ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2014 р.
Справа № 917/1489/14

Колегія суддів у складі: головуючого
судді Бородіної Л.І., судді Гетьмана
Р.А., судді Лакізи В.В.,

при секретарі Катренко І.С.

за участю представників сторін:

від позивача - Стельмах О.Д. - за
довіреністю 8/14 від 03.11.2014 р.;Кошельник
А.С. - за довіреністю від 03.11.2014р. №6/11;

від відповідача - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця Амосової
Марини Володимирівни, м.Пирятин
Полтавської області

на рішення господарського суду
Полтавської області від 11.09.2014р.

у справі № 917/1489/14

за позовом Селянського фермерського
господарства «РОСОШ», смт. Линовиця,
Чернігівська область

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця Амосової Марини
Володимирівни, м.Пирятин, Полтавська
область

про стягнення 81959,50грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 11.09.2014р. у
справі №922/1489/14 (суддя Сірош Д.М.)
позов задоволено повністю; стягнуто з
Фізичної особи - підприємця Амосової
Марини Володимирівни на користь
Селянського фермерського господарства
«РОСОШ» 80132,50грн. боргу, 1827,00грн.
судового збору.

Рішення суду з посиланням на статті 202,
205, 526, 625, 638, 639, 692 ЦК України, 174,189,193 ГК
України мотивоване тим, що матеріалами
справи доведено факт здійснення
позивачем поставки товару на підставі
накладних від 29.04.2013р. №11 і від 30.04.2013р.
№12 та неповного виконання ФОП
Амосовою М. В. своїх зобов'язань по
оплаті за поставлений товар у сумі
80132,50грн. Крім того, місцевий
господарський суд зазначає, що
вартість товару визначена в рахунку
від 29.04.2013р. №37, на підставі якого
відповідач здійснив часткову оплату за
поставлений товар, що підтверджується
платіжними дорученнями від 29.04.2013р.,
14.05.2013р., 21.06.2013р. 25.06.2013р., 30.07.2013р. та від
22.08.2013р., у яких в графі призначення
платежу зазначено: « за жито згідно
рахунку №37 від 29.04.2013р.».

Фізична особа-підприємець Амосова
Марина Володимирівна з рішенням суду
першої інстанції не погодилась та
звернулась до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Полтавської області від 11.09.2014р. у
справі №922/1489/14 та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник вказує на те, що в
матеріалах справи відсутній укладений
між сторонами письмовий договір, у
якому сторонами було б погоджено всі
його істотні умови, зокрема, ціну.
Апелянт зазначає, що між сторонами
спору укладено усний договір, на
підставі якого позивач мав поставити
200т жита, а відповідач оплатити цей
товар за ціною 1000грн. за тону. Також
вказує на те, що ним здійснено оплату за
отримане жито (товар) у повному обсязі.
Крім того, зазначає, що рахунок від
29.04.2013р. №37 та накладні №11,12 він не
отримував, а отже йому не був відомий їх
зміст.

Розпорядженням секретаря судової
палати Харківського апеляційного
господарського суду від 10.10.2014р. для
розгляду справи №917/1489/14 сформовано
колегію суддів у складі: головуючого
судді Бородіної Л.І., судді Лакізи В.В.,
судді Гетьмана Р.А. (а.с.127).

Клопотанням від 17.11.2014р. ФОП
Амосова М.В. просить відкласти розгляд
справи у зв'язку з неможливістю
прибуття її адвоката в судове
засідання та з метою надання
додаткових доказів. Колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду відмовляє в
задоволенні даного клопотання,
оскільки апелянтом не обґрунтовано та
не надано належних доказів в розумінні
ст.34ГПК України, які б підтверджували
неможливість прибуття адвоката в
судове засідання. Надання повноважень
на представництво інтересів сторони в
процесі не обмежено будь-яким певним
колом осіб, а тому неможливість явки в
судове засідання конкретного
представника не є правовою підставою
для відкладення розгляду справи. Крім
того, апелянт міг особисто з'явитись в
судове засідання та надати пояснення у
справі. Також, колегія суддів зазначає,
що зі змісту ст.101ГПК України
вбачається, що апеляційний
господарський суд переглядає справу за
наявними у справі доказами, тобто тими
доказами, що були зібрані місцевим
господарським судом, піддані оцінці і
за результатами оцінки покладені в
основу цього рішення. Додаткові докази
приймаються судом, якщо особа, яка
подала докази, обґрунтувала
неможливість їх подання місцевому
господарському суду під час розгляду
справи. Враховуючи, той факт, що ухвалу
суду апеляційної інстанції про
порушення провадження у справі від
10.07.2014р. апелянтом отримано 17.10.2014р., а
судове засідання було призначено на
18.11.2014р., у скаржника було достатньо
часу для надання додаткових доказів у
справі та обґрунтувати неможливість їх
подання до суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представники позивача
заперечили проти вимог апеляційної
скарги, вважають рішення
господарського суду Полтавської
області від 11.09.2014р. у справі №917/1498/14
законним та обґрунтованим, а вимоги
апеляційної скарги -безпідставними.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Селянським фермерським господарством
«Росош» передано, а Фізичною
особою-підприємцем Амосовою М.В.
прийнято у власність товар (жито 2 кл
2012р.) у кількості 174755кг, що
підтверджується актом приймання
передачі від 29.04.2013р. та довіреністю на
отримання товарно-матеріальних
цінностей від 29.04.2013р. №40. Вказані вище
документи оформлені належним чином,
підписані уповноваженими
представниками сторін та скріплені
печатками підприємств (а.с.10,12).

