РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
Справа №
5004/782/11

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Філіпова Т.Л. , суддя Мельник О.В.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1; ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 на рішення
господарського суду Волинської
області від 29 червня 2011 року в справі
№5004/782/11 (суддя Дем`як Валентина
Миколаївна)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Західінкомбанк"

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 279 258 грн. 25 коп..

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Західінкомбанк» (надалі - Позивач)
звернулося в господарський суд
Волинської області з позовною заявою
(а.с. 3-6) до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (надалі -Відповідач) про
стягнення 198 299 грн. 35 коп.
заборгованості по тілу кредиту, 79 233
грн. 93 коп. несплачених процентів по
кредиту та 1 724 грн. 97 коп. пені.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 29 червня 2011 року
(а.с. 45-46) з підстав,
вказаних у цьому рішенні, позовні
вимоги задоволено. Стягнуто з
Відповідача на користь Позивача 198 299
грн. 35 коп. тіла кредиту, 79 233 грн. 93 коп.
несплачених процентів по кредиту, 1 724
грн. 97 коп. пені. Також даним рішенням
покладено на Відповідача 2 792 грн. 58 коп.
витрат пов'язаних з оплатою державного
мита та 236 грн. витрат по сплаті
інформаційно-технічного забезпечення
судового процесу.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції
Відповідач звернувся з апеляційною
скаргою (а.с. 63-64) до Рівненського
апеляційного господарського суду, в
якій, з підстав, вказаних у цій
апеляційній скарзі, просить рішення
господарського суду Волинської
області від 29 червня 2011 року № 5004/782/11 в
даній справі скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
місцевим господарським судом прийняте
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, Відповідач як на підставу
скасування рішення суду посилається на
те, що кредитного договору та договору
поруки, як зазначає Позивач, вона не
укладала та не підписувала, оскільки
перебувала за межами України, дані
кошти не отримувала.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 17 вересня 2014
року (а.с. 61-62) апеляційну скаргу
Відповідача прийнято до провадження
та призначено її розгляд на 16 жовтня 2013
року на 14 годину 50 хвилин.

В.о. голови Рівненського апеляційного
господарського суду, своїм
розпорядженням від 15 жовтня 2013 року
(а.с. 76), з підстав вказаних у ньому, вніс
зміни до складу колегії суддів, окрім
заміни головуючого судді, визначив
колегію в складі: головуючий суддя
Василишин А.Р., суддя Крейбух О.Г., суддя
мельник О.В..

На виконання вимог ухвали від 17 вересня
2014 року, Відповідачем було долучено до
матеріалів справи додаткові докази
(а.с.51).

Позивач подав відзив на апеляційну
скаргу (а.с. 90) в якому, з підстав
вказаних у даному відзиві, просить суд
залишити рішення господарського суду
першої інстанції без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Водночас, 30 жовтня 2013 року на
адресу Рівненського апеляційного
господарського суду надійшло письмове
клопотання Відповідача (а.с. 92) в якому з
підстав, висвітлених в даному
клопотанні, Відповідач просив суд
зупинити провадження по справі №
5004/782/11.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 30 жовтня 2013
року (а.с. 97-98) провадження у справі №
5004/782/11 було зупинено до набрання
законної сили рішенням суду в справі №
903/1113/13.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 9 вересня 2014
року (а.с. 120) було поновлено провадження
у справі № 5004/782/11 та призначено розгляд
справи на 8 жовтня 2014 року.

Голова Рівненського апеляційного
господарського суду, своїм
розпорядженням від 7 жовтня 2014 року (а.с.
156), з підстав вказаних у ньому, вніс
зміни до складу колегії суддів, окрім
заміни головуючого судді, визначив
колегію в складі: головуючий суддя
Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л.,
суддя мельник О.В..

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 8 жовтня 2014
року (а.с.159), з підстав, висвітлених у
даній ухвалі, розгляд справи було
відкладено на 19 листопада 2014 року на 14
годину 50 хвилин.

