлення
позову, якщо інше не встановлено
договором або законом (ч.3 ст.623
Цивільного кодексу України).

Так, законом, а саме ч.1 ст.951 Цивільного
кодексу України, визначено, що збитки,
завдані поклажедавцеві втратою
(нестачею), відшкодовуються зберігачем
у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі
її вартості.

П. 5.3. та 5.5. Договору встановлено
договірні ціни на майно та розмір
відшкодування збитків за нестачу або
пошкодження Майна, яке передане на
зберігання.

Згідно ч. 1 ст.225 Господарського кодексу
України До складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства;

в ч. 3 цієї статті визначено, що сторони
господарського зобов'язання мають
право за взаємною згодою заздалегідь
визначити погоджений розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню, у твердій
сумі або у вигляді відсоткових ставок
залежно від обсягу невиконання
зобов'язання чи строків порушення
зобов'язання сторонами.

В оглядовому листі ВГСУ від від 14.01.2014 р.
N 01-06/20/2014 «Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства у справах, в яких
заявлено вимоги про відшкодування
збитків» зазначено, що «Статтею 225 ГК
України передбачено, що до складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.»

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу
України та ст.180 Господарського кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти) договору, визначені на
розсуд сторін і погоджені ними.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог і заперечень проти них,
враховуючи, що позивачем надано докази
безспірності заборгованості
відповідача у сумі заявлених вимог, суд
задовольняє позовні вимоги у повному
обсязі.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 ЦК України кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України. Мотивувальна
частина рішення повинна містити
встановлені судом обставини, а також
оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це
обґрунтувати. Мотивувальна частина
рішення повинна мати також посилання
на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких
визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України
зазначено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкорюються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією з основних
засад судочинства.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ч. 1 ст. 49 ГПК
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Таким чином, судовий
збір у даній справі покладається на
Відповідача.

На підставі статей 6, 8, 19, 55, 124, 129
Конституції України, статтями 173, 174, 179,
180, 193 ГК України та ст.ст. 6, 14, 509, 510, 525 - 527,
530, 546, 548 - 552, 598, 599, 610, 611, 626 - 647, 649, 651 - 654,
901, 903 ЦК України, керуючись статтями 1, 4,
12, 32, 33, 43, 44-49, 78, 80, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства
«Кремінь-Агро» (Полтавська область,
місто Кременчук, вул. Жовтнева, 47, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «НОВААГРО
УКРАЇНА» (61002, м. Харків, вул.
Мироносицька, 43; )
грошові кошти в сумі 251 188,00 (двісті
п'ятдесят одна тисяча сто вісімдесят
вісім гривень 00 коп.) гривень як
відшкодування вартості втраченого
майна, а також судовий збір у сумі 5
023,76грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Прийняти заяву Позивача про відмову
від позову в частині стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю
сільськогосподарського виробничого
підприємства «КАРТАМИШ» () відшкодування шкоди, як
втраченого майна.

Припинити провадження у справі №922/4175/14
в цій частині.

Повне рішення складено 10.11.2014 р.

Суддя І.П. Жигалкін