29.04.2013р. СФГ «Росош» виставлено ФОП
Амосовій М.В. рахунок №37 на оплату жита
у кількості 174,755т за ціною 1250грн. без
ПДВ на загальну суму 262132,50грн. (а.с.9).

29.04.2013р. та 30.04.2013р. позивачем надано
відповідачу податкові накладні №3 та
№4, у яких зафіксовано операцію з
продажу жита на загальну суму 262132,50грн.
(а.с.58,60).

Відповідач оплату за одержаний товар
здійснив частково, у сумі 182000грн., що
підтверджується виписками по
особовому рахунку СФГ «Росош», та
платіжними дорученнями від 29.04.2013р. №10,
14.05.2013р. №12, 21.06.2013р. №12, 25.06.2013р. №13,
30.07.2013р. №51 та від 22.08.2013р. №6, у зв'язку з
чим у ФОП Амосової М.В. утворилась
заборгованість в сумі 80132,50грн. (а.с.24-32,
63-65).

29.05.2014р. СФГ «Росош» направлено на
адресу ФОП Амосової М.В. претензію, у
якій просило здійснити на протязі
десяти днів здійснити оплату суми
заборгованості за поставлене жито у
розмірі 80132,50грн. (а.с.14).

18.07.2014р. СФГ «Росош» звернулось до
господарського суду Полтавської
області з позовом про стягнення
заборгованості за поставлений товар
(жито) у розмірі 80132,50грн. (а.с.2,3).

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 11.09.2014р. у
справі №917/1489/14 позов задоволено з
підстав, викладених вище (а.с.113,114).

Перевіривши матеріали справи,
правильність їх юридичної оцінки та
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є
стягнення заборгованості яка
утворилась у зв'язку з несвоєчасним
виконанням грошових зобов'язань.

Спірні правовідносини сторін виникли у
зв'язку з простроченням оплати товару і
регулюються нормами ЦК України з
урахуванням особливостей,
встановлених ГК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно частини 2 статті 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 222 ГК
України учасники господарських
відносин, що порушили майнові права або
законні інтереси інших суб'єктів,
зобов'язані поновити їх, не чекаючи
пред'явлення їм претензії чи звернення
до суду.

У пункті 1.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. N 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначено, якщо у
договорі або законі не встановлено
строку (терміну), у який повинно бути
виконано грошове зобов'язання, судам
необхідно виходити з приписів частини
другої статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу.

Враховуючи вищевикладене наявність
зобов'язання у відповідача щодо
проведення платежів за отриманий товар
випливає безпосередньо зі змісту ч. 1
ст. 692 ЦК України, а не ставиться в
залежність від звернення до нього з
окремою вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК
України.

Факт поставки СФГ «Росош» товару (жита)
у кількості 174755кг ФОП Амосовій М.В. не
заперечується сторонами та
підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до частини 1 статті 35 ГПК
України обставини, які визнаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, можуть не доказуватися
перед судом, якщо в суду не виникає
сумніву щодо достовірності цих
обставин та добровільності їх
визнання.

У пункті 9.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.05.2011р. N 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України»
зазначено, що передбачене частиною
першою статті 35 ГПК визнання обставин
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, може бути реалізоване
і в суді апеляційної інстанції на
загальних підставах.

Враховуючи факт отримання товару ФОП
Амосовою М.В. 29.04.2013р., що
підтверджується матеріалами справи та
не заперечується представниками
сторін, обов'язок по його оплаті у неї
виник, відповідно, на наступний день.

Проте, ФОП Амосова М.В. оплату за
одержаний товар здійснила частково, у
сумі 182000грн., у зв'язку з чим за нею
утворилась заборгованість в сумі
80132,50грн.