Представник Позивача в судове
засідання від 19 листопада 2014 року не
з'явився. Про дату, час та місце
розгляду справи Позивач був належним
чином повідомлений, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 161). Причини неявки
своїх повноважних представників
Позивач не повідомив. Жодних клопотань
від Позивача щодо відкладення
розгляду справи до господарського суду
апеляційної інстанції не надходило. В
той же час, в ухвалі про прийняття
апеляційної скарги до провадження
відсутні вимоги щодо обов'язкової явки
представників сторін. Також, в
матеріалах справи міститься відзив
Позивача, в котрому висвітлена його
позиція та заперечення відносно
апеляційної скарги (а.с. 90; 162).

Враховуючи вищеописане та
приписи статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представника
Позивача.

В судовому засіданні від 19
листопада 2014 року представник
Відповідача та Відповідач підтримали
доводи апеляційної скарги, з підстав,
вказаних у ній, вважають рішення суду
необґрунтованим та незаконним, просять
його скасувати та винести нове, котрим
відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника
Відповідача, Відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Волинської області від 29 червня 2011
року по даній справі слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу Відповідача -
без задоволення. При цьому, суд виходив
з наступного.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що 29 вересня 2008 року
між Позивачем та Відповідачем, було
укладено договір про надання
короткострокового кредиту (овердрафту)
б/н (надалі - Договір; а.с. 10).

Відповідно до пунктів 1.1-1.2
Договору: Позивач надав Відповідачу
короткостроковий кредит (овердрафт)
понад його залишок на поточному
рахунку НОМЕР_1 відкритому в
Відповідача, МФО 303484, в межах
встановленого ліміту, із сплатою 24 %
відсотки річних; на час підписання
даного Договору встановлено ліміт в
сумі 198 500 грн..

Як вбачається з пунктів 1.3, 1.4 Договору:
овердрафт надається для поповнення
обігових коштів з метою здійснення
статутної діяльності Відповідача;
термін користування кредитними
коштами встановлено з 29 вересня 2008 року
до 30 вересня 2009 року, а в разі
невиконання (неналежного виконання)
Відповідачем будь - якої з умов даного
Договору -до першої письмової вимоги
Позивача.

В забезпечення виконання зобов'язання
між Позивачем, ОСОБА_4 (далі -
Поручитель) та Відповідачем укладено
договір поруки від 29 вересня 2008 року
(надалі - Договір поруки; а.с. 12).

Відповідно до пункту 1.1 Договору
поруки: Поручитель зобов'язувся перед
Позивачем відповідати за виконання
Відповідача в повному обсязі усіх
зобов'язань Відповідача, що випливають
з угод про надання короткострокового
кредиту (овердрафту) б/н від 29 вересня
2008 року і додаткових до нього
договорів, укладених між Позивачем та
Відповідачем.

Приписами пунктів 3.1.2 та 3.2.2 Договору
передбачено: відкрити особовий рахунок
для сплати відсотків НОМЕР_3; повне
погашення кредиту здійснити на
поточний рахунок НОМЕР_1 в КБ
"Західінкомбанк", МФО 303484 в строк не
пізніше ніж 30 вересня 2009 року, а в разі
невиконання (неналежного виконання)
умов даного Договору -в десятиденний
строк з дня пред'явлення письмової
вимоги Позивачем.

Згідно зі пунктом 3.2.3 Договору,
Відповідач зобов'язався сплачувати
проценти за користування овердрафтом
не пізніше останнього робочого дня
поточного місяця, виходячи з
розрахунку 24 % відсотки річних шляхом
перерахування коштів на рахунок
Позивача НОМЕР_3 в КБ "Західінкомбанк".

Пунктом 3.2.4 Договору передбачено, що за
порушення строків повернення та сплати
грошових сум згідно даного Договору
додатково до встановленої відсоткової
ставки сплачувати кредитору пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка буде діяти на період
нарахування пені, від суми несплачених
грошових сум за кожен день прострочки
на рахунок Позивача № 639709001, що не
звільняє Відповідача від невиконання
вимог даного Договору.

