ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року Справа № 42/44

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П. -
головуючий, судді Бенедисюк І.М. і
Харченко В.М.

розглянув касаційну скаргу дочірнього
підприємства "Укрнафтогазкомплект"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", м.Київ

на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 09.09.2014

зі справи № 42/44

за позовом дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м.Київ
(далі-Компанія)

до відповідача дочірнього
підприємства "Укрнафтогазкомплект"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", м.Київ
(далі-Підприємство)

про відшкодування збитків у сумі 1 216
770,50 грн.

Судове засідання проведено за участю
представників сторін:

позивача - Мицько Р.М.;

відповідача - Анісімова К.О.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2007 року Компанія, яка є
правонаступником всіх прав та
обов'язків ДП "Газ-тепло" НАК "Нафтогаз
України", звернулася з позовом, згідно з
яким, уточнивши свої вимоги, просила
стягнути вартість втраченого майна у
сумі 1 216 770,50 грн., яке було передано
відповідачу на зберігання.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.07.2014 у справі № 42/44
(суддя Паламар П.І.) в позові відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
09.09.2014 (колегія суддів у складі: суддя
Чорногуз М.Г. - головуючий, судді
Агрикова О.В. і Суховий В.Г.) скасовано
рішення місцевого господарського суду
від 29.07.2014, позов задоволено частково.
Стягнуто з Підприємства збитків у сумі
1 215 647,40 грн.

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України
Підприємство просить скасувати
постанову суду апеляційної інстанції
від 09.09.2014, а рішення суду першої
інстанції від 29.07.2014 залишити в силі.
Скарга мотивована тим, що оскаржувана
постанова апеляційного суду прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
Вищий господарський суд України вважає
касаційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню.

Відповідного висновку суд дійшов на
підставі такого.

Як встановлено апеляційним судом,
05.04.2006 та 22.01.2007 сторонами зі справи були
укладені договори зберігання № 15/06-257
та № 22/07-08 відповідно, згідно з умовами
яких відповідач зобов'язався зберігати
передану позивачем продукцію, яка
передається на зберігання згідно з
актом приймання-передачі, та повернути
її позивачу за першою його вимогою,
вжити заходів для цілісності
продукції, зберігати її особисто на
належних йому складах з дотриманням
правил складування і зберігання, а
також санітарних норм та правил
безпеки, нести відповідальність,
передбачену договором.

Пунктом 2.1 договору від 22.01.2007 № 22/07-08
сторони погодили проводити звірку
залишків товарно-матеріальних
цінностей, які знаходяться на
зберіганні у відповідача за вимогою
Компанії.

Згідно з пунктами 4.1 та 4.2 зазначених
договорів у випадку порушення однією
із сторін будь-яких зобов'язань за
договором ця сторона зобов'язується
відшкодувати стороні збитки, викликані
таким порушенням. Підприємство
відповідає за втрату, нестачу або
пошкодження продукції у розмірі суми
завданих Компанії збитків, у тому числі
проведених останньою витрат, вартості
втраченої або відсутньої продукції.

Апеляційним судом також встановлено,
що відповідно до актів
приймання-передачі майна від 26.04.2006
позивач передав, а відповідач прийняв
на зберігання котли PEGASUS N 2 66S (EX) у
кількості 10 штук, котли PEGASUS N 2 85S (EX) у
кількості 10 штук та котли Ferroli DOMICOMPAKT C 24m
(GX1) у кількості 312 штук (далі-Котли) на
загальну суму 1215647,40 грн.

У березні 2007 року позивачем було
проведено інвентаризацію
товарно-матеріальних цінностей, які
знаходились на зберіганні у
відповідача, за результатами якої
31.03.2007 була складена відповідна
звіряльна відомість, в якій була
відображена нестача Котлів. У цьому
зв'язку Компанія звернулася до
Підприємства з вимогою про
відшкодування вартості згаданого
обладнання.

Наполягаючи на задоволенні позовних
вимог, Компанія обґрунтовувала їх
положеннями п.4.2 договору зберігання
від 05.04.2006 № 15/06-257, ст.ст.526,950,951 ЦК
України та просила стягнути з
Підприємства вартість втрачених
Котлів у сумі 1216770,50грн., оскільки саме
про таку вартість переданого для
зберігання обладнання домовились
сторони за договором.

Заперечуючи проти позову, Підприємство
вказувало на те, що згідно з листами
заступника генерального директора
Компанії в особі В.Васильчука Котли
були повернуті позивачу на підставі
актів про повернення майна, що, на думку
відповідача, свідчить про належне
виконання ним своїх зобов'язань та
безпідставність заявлених позивачем
вимог.

Наведеним обставинам апеляційний суд
дав належну оцінку і, з урахуванням
вимог ст.ст. 22, 936, 942, 951 ЦК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з Підприємства збитків у
сумі 1 215 647,40грн., оскільки саме на цю
суму майно було передано на зберігання
відповідачу.

При цьому суд правильно виходив з того,
що відповідно до фактичних обставин
справи відповідач, всупереч вимогам
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
яка затверджена наказом Міністерства
фінансів України від 16.05.1996 № 99 та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України від 12.06.1996 за № 293/1318, здійснив
відпуск матеріальних цінностей за
відсутності довіреності особи, яка ці
цінності передала на відповідальне
зберігання.

З огляду на наведене, врахувавши
відсутність будь-яких даних за справою,
які могли б свідчити про фактичне
повернення позивачу спірного майна, а
також взявши до уваги, що вжиті судом у
відповідності до пункту 2 частини
другої статті 79 ГПК України заходи щодо
надсилання відповідних матеріалів
органу досудового розслідування не
привели до встановлення обставин, які
були б здатні вплинути на вирішення
спору, апеляційний суд відповідно до
статті 35 ГПК України обґрунтовано
відхилив доводи відповідача і не взяв
до уваги подані ним докази, зокрема
листи за підписом заступника
генерального директора ДП "Газ-тепло"
НАК "Нафтогаз України", повноваження
якого щодо права розпорядження
матеріальними цінностями не були
підтверджені в ході розгляду справи, а
також накладні та акти, в яких були
відсутні будь-які дані про підстави
повноважень осіб на отримання
матеріальних цінностей.

Таким чином, висновок апеляційного
суду щодо наявності правових підстав
для покладення відповідальності за
нестачу спірного майна на відповідача
як на зберігача цього майна не
суперечить вимогам частини третьої
статті 950 ЦК України, а також положенням
названої Інструкції і повністю
ґрунтується на фактичних обставинах,
що були встановлені за справою.

Враховуючи зазначене, а також з огляду
на те, що наведені у касаційній скарзі
доводи висновків апеляційного суду не
спростовують, суд не бере їх до уваги і
вважає, що оскаржувана постанова
відповідає вимогам чинного
законодавства і підстав для її
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 09.09.2014 зі
справи № 42/44 залишити без змін, а
касаційну скаргу дочірнього
підприємства "Укрнафтогазкомплект"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" - без задоволення.

Суддя В.Селіваненко Суддя
І.Бенедисюк Суддя В.Харченко