ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

20 листопада 2014 р.

Справа № 902/1532/14

за позовом:Приватного підприємства
"Вадим" (23252, Вінницька область,
Вінницький район, смт. Вороновиця, вул.
Маяковського, 1а)

до:Дочірнього підприємства "Вінницький
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
(21100, м.Вінниця, вул. 40-річчя Перемоги, 27)

про стягнення 468 280,32 грн.
заборгованості згідно договору
поставки нафтопродуктів №5 від 02.01.2013
року

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання
Головаченко Т.В.

Представники

позивача : Кривда О.В.,

відповідача : Марейчик С.С.

ВСТАНОВИВ :

Подано позов приватним підприємством
"Вадим" до дочірнього підприємства
"Вінницький облавтодор" відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" про стягнення 468280,32 грн.
заборгованості згідно договору
поставки нафтопродуктів № 5 від 02.01.2013
року

Ухвалою суду від 30.10.2014 року за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/1532/14 з призначенням судового
засідання на 20.11.2014 року.

В судове засідання з'явився
представник позивача та представник
відповідача.

Представник позивача позов підтримав в
повному обсязі.

Представник відповідача позов визнав в
повному обсязі, про що зазначив в заяві
№ б/н від 20.11.2014 року ( вх. № канц.
08-46/11533/14).

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
заслухавши представника позивача та
представника відповідача, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

02.01.2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір № 5
поставки нафтопродуктів.

Відповідно до п.1.1. договору
постачальник зобов'язується поставити
у власність покупцеві товар, а покупець
зобов'язується прийняти цей товар і
вчасно здійснити його оплату, згідно
наданого рахунку постачальника.

Відповідно до п. 1.2. договору
найменування товару: бензин ( А-98, А-95,
А-92, А-80, А-76, дизельне паливо).

Відповідно до п.1.3. договору датою
постачання товару є дата отримання
товару.

Відповідно до п.1.4. договору кількість
партії товару (талонів) визначаються за
заявкою покупця.

Згідно п.2.2. договору загальна сума
договору становить суму видаткових
накладних, що видані на його підставі.

Згідно п.2.3. ціна за одиницю товару й
ціна партії товару, що поставляється,
вказується у виставлених рахунках і
накладних.

Пунктом 2.6. договору передбачено, що
покупець провадить оплату за
нафтопродукти на розрахунковий
рахунок постачальника, згідно
виставленого рахунку по факту поставки
протягом 15 календарних днів або більше
за узгодженням сторін.

Відповідно до п. 3.1. договору
постачальник здійснює поставку товару
покупцеві, згідно письмових заявок
покупця протягом 1 (одного)
календарного дня з моменту подачі
заявки.

Згідно п.3.2. договору документом, що
встановлює факт поставки, що підлягає
передачі за договором, є видаткова
накладна продавця.

31.12.2013 року між сторонами було укладено
додаткову угоду до договору поставки
нафтопродуктів № 5 від 02.01.2013 року.

Відповідно до якого п.7.2. договору було
викладено в наступній редакції - даний
договір набирає чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
31.12.2014 року. Договір вважається
продовженим на наступний календарний
рік у разі відсутності заяви однієї із
сторін про його припинення. Дана
додаткова угода діє з дати підписання
сторонами. Інші умови договору № 5 від
02.01.2013 року залишаються без змін.

На виконання умов договору позивачем
було поставлено товар на загальну суму
601711,40 грн., що підтверджується
обопільно підписаною накладними, копії
яких містяться в матеріалах справи.

Претензій щодо поставленого товару у
відповідача не було.

Відповідачем розрахунки за
поставлений товар було здійснено
частково, з простроченнями платежів.

Позивачем на адресу відповідача були
направлені претензії № 16 від 18.03.2014
року та № 20 від 03.04.2014 року з вимогою
сплатити заборгованість.

На дані претензії відповідачем були
надані відповіді ( № 403 від 27.03.2014 року
та № 440 від 08.04.2014 року), в яких останній
зазначив, що в зв'язку з недостатнім
фінансуванням та затримкою
фінансування виникла дана
заборгованість, і що дана
заборгованість буде погашена в
найближчий час.

Непроведення повних розрахунків
відповідачем спонукало позивача
звернутися з позовом до суду про
стягнення боргу із врахуванням
інфляційних втрат та 3% річних.

Станом на день розгляду справи в суді
заборгованість відповідача становить
426 545,59 грн. заборгованості; 3706,91 грн. 3%
річних; 38027,82 грн. інфляційних втрат.

Як видно із акту звірки розрахунків
станом на 30.09.2014р. який обопільно
підписаний сторонами та скріплений
мокрими печатками, заборгованість
відповідача перед позивачем становить
426 545,59 грн.

Суд задовольняючи позовні вимоги
виходив з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Дії позивача по передачі товару та дії
відповідача по прийняттю вказаного
товару, за визначеною ціною свідчать
про те, що у боржника (відповідача)
виникло зобов'язання по оплаті за
отриманий товар.

З моменту укладення сторонами
договору, між ними виникли
зобов'язання, які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України).

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(ч.1 статті 625 ЦК України).

Згідно із ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Як видно з матеріалів справи
відповідачем були порушені умови
договору, а саме щодо розрахунків за
поставлений товар.

Борг в сумі 426 545,59 грн. підтверджується
матеріалами справи та визнається
відповідачем в повному обсязі, а тому
позов в цій частині підлягає
задоволенню.

Крім суми основного боргу позивачем
було заявлено до стягнення 3706,91 грн. 3 %
річних; 38027,82 грн. інфляційних втрат.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що
у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив виконання зобов'язань, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив строк виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд, перевіривши нарахування 3% річних
та інфляційних втрат приходить до
висновку, що дане нарахування не
суперечить вимогам чинного
законодавства, інтересам сторін та
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги
підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 43, 47, 49, 82, 84,
115,116 ГПК України, ст.7 Закону України
"Про судовий збір" -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з дочірнього підприємства
"Вінницький облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" (21100, м.Вінниця, вул.
40-річчя Перемоги, 27; ) на
користь приватного підприємства
"Вадим" (23252, Вінницька область,
Вінницький район, смт. Вороновиця, вул.
Маяковського, 1а; ІПН 37) 426 545,59 грн.
заборгованості; 3706,91 грн. 3 % річних; 38027,82
грн. інфляційних втрат, 9365,60 грн.
витрати на оплату судового збору.

Видати наказ після набранням рішення
законної сили.

Повне рішення складено 22 листопада 2014
р.

Суддя Яремчук
Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи