ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Справа № 903/215/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді Кота
О.В.суддівКочерової Н.О. Саранюка В.І. -
доповідача у справірозглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Діамантбанк"на рішення від та на
постанову відгосподарського суду
Волинської області 10.06.2014 Рівненського
апеляційного господарського суду
03.09.2014у справі господарського суду№
903/215/14 Волинської областіза
позовомПублічного акціонерного
товариства "Діамантбанк"доЛаврівської
сільської ради Луцького району
Волинської областітретя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача Ящук
Олександр Васильовичпровідшкодування
шкоди на суму 700 000,00 грн., заподіяної
незаконними рішеннямиза участю
представників сторін:

від позивача - Людкевич Х.Є.

від відповідача - Матвіїв В.М.

від третьої особи - не з'явилися

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду
Волинської області від 10.06.2014 у справі
№ 903/215/14, залишеним без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014
відмовлено у задоволенні позовних
вимог Публічного акціонерного
товариства "Діамантбанк" про
відшкодування шкоди на суму 700 000,00 грн.,
заподіяної незаконними рішеннями.

Не погоджуючись із вказаними судовими
актами, Публічне акціонерне товариство
"Діамантбанк" звернулося з касаційною
скаргою, в якій просить Вищий
господарський суд України скасувати
рішення господарського суду
Волинської області від 10.06.2014,
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014 у даній
справі та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги Позивача.

В касаційній скарзі заявник вказує на
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, зокрема статей 15, 16, 1173
Цивільного кодексу України. В рішенні
суду не зазначено та не надано правової
оцінки діям Лаврівської сільської ради
щодо скасованих незаконних рішень
органу місцевого самоврядування,
порядку їх прийняття.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, 04.12.2007 між
Акціонерним банком "Діамант",
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Діамантбанк" та
громадянином України Ящуком
Олександром Васильовичем укладено
кредитний договір № 061А/К17, зі змінами і
доповненнями, відповідно до умов якого
банк надав Ящуку О.В. грошові кошти в
сумі 564 827,00 грн., а останній зобов'язався
повернути отриманий кредит та сплатити
проценти за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

Відповідно до пункту 2.1 договору в
якості забезпечення виконання власних
зобов'язань за цим договором
позичальник в день його укладення
передає кредитодавцю в заставу
транспортний засіб або майнові права
на нього з обов'язковою передачею
кредитодавцю в заставу транспортного
засобу не пізніше 2 банківських днів з
дня укладення цього договору.

31.08.2008 між Акціонерним банком "Діамант"
та Ящуком О.В. укладено кредитний
договір № 08-03-31-002-166/Я17, на підставі
якого (враховуючи додаткові угоди) Банк
надав Ящуку О.В. грошові кошти в сумі 150
000,00 грн., а останній зобов'язався
повернути отриманий кредит та сплатити
проценти за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

Між Банком та Ящуком О.В. укладено
кредитний договір № 09-04-22-0001-166/К17 від
22.04.2009 (враховуючи додаткові угоди),
відповідно до якого Банк надав Ящуку
О.В. грошові кошти в сумі 13 900,00 грн., а
останній зобов'язався повернути
отриманий кредит та сплатити проценти
за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

