м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Державного підприємства
"Науково-дослідний і проектний
інститут містобудування"
до відповідача 1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
до відповідача 2: Товариства з
обмеженою відповідальністю
про визнання недійсним договору
Суддя Грєхова О.А.
Представники сторін:
від позивача: Маслакова І. Ю. -
представник за довіреністю
від відповідача 1: не з'явився
від відповідача 2: не з'явився
Заявлено позов про визнання недійсним
договору про відступлення права вимоги
№ 25/6-13 від 25.06.2013 укладеного між ТОВ
"Київкапіталбуд" та ТОВ "Техком-Сервіс".
Вимога позивача мотивана тим, що
умовами основного договору було
визначено, що передача сторонами своїх
прав та обовґязків відбувається лише
за письмової згоди іншої сторони, проте
ним жодної письмової згоди на передачу
відповідачем-2 на користь відповідача-1
своїх прав кредитора за договором №
12-11/СБ на виконання робіт не надавалась,
а тому договір відступлення права
вимоги від 25.06.2013 укладено всупереч
вимог закону, зокрема статті 516
Цивільного кодексу України, що є
підставою для визнання його недійсним
в силу ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 порушено провадження
призначено на 15.09.2014.
Ухвалою суду від 15.09.2014 залучено до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, стороні відповідача -
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Київкапіталбуд" та
відкладено розгляд справи на 13.10.2014.
Ухвалою суду від 13.10.2014 залучено до
участі у справі в якості відповідача 2
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Київкапіталбуд" та
відкладено розгляд справи на 03.11.2014.
Представник позивача в судовому
засіданні 03.11.2014 підтримав заявлені
позовні вимоги та надав документи на
виконання вимог ухвали суду.
Представник відповідача 1 в судовому
засіданні 03.11.2014 заперечив на позов.
Незважаючи на належне повідомлення про
час і місце засідання у справі
відповідач 2 в засідання не з'явився,
вимоги ухвали суду не виконав, про
причини неявки суду невідомо.
Враховуючи нез'явлення представника
відповідача 2 в засідання суду і
невиконання останнім вимог ухвали суду
від 13.10.2014, господарський суд ухвалою
від 03.11.2014 відклав розгляд справи на
07.11.2014 представником відповідача 1
через відділ діловодства суду надійшло
клопотання про залучення документів до
матеріалів справи.
Представник позивача в судовому
засіданні 17.11.2014 позовні вимоги
підтримав, просив суд позов
Відповідачі в судове засідання 17.11.2014
своїх представників не направили,
відзиви на позовну заяву не надали. Про
проведення судового засідання
повідомлялись належним чином за
адресою юридичного місцезнаходження.
Суд зазначає про те, що відповідачі не
були обмежені в своїх процесуальних
правах надати відзиви через канцелярію
суду або шляхом їх направлення на
адресу суду поштовим відправленням.
Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
За таких обставин, суд, з метою
дотримання строку вирішення спору,
визначеного статтею 69 Господарського
процесуального кодексу України,
дійшов висновку, що наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення у відповідності до ст.
75 Господарського процесуального
кодексу України, а неявка
представників відповідачів не
перешкоджає вирішенню справи по суті
за наявними в ній матеріалами.
Справа розглядається в порядку ст. 75
ГПК України за наявними в ній
На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України
складено протоколи судових засідань,
які долучено до матеріалів справи.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 17.11.2014 відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
Кодексу України судом проголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.09.2011 між ДП "НДПІ містобудування", як
замовником, та ТОВ "Київкапіталбуд", як
виконавцем, було укладено договір №
12-11/СБ на виконання робіт (далі -
основний договір, договір № 12-11/СБ на
виконання робіт від 15.09.2011), відповідно
до умов якого замовник доручає, а
виконавець зобов'язується на підставі
технічного завдання виконати комплекс
робіт з розробки та узгодження
проектної документації (стадія -
«Проект», «Робоча документація»)
систем відео нагляду, контролю доступу,
охоронної сигналізації та
структурованої кабельної системи на
об'єкті ДП «Національний центр
ділового та культурного
співробітництва «Український дім» за
адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 2.

Пунктом 11.3 договору № 12-11/СБ на
виконання робіт від 15.09.2011 сторонами
узгоджено, що відступлення права
вимоги та (або) переведення боргу за цим
договором однією із сторін до третіх
осіб допускається виключно за умови
письмового погодження цього із іншою
стороною.

25.06.2013 між відповідачем-2 - ТОВ
"Київкапіталбуд", як первісним
кредитором, та відповідачем-1 - ТОВ
"Техком-Сервіс", як новим кредитором,
було укладено договір № 25/6-13
відступлення права вимоги (далі -
договір № 25/6-13 відступлення права
вимоги від 25.06.2014, оспорюваний
правочин), відповідно до умов якого
сторони визначили, що первісний
кредитор відступає новому кредитору, а
новий кредитор набуває право вимоги,
належне первісному кредитору, і стає
кредитором за договором № 12-11/СБ на
виконання робіт від 15.09.2011, укладеного
між первісним кредитором та Державним
підприємством «Науково-дослідний і
проектний інститут містобудування» (п.
1 договору № 25/6-13 відступлення права
вимоги від 25.06.2014).

