ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2014 р.
Справа № 908/911/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов
О.О., суддя Шевель О.В.

при секретарі Деркач Ю.О.

за участю представників:

відповідача - Дирул Ю.В. (копія дов. у
справі)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Азов-2000», м.
Запоріжжя (вх. № 3279 З/2-6) на рішення
господарського суду Запорізької
області від 24.09.2014р. у справі № 908/911/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Азов-2000», м. Запоріжжя

до Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Візард», м. Запоріжжя

про визнання недійним договору
іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014р. позивач, ПАТ «Азов-2000»,
звернувся до господарського суду
Запорізької області з позовом про
визнання недійсним договору іпотеки
нерухомого майна від 08.09.2008р.,
укладеного між Публічним акціонерним
товариством «Універсал Банк» та
Відкритим акціонерним товариством
«Азов-2000».

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 24.09.2014р. у
справі № 908/911/14 у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Позивач з рішенням суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Запорізької області від 24.09.2014р. по
справі №908/911/14 повністю та прийняти
нове рішення про задоволення позову.

Скарга позивача мотивована порушенням
судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права.
Зокрема, скаржник зазначає, що судом
першої інстанції, незважаючи на подане
позивачем клопотання про відкладення
справи у зв'язку з неможливістю бути
присутнім в судовому засіданні, було
розглянуто справу та прийнято рішення
за відсутності представника позивача.
Апелянт також зазначає про порушення
судом першої інстанції приписів статей
203, 215, 192, 524 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 17.10.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 11.11.2014р.

07.11.2014р. від позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з неможливістю бути
присутнім у судовому засіданні 11.11.2014р.
через зайнятість уповноваженого
представника позивача Леус Г.О. в
іншому судовому процесі. Керівник
позивача не є спеціалістом в області
права.

Колегія суддів розглянувши вказане
клопотання, дійшла висновку про
відмову у його задоволенні з наступних
підстав.

Статтею 22 ГПК України передбачено, що
сторони користуються рівними
процесуальними правами. Сторони мають
право знайомитися з матеріалами
справи, робити з них витяги, знімати
копії, брати участь в господарських
засіданнях, подавати докази, брати
участь у дослідженні доказів, заявляти
клопотання, давати усні та письмові
пояснення господарському суду,
наводити свої доводи і міркування з
усіх питань, що виникають у ході
судового процесу, заперечувати проти
клопотань і доводів інших учасників
судового процесу, оскаржувати судові
рішення господарського суду в
установленому цим Кодексом порядку, а
також користуватися іншими
процесуальними правами, наданими їм
цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 4-3 та
статті 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог та заперечень.

Проте, заявлене позивачем клопотання
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з неможливістю бути присутнім у
судовому процесі його представника має
бути обґрунтованим належними доказами
наявності поважних причин неприбуття у
судове засідання.

Колегія суддів зазначає, що поважними
вважаються причини, які за об'єктивних,
тобто не залежних від позивача,
обставин унеможливлювали або істотно
утруднювали вчинення ним відповідних
процесуальних дій. Зазначаючи про
зайнятість свого представника у іншому
судовому процесі, позивач не надав суду
належних доказів (ухвали суду, повістки
про виклик тощо).

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарським судам
надано роз'яснення, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32-34 ГПК), причому відсутність коштів для
оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи зайнятість свого
представника в іншому судовому
процесі, в даному випадку, позивач не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
даному судовому засіданні іншого
представника згідно зі статтею 28 ГПК
України.

Таким чином, враховуючи, що явка
позивача не була визнана судом
обов'язковою, колегія суддів вирішила
розглянути апеляційну скаргу без
представника апелянта, про що також не
заперечував представник відповідача.

Статтею 101 ГПК України передбачено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК
України, заслухавши в судовому
засіданні представника відповідача,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

08.09.2008 року між ПАТ «Універсал Банк»
(позикодавець) та ТОВ «Компанія
«Візард» (позичальник) укладено
кредитний договір №184/08, відповідно до
якого Банк зобов`язався надати
позичальнику кредит у формі кредитної
лінії в межах встановленого ліміту в
розмірі 1150000,00 доларів США, а
позичальник зобов'язався його
прийняти, належним чином
використовувати та повернути на
умовах, передбаченим цим договором.

Предметом даного позову є визнання
недійсним договору іпотеки від 08.09.2008
р., укладеного між ПАТ «Універсал Банк»
та ВАТ «Азов-2000», в забезпечення
виконання зобов'язань позичальника за
кредитним договором №184/08 від 08.09.2008р.

За договором іпотеки, ВАТ «Азов-2000»
(іпотекодавець) передав ПАТ «Універсал
Банк» (іпотекодержатель) нерухоме
майно - Дитячу базу відпочинку
"Войковець" загальною площею 3976,7 кв.м за
адресою Запорізька область,
Якимівський район, смт. Кирилівка, вул.
Коса Пересип, 114, яке належить
іпотекодавцю на праві власності. До
зазначеного договору іпотеки
укладалися договори про внесення змін
від 29.03.2011 р., 31.10.2011 р., 31.03.2012 р.