24.11.2009 між Банком та Ящуком О.В. укладено
договір іпотеки № 1218, договір
іпотеки № 4782 від 09.12.2009 (із змінами та
доповненнями внесеними договором № 1
від 14.12.2009 та № 2 від 30.12.2009), відповідно
до яких в іпотеку Банку передано
наступне належне Ящуку О.В. на праві
власності нерухоме майно: - мотель А-2,
загальною площею 113,7 кв.м., баня Б-1,
загальною площею 22,0 кв.м. та земельна
ділянка площею 0,25 га (для
обслуговування мотельного комплексу),
що знаходяться за адресою: с. Лаврів,
вул. Берегова, 48; - мотель А-2, загальною
площею 119,3 кв.м., Баня Б-1, загальною
площею 22,0 кв.м. та земельна ділянка
площею 0,25 га (для обслуговування
мотельного комплексу), що знаходяться
за адресою: с. Лаврів, вул. Берегова, 49.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 17.02.2011, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Волинської області
від 10.05.2011 у справі № 2-624/11,
визнано недійсним та скасовано рішення
Лаврівської міської ради Луцького
району від 19.02.2009 № 7 "Про реконструкцію
житлового будинку під мотельний
комплекс" в частині, що стосується
реконструкції житлових будинків, які
знаходяться за адресою: с. Лаврів,
Луцького району по вул. Берегова 48, 49
(колишня Берегова 2Б, 2В) та зміни
нумерації з вул. Берегова 2Б на вул.
Берегова 48, з вул. Берегова 2В на вул.
Берегова, 49; визнано недійсним та
скасовано рішення Лаврівської
сільської ради Луцького району від
03.10.2008 № 29/6 "Про надання дозволу на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
переданої у власність"; визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 23.07.2009
серії САС № 133965 на мотель А-2 та
серії САС 133966 на баню Б-1 по вул.
Береговій, 48; визнано недійсним
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 23.07.2009 серії САС №
133963 та серії САС № 133964 на мотель А-2 та
баню Б-1 по вул. Берегова, 49. Визнано
недійсними державні акти на право
власності на земельні ділянки від
27.02.2009 площею по 0,25 га з цільовим
призначенням для обслуговування
мотельного комплексу серії ЯД № 354487 та
№ 354488.

Рішення суду мотивовано нормами
частини 3 статті 9 Закону України "Про
іпотеку" відповідно до якої виключно за
згодою іпотекодержателя іпотекодавець
має право зводити, знищувати або
проводити капітальний ремонт будівлі,
що розташована на земельній ділянці, що
є предметом іпотеки. Рішення
Лаврівської сільської ради прийняті
без згоди іпотекодержателя.

Судом встановлено, що з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між ЗАТ "ОТП Банк"
правонаступником якого є
АТ "ОТП Банк" та Ящуком О.В. укладено
договір іпотеки від 22.02.2008, згідно з
яким в іпотеку Ящук О.В. передав Банку
наступне майно: - житловий будинок (А-2) з
надвірними будівлями та спорудами
(баня Б-1) загальна площа 120, житлова 22,1
кв.м., який знаходиться за адресою:
Волинська область, Луцький район, с.
Лаврів, вул. Берегова, 2-Б та належить
іпотекодавцю на праві власності, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно серія САВ
№ 776809 від 11.01.2008; житловий будинок (А-2) з
надвірними будівлями та спорудами
(баня Б-1) загальною площею 120, житловою
площею 55,1 кв.м., який знаходиться за
адресою: Волинська область, Луцький
район, с. Лаврів, вул. Берегова, 2-В та
належить іпотекодавцю на праві
власності, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно серія САВ № 776808 від
11.01.2008; земельна ділянка загальною
площею 0,7500 га (ділянка № 1) кадастровий
номер :01:001:0270, яка знаходиться за
адресою: с. Лаврів, Луцький район,
Волинська область та належить
іпотекодавцю на праві власності, що
підтверджується державним актом на
право власності на земельну ділянку
серія ЯД № 278669 від 24.04.2007.

Рішенням Лаврівської сільської ради
Луцького району Волинської області
"Про надання дозволу на будівництво
житлового будинку та господарських
будівель на території сільської ради"
від 29.05.2007 № 14/13 та № 14/14 надано дозвіл
Ящуку О.В. на будівництво
індивідуального житлового будинку та
господарських будівель на власній
земельній ділянці яка знаходиться в с.
Лаврів Луцького району по вул.
Береговій.

В 2009 Ящук О.В. змінив цільове
призначення переданого в іпотеку
майна (двох житлових будинків з банями
та земельної ділянки площею 0,75
га), що підтверджується рішенням
Лаврівської сільської ради від 19.02.2009 №
7 "Про реконструкцію житлового будинку
під мотельний комплекс". Даним рішенням
змінено нумерацію будинків з вул.
Берегова 2Б на вул. Берегова 48, з вул.
Берегова 2В - на вул. Берегова, 49.