Умовами пункту 5.1 Договору, визначено,
що Договір (овердрафту) набув чинності
з моменту фактичного надання Позивачем
кредитних коштів Відповідачу і діє до
повного погашення Відповідачем суми
кредиту, вказаної в пункті 1.2 Договору,
сплати відсотків та іншої
заборгованості згідно умов Договору.

Позивач на виконання умов Договору та
Договору поруки, надав Відповідачу
кошти в сумі 198 500 грн., що
підтверджується довідкою по рахунку
НОМЕР_2 з 29 вересня 2008 року по 6 квітня 2011
року (а.с. 15).

З матеріалів справи вбачається, що
Позивачем 9 жовтня 2009 року за № 4247-к та
№ 4249-к ОСОБА_4 та Відповідачу було
направлено претензії про погашення
заборгованості відповідно до Договору
та Договору поруки (а.с. 13-14; докази
направлення та отримання даних
претензій на звороті а.с. 13-14), які
залишені Відповідачем без відповіді та
задоволення.

З огляду на що, Позивач з метою
задоволення свого порушеного права та
інтересів, звернувся до суду з позовом
до Відповідача про стягнення
заборгованості за Договором.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу
України, у позивача є право захисту
порушеного свого майнового права
шляхом стягнення кредитних коштів за
рішенням суду.

Відповідно до частини 2 пункту 1 статті
175 Господарського кодексу України,
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

З положень статті 509 Цивільного
кодексу України, статті 173
Господарського кодексу України
вбачається, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України та статті 174
Господарського кодексу України,
господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу
України встановлено свободу договору,
тобто, відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, між
сторонами укладено договір про
надання короткострокового кредиту
(овердрафту).

Як визначено статтею 1054
Цивільного кодексу України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного
кодексу України, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України
передбачено обов'язок позичальника
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з статті 193
Господарського кодексу України та
статтей 525, 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться; одностороння
відмова від виконання зобов'язань або
їх зміна не допускається.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
визначено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін); зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В силу дії статті 610 Цивільного кодексу
України, порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Як визначеною статтею 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Оцінивши докази наявні в матеріалах
справи, колегія суду критично оцінює
посилання Відповідача щодо не
укладення Договору, в зв'язку з
підписанням його іншою особою аніж
Відповідачем, з огляду на наступні
встановлені та закріплені фактичні
обставини справи.

Судова колегія вважає безсумнівними
встановлені рішеннями господарського
суду у інших справах факти, при цьому ці
факти не можуть ставитися судом під
сумнів та є такими, які не потребують
додаткового доведення зазначених
обставин.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаних вище справах.

При цьому Рівненський апеляційний
господарський суд звертає увагу на те,
що в силу частини 3 статті 4
Господарського процесуального кодексу
України, статті 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" та зміст самої "Конвенції про
захист прав та свобод людини" згадані
судові рішення є пріоритетним джерелом
права для національного суду.

З огляду на це, суд апеляційної
інстанції зауважує, що неприпустимим є
існування судового рішення та
встановлення фактів, які б суперечили
фактам, встановленим судами у
вищезазначених справах.

Крім того, преюдиціальне значення
процесуальним законом надається саме
фактам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах) ( абзац 4 пункт
2.6 Постанови Вищого господарського
суду України від 26 грудня 2011 року № 18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Водночас, колегія суду констатує, що
відповідно до абзацу 6 пункту 2.6
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України», не
надається преюдиціального значення
також фактам (обставинам), зазначеним: у
скасованих судових рішеннях (а в разі
часткового скасування таких рішень - у
скасованих їх частинах); у судових
рішеннях касаційної інстанції,
оскільки останню не наділено правом,
зокрема, встановлювати або вважати
доведеними обставини і вирішувати
питання, пов'язані з доказуванням
(частина друга статті 111-7
Господарського процесуального кодексу
України), - за винятком випадків, коли
касаційна інстанція, скасувавши
рішення попередніх судових інстанцій,
прийняла нове рішення на підставі
встановлених ними обставин.