У преамбулі цього договору визначено,
що боржник, в забезпечення виконання
зобов'язань якого укладено договір
іпотеки є Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Візард»,
«основний договір» це кредитний
договір №184/08 від 08.09.2014р., укладений між
іпотекодержателем (ПАТ «Універсал
банк») та боржником (ТОВ «Компанія
«Візард»). «Основне зобов'язання» це
зобов'язання боржника за будь-яким з
вище перелічених основних договорів
(разом та/або окремо), за якими боржник
має зобов'язання та виконання яких в
повному обсязі забезпечується
іпотекою за цим договором.

Підставою для визнання вказаного
договору іпотеки недійсним позивачем
вказано порушення вимог чинного
законодавства при його укладанні,
оскільки в договорі відсутній зміст та
розмір основного зобов'язання за
кредитним договором через порушення
вимог діючого законодавства про
укладенні кредитного договору. Зокрема
позивачем зазначено, що Банк, укладаючи
кредитний договір про надання
позичальнику коштів в іноземній валюті
не мав індивідуальної ліцензії щодо
здійснення валютних операцій. А також
укладання основного договору в
іноземній валюті погіршує його
матеріальне становище, як іпотекодавця
в разі настання певних подій. Позивач
також посилається на відсутність у
договорі іпотеки його істотних умов,
зокрема, передбачених ст. 180 ГК України.
Крім того, позивач зазначає, що рішення
загальними зборами акціонерів про
вчинення правочину щодо передання в
іпотеку майна, вартість якого
перевищує 25% вартості активів
товариства, не приймалося.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, господарський суд Запорізької
області встановив відсутність
правових підстав для визнання
недійсним спірного договору іпотеки.

З даним висновком погоджується колегія
суддів, з огляду на наступне.

Згідно статті 11 ЦК України, та статті 174
ГК України підставою виникнення
цивільних прав є договір.

Статтями 626, 627 ЦК України передбачено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Також, частиною 1 ст. 628 ЦК України
встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Статтею 572 Цивільного кодексу України
передбачено, що в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Статтею 574 цього кодексу застава
виникає на підставі договору, закону
або рішення суду.

Іпотека - це окремий вид застави
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи (с. 575 КЦК України).

В силу ст. 2 Закону України «Про
іпотеку» законодавство України про
іпотеку базується на Конституції
України і складається з Цивільного
кодексу України, Господарського
кодексу України, Земельного кодексу
України, та інших нормативно-правових
актів, а також міжнародних договорів
України.

Згідно п. 2 ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - це вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно із
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до рішення господарського
суду м. Києва від 16.04.2014р. у справі 910/2591/14
у задоволенні позову ТОВ «Компанія
«Візард» до ПАТ «Універсал Банк» про
визнання недійсним кредитного
договору №184/08 від 08.09.2008р., відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено
відсутність підстав для визнання
недійсним кредитного договору, зокрема
виходячи з того, що умови кредитного
договору № 184/08 від 08.09.2008 р. не є
несправедливими, недобросовісними та
спричинили істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків тому, що
кредит надавався не в державній
грошовій одиниці України - гривні, а в
доларах США. Також вказаним рішенням
розглядалось питання щодо
необхідності існування у банка
індивідуальної ліцензії на укладання
кредитного договору в іноземній
валюті, в результаті чого суд дійшов
висновку що відсутність у сторін
індивідуальної ліцензії Національного
банку України не дає підстав для
визнання недійсним спірний кредитний
договір.

Частина 2 статті 548 Цивільного кодексу
України встановлює, що недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Рішення господарського суду м. Києва
від 16.04.2014р. у справі №910/2591/14 набрало
чинності, згідно ухвали Київського
апеляційного господарського суду від
03.06.2014р. про повернення апеляційної
скарги без розгляду. Доказів
повторного оскарження рішення
господарського суду м. Києва від
16.04.2014р. по справі №910/2591/14 сторонами у
даній справі не надавались.

Господарським процесуальним кодексом
України, зокрема статтею 35,
передбачено, що обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Отже, доводи позивача щодо відсутності
підстав укладання договору про надання
нерухомого майна в іпотеку банку, в
забезпечення кредитного договору,
згідно якого кредит надано в іноземній
валюті є безпідставними, оскільки
правомірність укладання договору №184/08
про надання ТОВ «Компанія «Візард»
кредиту в іноземній валюті прямо
встановлено рішенням господарського
суду м. Києва від 16.04.2014р. у справі
№910/2591/14 та презюмується колегією
суддів.

Що ж стосується доводів позивача щодо
відсутності у договорі іпотеки
визначених сторонами істотних умов
договору, колегія суддів погоджується
з місцевим господарським судом, який
зазначив про відсутність підстав для
визнання недійсним договору іпотеки з
цих мотивів.