Згідно з рішенням Лаврівської
сільської ради від 03.10.2008 № 29/6 "Про
надання дозволу на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (цільове призначення якої
змінюється) переданої у власність"
цільове призначення належної Ящуку О.В.
земельної ділянки змінено з
будівництва та обслуговування
житлових будинків на обслуговування
мотельних комплексів.

Ящук О.В. в подальшому
виготовив робочі проекти, отримав
свідоцтва від 22.07.2009 № 03000267 та від 22.07.2009
№ 03000268 про відповідність збудованих
об'єктів проектній документації,
вимогам державних стандартів,
будівельних норм і правил; свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
від 23.07.2009 серія САС № 133965; свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
від 23.07.2009 серія САС № 133966; свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
від 23.07.2009 серія САС № 133963; свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
від 23.07.2009 серія САС № 133964;
державний акт на права власності на
земельну ділянку від 27.02.2009 серія ЯД №
354487; державний акт на право власності
на земельну ділянку від 27.02.2009 серія ЯД
№ 354488.

Вищезазначене майно після
реконструкції та зміни цільового
призначення Ящук О.В. без відому
іпотекодержателя АТ "ОТП Банк" передав
за договорами іпотеки від 24.11.2009 та від
09.12.2009 в іпотеку АБ "Діамантбанк".

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28.05.2012 у справі
№ 0308/4195/12 визнано недійсними договір
іпотеки від 24.11.2009 № 1218, договір іпотеки
№ 4782 від 09.12.2009 (із змінами та
доповненнями згідно з договорами № 1
від 14.12.2009 та № 2 від 30.12.2009), укладені між
Ящуком О.В. і АБ "Діамантбанк".

ПАТ "Діамантбанк" звернулося до
господарського суду з позовом до
Лаврівської сільської ради про
відшкодування шкоди в розмірі 700 000 грн.,
заподіяної незаконними рішеннями
органу місцевого самоврядування від
19.02.2009 № 7 "Про реконструкцію житлового
будинку під мотельний комплекс" та від
03.10.2008 № 29/6 "Про надання дозволу на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (цільове
призначення якої змінюється) переданої
у власність".

Судами попередніх інстанцій
відмовлено Позивачу в задоволенні
позовних вимог. Рішення мотивовані тим,
що вимога про відшкодування шкоди
органом місцевого самоврядування на
підставі статті 1173 Цивільного кодексу
України є підставою лише за умови
заподіяння шкоди за наявності
безпосередніх публічно-правових
відносин між Лаврівською сільською
радою та ПАТ "Діамантбанк". Судом
встановлено, що передача Ящуком О.В.
нерухомого майна (двох мотелів) в
іпотеку ПАТ "Діамантбанк" не була
передумовою для надання кредитних
коштів. Крім того, обгрунтовуючи
позовні вимоги ПАТ "Діамантбанк" вказує
на невиконання Ящуком О.В.
цивільно-правових договорів.
Банківська діяльність по кредитуванню
є діяльністю на власний ризик, але з
обов'язком перевіряти і
кредитоспроможність, і забезпеченість
кредитів. Відтак, втрата банком права
на іпотечне майно, в силу задоволення
позовних вимог іншого первісного
іпотекодержателя, не може
кваліфікуватися як шкода.

З аналізу статті 1173 Цивільного кодексу
України вбачається, що вказана стаття
передбачає спеціальні підстави та
умови відповідальності при завданні
фізичній або юридичній особі шкоди в
позадоговірних правовідносинах, які
відрізняють її від інших норм, що
містять загальні правила
позадоговірної (деліктної)
відповідальності в цивільно-правових
правовідносинах і полягають у
спеціальному суб'єктному складі
відповідальних осіб, спеціальній сфері
діяльності цих суб'єктів та характері
їхніх дій (владно-адміністративний,
юридично-обов'язковий, односторонній).