З огляду на що, колегія суду зазначає,
що в матеріалах справ міститься
рішення господарського суду
Волинської області від 18 березня 2014
року у справі № 903/113/13 (а.с. 100-105) котре
залишено без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 2 червня 2014
року та постановою Вищого
господарського суду України від 14
серпня 2014 року (а.с. 109-117).

Вищевказаним рішенням суду
встановлені та закріплені наступні
факти:

«Позивач посилається на те, що
відповідно до кредитного договору
останній був підписаний не ОСОБА_1, хоча
як вбачається з нього і скріплений
печаткою ФОП ОСОБА_1

Проте, в матеріалах справи
містяться довіреності, посвідчені
18.10.2005 року приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за № 2952 та 29.10.2008 року, яка
посвідчена приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрована в
реєстрі за № 2867, згідно яких ФОП ОСОБА_1
уповноважила громадянку ОСОБА_8
представляти свої інтереси як фізичної
особи-підприємця в усіх установах,
підприємствах та організаціях
незалежно від форм власності.

Із змісту вказаних довіреностей
вбачається, що позивач /довіритель/
уповноважила ОСОБА_8 діяти від свого
імені в банківських установах з питань
відкриття на її імя рахунків, а також з
питань, що стосуються наявності, руху,
перерахування, зняття коштів, які
знаходяться на відритих на її імя
рахунках. Для виконання повноважень
представнику (ОСОБА_8) надається право
подавати та підписувати від її імені
заяви, довідки інші документи (в т.ч.
платіжні), одержувати через касу банку
будь-які суми з рахунків без обмежень
їх розміру, а в разі
необхідності-закрити рахунки,
розписуватися, одержувати довідки або
інші документи про наявність грошових
сум чи руху зазначених сум, поповнювати
рахунок, перераховувати кошти на
рахунки державних, приватних, інших
форм власності установ і організацій.

Відповідно до ст. 245 ЦК України
форма довіреності повинна відповідати
формі, в якій відповідно до закону має
вчинятися правочин.

Згідно з п. 146 Інструкції "Про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України", що затверджена
наказом Міністерства юстиції України
03.03.2004 N 20/5 нотаріуси посвідчують
довіреності, складені від імені
фізичної особи або юридичної особи, на
ім'я однієї або кількох осіб з чітко
визначеними юридичними діями, які
належить учинити представникові.
Довіреність та її скасування
підлягають обов'язковій реєстрації в
Єдиному реєстрі довіреностей,
відповідно до вимог Положення про
Єдиний реєстр довіреностей. У тексті
довіреності мають бути зазначені місце
і дата її складання (підписання),
прізвища, імена, по батькові (повне
найменування юридичної особи), місце
проживання (місцезнаходження
юридичної особи) представника і особи,
яку представляють, а в необхідних
випадках і посаду, яку вони займають. У
довіреностях на ім'я адвокатів
зазначаються їх статус та членство в
адвокатському об'єднанні (якщо адвокат
є членом адвокатського об'єднання).

Отже, надані суду довіреності
відповідають змісту та формі
довіреності, встановленою
законодавством України.

Суду не надано і доказів
відкликання довіреності на момент
укладення договору овердрафту та
пізніше.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний кредитний договір (овердрафту)
від 29.09.2008р. №б/н, скріплений печаткою
ФОП ОСОБА_1 (позивача) та КБ
"Західінкомбанк" (відповідача).

При цьому суд вважає за необхідне
засвідчити, що положеннями чинного на
час укладення між сторонами кредитного
договору законодавства України було
визначено, що печатки і штампи
підприємства повинні зберігатись в
сейфах або металевих шафах,
відповідальність і контроль за
дотриманням порядку зберігання
печаток і штампів, а також за
законністю користування ними
покладається на керівників
підприємств, установ і організацій,
господарських об'єднань, суб'єктів
господарської діяльності (п. 3.4.1
Інструкції про порядок видачі
міністерствам та іншим центральним
органам виконавчої влади,
підприємствам, установам,
організаціям, господарським
об'єднанням та громадянам дозволів на
право відкриття та функціонування
штемпельно-граверних майстерень,
виготовлення печаток і штампів, а також
порядок видачі дозволів на оформлення
замовлень на виготовлення печаток і
штампів, та затвердження Умов і правил
провадження діяльності з відкриття та
функціонування штемпельно-граверних
майстерень, виготовлення печаток і
штампів, затвердженої наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 11.01.1999р. № 17).