Пунктом 2 договору № 25/6-13 відступлення
права вимоги від 25.06.2014сторони
узгодили, що за цим договором від
первісного кредитора до нового
кредитора переходить право вимоги по
сплаті боржником заборгованості у
розмірі 209884,50 грн., у т.ч. ПДВ - 41976,90 грн.,
за виконані проектні роботи згідно
договору № 12-11/СБ на виконання робіт
від 15.09.2011.

Листом від 03.06.2014 відповідач-1 - ТОВ
"Техком-Сервіс" повідомило позивача - ДП
"НДПІ містобудування" про те, що
відповідно до договору № 25/6-13
відступлення права вимоги від 25.06.2014
ТОВ "Техком-Сервіс" є новим кредитором
за договором № 12-11/СБ на виконання
робіт від 15.09.2011 на виконання проектних
робіт.

Позивач вважає, що договір № 25/6-13
відступлення права вимоги від 25.06.2014
укладено всупереч вимог закону,
зокрема статті 516 Цивільного кодексу
України, що є підставою для визнання
його недійсним в силу ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України, що і стало
підставою для звернення до суду.

Стаття 202 Цивільного кодексу України
встановлює, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004
поняття "охоронюваний законом
інтерес" що вживається в законах
України у логічно-смисловому зв'язку з
поняттям "права", треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 512 Цивільного кодексу України
визначено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою,
зокрема, внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного
кодексу України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України
встановлено, що до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно статті 516 Цивільного кодексу
України, заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З урахуванням викладеного, судом
встановлено, що згідно пункту 11.3
договору № 12-11/СБ на виконання робіт
від 15.09.2011 сторонами узгоджено, що
відступлення права вимоги та (або)
переведення боргу за цим договором
однією із сторін до третіх осіб
допускається виключно за умови
письмового погодження цього із іншою
стороною, тобто відступлення у даному
випадку відповідачем-2 (як первісним
кредитором) відповідачу-1 своїх прав
кредитора до позивача можливе лише за
письмової згоди позивача (боржника).

Проте, станом на момент укладення
оспорюваного правочину письмової
згоди позивача на відступлення права
вимоги за договором № 12-11/СБ на
виконання робіт від 15.09.2011
відповідачем-2 отримано не було,
позивач такої згоди не надавав і суду
станом на момент вирішення спору не
подано належних і допустимих доказів в
розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
надання позивачем вказаної письмової
згоди.

Не свідчить про надання такої згоди і
повідомлення відповідачем-2 позивача
листом від 03.06.2014 про заміну кредитора у
зобов'язанні, адже обізнаність
позивача про оспорюваний правочин не є
доказом його схвалення позивачем у
встановленому законом порядку або
надання відповідної згоди на заміну
кредитора у зобов'язанні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що укладений між
відповідачами договір № 25/6-13
відступлення права вимоги від 25.06.2014, на
момент його укладення суперечив
вимогам закону, а саме ст. 516 Цивільного
кодексу України, оскільки згоди
позивача на заміну кредитора у
зобов'язанні - отримано не було,
необхідність отримання письмової
згоди позивача на заміну кредитора у
зобов'язанні чітко визначена п.11.3
основного договору (договору № 12-11/СБ
на виконання робіт від 15.09.2011), а тому
оспорюваний договір порушує права та
охоронювані законом інтереси позивача,
як боржника за основним договором, і в
силу приписів ст. 203, 251 Цивільного
кодексу України - є недійсним.

Таким чином, позовна вимога позивача
про визнання недійсним договору № 25/6-13
відступлення права вимоги від 25.06.2014,
укладеного між відповідачем-2 - ТОВ
"Київкапіталбуд", як первісним
кредитором, та відповідачем-1 - ТОВ
"Техком-Сервіс", як новим кредитором, - є
законною, обґрунтованою, доведеною
належними і допустимими доказами, а
тому підлягає задоволенню.

Судовий збір за вимогу немайнового
характеру покладається судом
пропорційно на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір № 25/6-13
відступлення права вимоги від 25.06.2014,
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Київкапіталбуд" (), як первісним кредитором,
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Техком-Сервіс" (), як новим кредитором.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Київкапіталбуд" (; місцезнаходження: 69035, м.
Запоріжжя, Орджонікідзевський р-н, вул.
40 років Радянської України, 45, літ. Б) на
користь Державного підприємства
"Науково-дослідний і проектний
інститут містобудування" (, місцезнаходження: 01133, м. Київ, б-р
Лесі Українки, 26, літ. А) судовий збір в
розмірі 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техком-Сервіс" (; місцезнаходження: 04071, м.
Київ, пров. Ярославський, 3-Б) на користь
Державного підприємства
"Науково-дослідний і проектний
інститут містобудування" (, місцезнаходження: 01133, м. Київ, б-р
Лесі Українки, 26, літ. А) судовий збір в
розмірі 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп.

5. Видати накази у відповідності до
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення - 20.11.2014.

Суддя
О.А.Грєхова