Щодо зобов'язань, які виникають
внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з
цього загального правила, тобто коли
обов'язок відшкодування завданої шкоди
покладається на особу без її вини
(статті 1173, 1174, 1187 Цивільного кодексу
України).

Шкода підлягає відшкодуванню за умови
безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями особи, яка
завдала шкоду, і самою шкодою.

Матеріалами справи підтверджено, що
кредитні договори укладені наприкінці
2007 та в першій половині 2008. Банк надав
кредитні кошти без будь-якої іпотеки
нерухомого майна. Обов'язок
позичальника забезпечувався заставою
транспортних засобів. Надаючи кошти
Ящуку О.В., Банком було оцінено всі
ризики, в тому числі і те, що застави
транспортних засобів цілком достатньо
та надано кредитні кошти.

Суди попередніх інстанцій вказують про
те, що сільська рада, приймаючи
зазначені рішення, володіла повним
пакетом необхідних документів,
передбачених чинним законодавством.
Сам факт визнання зазначених рішень
нечинними не є причинно-наслідковим
зв'язком для відшкодування шкоди
Відповідачем.

Крім того, заявлена банком до стягнення
сума не є шкодою, а її розмір не може
визначатися на підставі умов договорів
іпотеки, які визнані недійсними.

Як встановлено пунктом 1 частини 2
статті 22 Цивільного кодексу України
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а та кож витрати, які особа
зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

ПАТ "Діамантбанк" захистило своє
майнове право у спосіб, визначений
законом, звернувшись з позовами до
безпосереднього боржника:

- заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 04.11.2013
у справі № 161/12475/13-Ц задоволено позовну
заяву ПАТ "Діамантбанк" про стягнення з
Ящука О.В. заборгованості в розмірі 1 471
317,58 грн. по кредитному договору № 061А/К17
від 04.12.2007;

- заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 07.10.2013
у справі № 161/12479/13-Ц задоволено
позовну заяву ПАТ "Діамантбанк" про
стягнення з Ящука О.В. заборгованості в
розмірі 320 363,22 грн. по кредитному
договору № 08-03-31-0002_166/R17 від 31.03.2008.

Колегія суддів погоджується з правовою
позицією судів попередніх інстанцій з
таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 77 Закону
України "Про місцеве самоврядування"
шкода, заподіяна юридичним і фізичним
особам в результаті неправомірних
рішень, дій або бездіяльності органів
місцевого самоврядування,
відшкодовується за рахунок коштів
місцевого бюджету.

Юридичною підставою такої
відповідальності органів місцевого
самоврядування є заподіяння шкоди
юридичним чи фізичним особам у
результаті прийняття незаконних
рішень, вчинення неправомірних дій або
бездіяльності при здійсненні ними
виконавчих функцій і повноважень
місцевого самоврядування,
передбачених Законом України "Про
місцеве самоврядування" та іншими
законами.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України
передбачає, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, дією чи бездіяльністю
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

На відміну від загального правила,
встановленого статтею 1166 Цивільного
кодексу України, яка вимагає
встановлення усіх чотирьох елементів
складу цивільного правопорушення
(протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та збитками, вини),
спеціальна норма статті 1173 Цивільного
кодексу України допускає
обґрунтованість відшкодування шкоди
незалежно від вини державних органів
чи їх посадових або службових осіб,
тобто за наявності трьох елементів
складу цивільного правопорушення
(протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та збитками).

За таких обставин, необхідною
підставою для притягнення органу
державної влади до відповідальності у
вигляді стягнення шкоди є факти
неправомірних дій цього державного
органу, наявність шкоди та причинний
зв'язок між неправомірними діями і
заподіяною шкодою. Відсутність хоча б
одного з цих елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду.

В спірних правовідносинах саме на
Позивача покладається обов'язок
довести наявність шкоди (її розмір),
протиправність (незаконність)
поведінки органу державної влади та
причинний зв'язок такої поведінки із
заподіяною шкодою.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи кредитні договори
укладені наприкінці 2007 року та в першій
половині 2008 року. Банк надав кредитні
кошти без іпотеки нерухомого майна.
Обов'язок позичальника забезпечувався
заставою транспортних засобів.