Судом засвідчується, що матеріали
справи не містять будь-яких доказів
звернення підприємця-позивача у період
підписання спірного договору
кредитування (вересень місяць 2008 року)
із заявами про викрадення або втрату
печатки до органів внутрішніх справ
України.

Наведене виключає можливість того, що
печатка на спірній кредитній угоді
здійснена невідомою (невстановленою)
особою.

Отже, за наявності печатки ФОП ОСОБА_1
на кредитному договорі від 29.09.2008р.
№б/н, позивач не може посилатися на
незаконність дій щодо підписання цієї
кредитної угоди.

Одночасно з цим суд вважає за необхідне
засвідчити й те, що у відповідності до
оглядового листа Вищого арбітражного
суду України від 31.01.2001р. №01-8/97 "Про
деякі питання практики вирішення
спорів, пов'язаних з укладанням і
виконанням кредитних договорів (за
матеріалами судової колегії Вищого
арбітражного суду України по перегляду
рішень, ухвал, постанов)" (із наступними
змінами та доповненнями) сплата
позичальником відсотків за
користування кредитними коштами
розглядається як доказ схвалення
юридичної особою кредитної угоди,
укладеної від її імені представником,
який не мав належних повноважень.

При цьому судом було взято до уваги
беззаперечний факт вчинення ФОП ОСОБА_1
заходів, спрямованих на сплату
відсотків за користування кредитними
коштами, наданими останньому у
відповідності до оскаржуваної в
судовому порядку кредитної угоди.

В даному випадку із аналізу наданих
позивачем в обґрунтування позовних
вимог документів не вбачається
доведеності тих обставин, на котрі
посилається ФОП ОСОБА_1 як на підставу
своїх вимог, зокрема, доведеності
підстав з котрими пов'язується
можливість визнання оскаржуваного
договору недійсним в судовому порядку.

Посилання позивача на відсутність її
підпису при укладенні кредитного
договору, не може бути безспірним
доказом недійсності правочину при
наявності усіх вищевказаних обставин,
встановлених судом, а саме: наявність
її печатки на договорі, надання
довіреностей третій особі, здійснення
ряду заходів по сплаті відсотків за
користування кредитом».

Поряд з тим, колегія суду зауважує, що в
Постанові Рівненського апеляційного
господарського суду від 2 червня 2014
року (зокрема а.с. 108) встановлено те, що
Договір є неукладеним, а тому впозові
про визнання недійсним правочину слід
відмовити, оскільки не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено (договір, який не укладено).

Водночас, Вищий господарський суд
України у своїй постанові зазначив, що:

«Суд апеляційної інстанції, визнаючи
договір про надання короткострокового
кредиту (овердрафту) неукладеним,
вказав на те, що не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено
(договір, який не укладено).

Разом з тим, судом не взято до уваги, що
сторони частково виконали договір,
таким чином своїми діями підтвердивши
його укладення.

Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
було укладено, суд має розглянути
питання щодо відповідності його
вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
наведені вимоги статті 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
були дотримані сторонами під час
укладення кредитного договору.

Овердрафтом є короткостроковий кредит,
який надається банком клієнту в разі
перевищення суми операції за платіжною
карткою залишку коштів на його
картрахунку або встановленого ліміту
кредитування.

Особовий рахунок НОМЕР_1 фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 відкрито
28.10.2005 на підставі договору
банківського рахунку від 28.10.2005.