Скаржником при поданні апеляційної
скарги та в судовому засіданні
апеляційної інстанції не надано
доказів погашення заборгованості за
отриманий товар на підставі ату
приймання-передачі від 29.04.2013р. №95.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
місцевого господарського суду про те,
що позовні вимоги СФГ «Росош» до ФОП
Амосової М.В. про стягнення суми боргу
у розмірі 80132,50грн. є обґрунтованими та
такими, що підтверджуються матеріалами
справи.

Доводи апелянта про недосягнення згоди
між сторонами спору щодо істотної
умови договору - ціни та необізнаність
апелянта про наявність рахунку від
29.04.2013р. №37, виставленого йому
позивачем з зазначенням іншої ціни ніж
та, що була визначена сторонами спору в
усній формі, не приймаються судом
апеляційної інстанції до уваги з
наступних підстав.

У статті 22 Закону України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»
встановлено за якими розрахунковими
документами здійснюється ініціювання
переказу до яких, зокрема, віднесено
платіжне доручення.

Згідно із пунктами 1.30, 1.32 статті 1
вказаного Закону платіжне доручення -
це розрахунковий документ, який
містить доручення платника банку
здійснити переказ визначеної в ньому
суми коштів із свого рахунку на
рахунок отримувача. Платник - особа, з
рахунку якої ініціюється переказ
коштів або яка ініціює переказ шляхом
надання/формування документа на
переказ готівки разом з відповідною
сумою коштів.

Пунктом 3.1 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004р. N 22 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004р.
за N 377/8976 платіжне доручення
оформляється платником за формою,
наведеною в додатку 2 до цієї
Інструкції, згідно з вимогами щодо
заповнення реквізитів розрахункових
документів, що викладені в додатку 8 до
цієї Інструкції, та подається до банку,
що обслуговує його, у кількості
примірників, потрібних для всіх
учасників безготівкових розрахунків.
Банк у договорі з платником - фізичною
особою має право передбачати
можливість подання цим платником
платіжного доручення в довільній
формі, яке має містити такі обов'язкові
реквізити: назву документа; дату
складання і номер; прізвище, ім'я, по
батькові (за наявності), код платника та
номер його рахунку; найменування та код
банку платника; найменування/прізвище,
ім'я, по батькові (за наявності), код
отримувача та номер його рахунку;
найменування та код банку отримувача;
суму цифрами та словами; призначення
платежу; підпис платника.

У додатку 2 до Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті визначена форма
платіжного доручення, у якій одним з
обов'язкових його реквізитів визначено
«призначення платежу».

В матеріалах справи наявні платіжні
доручення, надані ФОП Амосовою М.В. від
29.04.2013р. №10, 14.05.2013р. №12, 21.06.2013р. №12,
25.06.2013р. №13, 30.07.2013р. №51, та від 22.08.2013р. №6
в підтвердження оплати поставленого
товару - жита, у яких в графі:
«призначення платежу» зазначено: « за
жито згідно рахунку №37 від 29.04.2013р. в
т.ч. ПДВ».

Враховуючи викладене, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що даними платіжними дорученнями
підтверджується факт отримання
відповідачем рахунку від 29.04.2013р. №37,
наданого СФГ «Росош», та відповідно,
погодження ціни товару (жита), оскільки
платежі за цей товар (жито)
здійснювались саме на підставі
виставленого СФГ «Росош» рахунку від
29.04.2013р. №37.

Крім того, скаржником не надано
будь-яких належних та допустимих
доказів в розумінні статті 34 ГПК
України, які б підтверджували факт
узгодження сторонами спору ціни жита у
розмірі 1000грн. за тонну або наявності
іншого рахунку №37 від 29.04.2013р. з
реквізитами ціни за 1тн жита у сумі
1000грн.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, колегія
суддів Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що при прийнятті оскаржуваного рішення
господарський суд Полтавської області
забезпечив дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи, дав належну
правову оцінку наявним у матеріалах
справи доказам, через що підстави для
його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження при перегляді
оскаржуваного рішення в апеляційному
порядку та відхиляються судовою
колегією апеляційної інстанції за
необґрунтованістю, у зв'язку з чим
апеляційна скарга ФОП Амосової М.В. не
підлягає до задоволення, рішення
господарського суду Полтавської
області від 11.09.2014р. у справі №917/1489/14
слід залишити без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати за апеляційною скаргою
покладаються на заявника апеляційної
скарги - Фізичну особу-підприємця
Амосову Марину Володимирівну,
м.Пирятин Полтавської області.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, ч.1 ст.103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, Харківський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця Амосової Марини
Володимирівни, м.Пирятин Полтавської
області залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Полтавської області від 11.09.2014р. у
справі № 917/1489/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складений та
підписаний 21.11.2014р.

Головуючий суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Лакіза В.В.