Пунктом 1.3 Положення про порядок
формування та використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків,
затвердженого постановою
Національного Банку України № 279 від
06.07.2000 (чинною на день укладення
кредитних договорів) встановлено, що
банки самостійно визначають рівень
ризику кредитних операцій, оцінюють
фінансовий стан позичальників
контрагентів банку) та вартість
застави в межах чинного законодавства.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 17.02.2011 у справі
№ 2-624/11 визнані недійсними та скасовані
рішення Лаврівської сільської ради від
03.10.2008 № 29/6 та від 19.02.2009 № 7, оскільки
вказані рішення вчинені без письмового
дозволу іпотекодержателя.

Частиною третьою статті 9 Закону
України "Про іпотеку" передбачено, що
іпотекодавець має право виключно на
підставі згоди іпотекодержателя
зокрема зводити, знищувати або
проводити капітальний ремонт будівлі
(споруди), розташованої на земельній
ділянці, що є предметом іпотеки, чи
здійснювати істотні поліпшення цієї
земельної ділянки; передавати предмет
іпотеки у наступну іпотеку.

Згідно з частиною третьою статті 12
вищезазначеного Закону, правочин щодо
відчуження іпотекодавцем переданого в
іпотеку майна або його передачі в
наступну іпотеку, спільну діяльність,
лізинг, оренду чи користування без
згоди іпотекодержателя є недійсним.

Обов'язок отримання дозволу
іпотекодержателя покладено на
іпотекодавця.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28.05.2012 у справі
№ 0308/4195/12 визнано недійсним договори
іпотеки від 24.11.2009, від 09.12.2009, оскільки
іпотекодавцем без згоди
іпотекодержателя передано нерухоме
майно в іпотеку.

Крім того, Управління Держземагентства
у Луцькому районі Волинської області
вказує про відсутність у 2007-2010 роках
доступу до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно. Лаврівській
сільській раді подавався висновок № 1865
від 25.02.2009 про відсутність обмежень і
обтяжень та висновок № 1329 від 09.02.2009 про
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

За таких обставин суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, що факт визнання рішень
сільської ради недійсними не є
причинно-наслідковим зв'язком для
відшкодування шкоди Лаврівською
сільською радою.

Крім того, заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 04.11.2013 у справі
№ 161/12475/13-Ц та заочним рішенням
Луцького міськрайонного суду від 07.10.2013
у справі № 161/12479/13-Ц задоволено позовні
вимоги ПАТ "Діамантбанк" про стягнення
з Ящука О.В. заборгованості за
кредитним договором № 08-03-31-0002_166/R17 від
31.03.2008 та кредитним договором № 061А/К17
від 04.12.2007.

Враховуючи відсутність
причинно-наслідкового зв'язку між
прийнятими рішеннями Лаврівською
сільською радою та шкодою, яку Банк
просить стягнути з Відповідача, судами
попередніх інстанцій правомірно
відмовлено Позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Виходячи із встановлених судами
обставин справи, з урахуванням того, що
господарські суди у порядку статті 43
Господарського процесуального кодексу
України всебічно і повно дослідили
подані сторонами докази, усім доводам
надали обґрунтовану та належну правову
оцінку, проаналізували відносини
сторін та правильно застосували до
спірних правовідносин норми
матеріального і процесуального права,
відсутні підстави для зміни або
скасування рішень судів попередніх
інстанцій.

Доводи касаційної скарги не
спростовують правильних висновків
судів попередніх інстанцій, зводяться
передусім до переоцінки доказів у
справі, однак відповідно до
імперативних приписів частини 2 статті
1117 Господарського процесуального
кодексу України касаційна інстанція не
має права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні та постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Згідно з частиною 1 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція перевіряє
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
на підставі встановлених фактичних
обставин справи.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Діамантбанк"
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Волинської області від 10.06.2014 та
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014 у справі
№ 903/215/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
О. Кот

Судді
Н. Кочерова

В. Саранюк