Умовами договору про надання
короткострокового кредиту (овердрафту)
встановлено дебетовий ліміт по
поточному рахунку НОМЕР_1 в сумі 198 500,00
грн. та відкрито особовий рахунок для
сплати відсотків НОМЕР_3.

Як встановлено судом першої інстанції,
Позивачем у період з вересня 2008 по
червень 2009 з рахунку НОМЕР_1
перераховувалися грошові кошти, як
сплата відсотків за овердрафт згідно з
договором від 29.09.2008, на рахунок НОМЕР_3.

Відповідно до виданої ФОП ОСОБА_1
довіреності від 18.05.2005 остання
уповноважила ОСОБА_8 представляти
інтереси, діяти від свого імені в
банківських установах з питань
відкриття на її ім'я рахунків, з питань,
що стосуються наявності, руху,
перерахування, зняття коштів, які
знаходяться на відкритих на її ім'я
рахунках. Для виконання повноважень
представнику надано право подавати та
підписувати від її імені заяви,
довідки, інші документи (в т.ч.
платіжні), одержувати через касу банку
будь-які суми з рахунків без обмежень
їх розміру, а в разі необхідності -
закрити рахунки, розписуватися,
одержувати довідки або інші документи
про наявність грошових сум чи руху
зазначених сум, поповнювати рахунок,
перераховувати кошти на рахунки
державних, приватних, інших форм
власності установ і організацій. Також,
надано право підпису за ФОП ОСОБА_1 та
право здійснення будь-яких інших дій,
не заборонених законодавством України,
необхідних для виконання вищевказаної
довіреності.

Крім того, довіреністю від 29.10.2008 ФОП
ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_8 укладати
будь-які угоди та інші правочини,
пов'язані із здійсненням
підприємницької діяльності (у тому
числі, але не виключно - кредитні
договори, договори поруки, іпотеки,
застави та інші).

Водночас слід зазначити, що в
матеріалах справи відсутні докази
звернення фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до правоохоронних органів щодо
неправомірних дій ОСОБА_8, посадових
осіб Публічного акціонерного
товариства "Західінкомбанк".

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
визнання недійсним кредитного
договору з огляду на те, що спірний
кредитний договір укладений з
дотриманням вимог статей 202, 205, 207
Цивільного кодексу України та інших
норм чинного законодавства.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Вищого господарського суду України не
вбачає підстав для скасування
законного і обґрунтованого рішення у
даній справі, яке прийнято за
результатом повного та всебічного
розгляду судом першої інстанції всіх
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення спору, на
підставі вірного застосування норм
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, та з
дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів не погоджується з
правовою позицією суду апеляційної
інстанції, ураховуючи вище зазначене».

Колегія суду дослідивши умови Договору
в сукупності з діючими нормами
законодавства України, котрі
направленні на врегулювання даних
спірних відносин, в площині існуючих
правовідносин сторін зазначає
наступне.

Відповідно до пункту 3.2.3
Договору, Відповідач зобов'язався
сплачувати проценти за користування
овердрафтом не пізніше останнього
робочого дня поточного місяця,
виходячи з розрахунку 24 % відсотків
річних шляхом перерахування коштів на
рахунок Позивача НОМЕР_3 в КБ
"Західінкомбанк".

Дослідивши довідку по рахунку НОМЕР_1
(поточний рахунок Відповідача,
відкритий у Позивача ще з 2005 року) з 29
вересня 2008 року по 6 квітня 2011 року (а.с.
16) колегія суду звертає на те, що 29
вересня 2008 року кошти в сумі 198 500 грн.
були зараховані на рахунок НОМЕР_4 в
рахунок повернення безпроцентної
поворотної фінансової позики згідно
догоовру б/н від 26 вересня 2008 року.

Надалі, відбулося надходження коштів
саме на рахунок НОМЕР_1 (рахунок, котрий
відкритий, згідно Договору для сплати
відсотків по Договору), а саме:

· 30 вересня 2008 року в сумі 3 921 грн.;

· 31 жовтня 2008 року в сумі 4 050 грн.;

· 28 листопада 2008 року 3 641 грн. 05 коп.;

· 31 грудня 2008 року в сумі 4 420 грн.;

· 30 січня 2009 року в сумі 3 781 грн. 52 коп.;

· 27 лютого 2009 року в сумі 3 640 грн.;

· 3 квітня 2009 року в сумі 4 180 грн.;

· 7 травня 2009 року 3 915 грн.;

· 12 червня 2009 року 3 800 грн..

Відповідно, в зв'язку із надходженням
даних коштів на рахунок Відповідача,
згідно до умов Договору (підпункт 3.1.2
Договору), відбувалося погашення
відсотків за користування кредитом
(овердрафт) на рахунок НОМЕР_3, а саме:

· 31 жовтня 2008 року «сплата відсотків за
овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 4 034 грн. 96 коп.;

· 28 листопада 2008 року «сплата відсотків
за овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 3 641 грн. 05 коп.;

· 31 грудня 2008 року «сплата відсотків за
овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 4 421 грн. 32 коп.;

· 30 січня 2009 року «сплата відсотків за
овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 3 781 грн. 52 коп.;

· 27 лютого «сплата відсотків за
овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 2009 року 3 651 грн. 16 коп.;

· 3 квітня 2009 року «сплата відсотків за
овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 4 172 грн. 99 коп.;

· 7 травня 2009 року «сплата відсотків за
овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 3 912 грн. 09 коп.;

· 12 червня 2009 року «сплата відсотків за
овердрафт згідно договору б/н від 29
вересня 2008 року» 3 781 грн. 64 коп.

Суд зауважує, що Позивачем, на
виконання вимог ухвали Рівненського
апеляційного господарського суду від 8
жовтня 2014 року, було додано до
матеріалів справи копії платіжних
доручень, котрі засвідчують внесення
вищезазначених сум через касу Позивача
на рахунок Відповідача (а.с. 164-170), а
саме: платіжне доручення № 79 від 30
вересня 2008 року в сумі 3 920 грн. 23 коп.;
платіжне доручення № 80 від 31 жовтня 2008
року на суму 4 034 грн. 96 коп.; платіжне
доручення № 122 від 28 листопада 2008 року в
сумі 3 641 грн. 05 коп.; платіжне доручення
№ 98 від 31 грудня 2008 року на суму 4 421 грн.
32 коп., платіжне доручення № 2 від 30
січня 2009 року в сумі 3 781 грн. 52 коп.;
платіжне доручення № 22 від 27 лютого 2009
року на суму 3 651 грн. 16 коп.; платіжне
доручення № 23 від 1 квітня 2009 року в
сумі 4 172 грн. 99 коп.; платіжне доручення
№ 24 від 7 травня 2009 року в сумі 3 912 грн. 09
коп.; платіжне доручення № 25 від 10
червня 2009 року в сумі 3 781 грн. 64 коп..

З врахуванням даних доказів колегія
суду зазначає, що такі конклюдентні дії
Відповідача, котрі були спрямовані на
надходженні грошових коштів на рахунок
Відповідача (НОМЕР_1), які в подальшому
були спрямовані на сплату відсотків за
Договором, опосередковано засвідчують
про визнання даного Договору та в
зв'язку із відсутністю коштів на
рахунку Відповідача у Позивача виникло
право стягувати відсотки саме за
користуванням сумою кредиту.

Також, колегія суду звертає увагу, що
Відповідачем, на виконання вимог
ухвали Рівненського апеляційного
господарського суду від 8 жовтня 2014
року (а.с. 159), було додано до матеріалів
справи довіреність від 18 жовтня 2005 року
із строком дії на три роки (тобто до 18
жовтня 2008 року), посвідчену приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу Волинської
області.

З даної довіреності вбачається, що
Відповідач уповноважив ОСОБА_8 діяти
від імені Відповідача з правом підпису
за Відповідача та з правом здійснення
будь-яких інших дій, не заборонених
законодавством України, в тому числі в
банківських установах з питань
відкриття на ім'я Відповідача рахунків,
а також з питань, що стосуються
наявності, руху, перерахування коштів,
які знаходяться на відкритих на ім'я
Відповідача рахунках.

З урахуванням усього
вищевказаного, згідно пунктів 3.1.2, 3.2.2
Договору, в сукупності з об'єктивно
встановленими та закріпленими в
судових актах фактичними обставинами
справи, позовні вимоги Позивача про
стягнення з Відповідача
заборгованості по тілу кредиту 198 299
грн. 35 коп., підлягають до задоволення.
Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд - задовольняє
позовні вимоги Позивача в цій частині.

Дане, в свою чергу, вчинено судом у
оспорюваному судовому рішенні.
Відповідно, колегія суду залишає без
змін судове рішення господарського
суду Волинської області в цій частині.

Окрім тіла кредиту, в зв'язку з
невиконанням приписів пункту 3.2.3
Договору Відповідачу було також
нараховано заборгованість по
несплаченим процентам за користування
овердрафтом в сумі 79 233 грн. 93 коп. та 1 724
грн. 97 коп. пені.

Пунктом 3.2.4 Договору передбачено, що за
порушення строків повернення та сплати
грошових сум згідно даного договору
додатково до встановленої відсоткової
ставки сплачувати кредитору пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка буде діяти на період
нарахування пені, від суми несплачених
грошових сум за кожен день прострочки
на рахунок кредитора № 639709001, що не
звільняє Відповідача від невиконання
вимог даного Договору.

Як вже вказано вище у даній судовій
постанові, згідно пункту 1.1 Договору,
Позивач надає Відповідачу
короткостроковий кредит (овердрафт)
понад його залишок на поточному
рахунку НОМЕР_1 у Позивача, МФО 303484, в
межах встановленого ліміту, із сплатою
24 відсотків річних.

Як вбачається з пункту 3.2.3 Договору,
сплачувати проценти за користування
овердрафтом Відповідач зобов'язаний не
пізніше останнього робочого дня
поточного місяця, виходячи з
розрахунку 24 відсотків річних шляхом
перерахунку коштів на рахунок Позивача
НОМЕР_3 у Позивача, МФО 303484.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
визначено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Колегія суду зауважує, що частиною 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суду дослідивши розрахунок,
поданий Позивачем до матеріалів справи
(а.с. 11) щодо стягнення пені в розмірі 1
724 грн. 97 коп. та 79 233 грн. 93 коп.
несплачених процентів за користування
кредитом, зазначає, що даний розрахунок
проведений відповідно до статей 230, 231,
232 Господарського кодексу України,
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», пунктів 1.1., 3.2.3, 3.2.4
Договору, є обґрунтованим та
арифметично вірним. З огляду на
вищевказане суд задовольняє позовні
вимоги в цій частині та стягує з
Відповідача на користь Позивача пеню в
розмірі 1 724 грн. 97 коп. та 79 233 грн. 93 коп.
несплачених процентів за користування
кредитом.

Дане вчинено і місцевим господарським
судом.

Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення
господарського суду Волинської
області в цій частині без змін.

Водночас, суд зауважує, що відповідно
до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що: кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

З урахуванням вищенаведених положень
законодавства, встановлених обставин
справи, дослідження доказів у їх
сукупності, колегія суду зазначає, що
позовні вимоги Позивача щодо стягнення
боргу по Договору є підставними та
обґрунтованими.

Відтак, колегія суддів вважає, що
посилання Відповідача, висвітлені ним
в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, документально не
підтвердженими (стосовно визнання
Договору неукладеним), такими, що не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства і спростовані усім
вищевказаним у даній судовій
постанові, а тому, суд приходить до
висновку, що Відповідач, в порушення
вимог статтей 32,33 Господарського
процесуального кодексу України, не
довів належними та допустимими
доказами тих обставин, на які він
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, висвітлених в
апеляційній скарзі.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Волинської
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Відповідача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Волинської області від 29 червня 2011 року
в справі №5004/782/11 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 5004/782/11 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.

Суддя
Мельник О.В.