Так, статтею 638 Цивільного кодексу
України передбачено, що істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Частино 1 ст. 18 Закону України «Про
іпотеку» іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню. Іпотечний
договір повинен містити такі істотні
умови: 1) для іпотекодавця та
іпотекодержателя - юридичних осіб
відомості про: для резидентів -
найменування, місцезнаходження та
ідентифікаційний код в Єдиному
державному реєстрі юридичних та
фізичних осіб - підприємців; 2) зміст та
розмір основного зобов'язання, строк і
порядок його виконання та/або
посилання на правочин, у якому
встановлено основне зобов'язання; 3)
опис предмета іпотеки, достатній для
його ідентифікації, та/або його
реєстраційні дані; 4) посилання на
видачу заставної або її відсутність.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що
у разі відсутності в іпотечному
договорі однієї з вказаних вище
істотних умов він може бути визнаний
недійсним на підставі рішення суду.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено
підстави недійсності правочину, серед
яких, 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 цього кодексу передбачено,
що правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.2013 № 11
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
зокрема у п. 2, господарським судам
надані такі роз'яснення: «Правочин може
бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Загальні
підстави і наслідки недійсності
правочинів (господарських договорів)
встановлені статтями 215, 216 ЦК України,
статтями 207, 208 ГК України. Правила,
встановлені цими нормами, повинні
застосовуватися господарськими судами
в усіх випадках, коли правочин вчинений
з порушенням загальних вимог частин
першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК
України і не підпадає під дію інших
норм, які встановлюють підстави та
наслідки недійсності правочинів,
зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК
України, абзацу другого частини шостої
статті 29 Закону України "Про
приватизацію державного майна",
частини другої статті 20 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 71 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Так само за загальним правилом не є
підставою для визнання недійсним
відсутність у договорі істотних умов.
На виняток з цього правила відсутність
у договорі оренди землі хоча б однієї з
істотних умов є підставою для визнання
його недійсним (частина друга статті 15
Закону України "Про оренду землі"). При
цьому вирішуючи спір про визнання
договору оренди землі недійсним у
зв'язку з відсутністю в ньому
передбаченої частиною першою статті 15
названого Закону істотної умови суд
має застосовувати цю ж норму у
редакції, що була чинною на момент
укладення договору, а не на момент його
державної реєстрації».

Як вбачається зі спірного договору
іпотеки (а.с. 13-38, т.1), сторонами у ньому
зазначено свої реквізити (преамбула
договору іпотеки), з указівкою на
найменування, місцезнаходження та
ідентифікаційний код в Єдиному
державному реєстрі юридичних та
фізичних осіб - підприємців, узгоджено
відомості про основне зобов'язання, про
предмет іпотеки, його опис, площа,
адреса знаходження, правовий статус,
заставна вартість предмету іпотеки
тощо. У договорі також сторонами
узгоджено обсяг кредитних зобов'язань
боржника, за якими відповідає
іпотекодавець, права та обов'язки
сторін, обумовлені випадки звернення
стягнення на предмет іпотеки.
Сторонами також узгоджено, що на момент
укладення договору заставна не
випускалась. До вказаного договору
сторонами вносились зміни, відповідно
до договорів про внесення змін до
Іпотечного договору, які укладались
саме за формою Іпотечного договору.

Крім того, звертаючись з позовом про
визнання договору іпотеки від 08.09.2008 р.
недійсним, позивач обґрунтовував свої
вимоги ще і тим, що оскаржуваний
договір іпотеки зі сторони банку
підписано директором товариства з
перевищенням наданих йому повноважень,
оскільки відповідно до п.п. 22 п. 10.19
Статуту позивача до компетенції
загальних зборів належить прийняття
рішення про вчинення значного
правочину, якщо ринкова вартість майна,
робіт або послуг, що є предметом такого
правочину, перевищує 25 відсотків
вартості активів за даними останньої
річної фінансової звітності
товариства. Позивач стверджує, що сума
кредиту, який забезпечений іпотекою
значно перевищує вартість майна та
активів позивача, при цьому, рішення
про вчинення правочину щодо передання
в іпотеку майна загальними зборами
акціонерів не приймалося.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції та вважає ці доводи
безпідставними, оскільки позивач
посилається на положення Статуту в
редакції, затвердженій протоколом
загальних зборів акціонерів №01/11 від
27.04.2011 р. Згідно Статуту ТОВ "Азов-2000", в
редакції затвердженій рішенням зборів
№ 01/08 від 31.07.2008 р., яка була чинною на
час укладення договору іпотеки від
08.09.2008 р., до виключної компетенції
загальних зборів акціонерів не
відносилося прийняття рішення про
вчинення правочину щодо передання в
іпотеку майна, а також відсутні
вказівки стосовно будь-яких сум таких
договорів. При цьому пункт 11.3.15 Статуту
(в редакції на дату укладення договору
іпотеки) передбачає повноваження
директора без обмежень приймати
рішення про отримання кредитів та
позик, надання поручительств,
здійснення уступки вимоги та переводу
боргу.

Що ж до посилань апелянта на порушення
господарським судом Запорізької
області норм процесуального права,
зокрема, щодо того, що судом першої
інстанції, незважаючи на подане
позивачем клопотання про відкладення
справи у зв'язку з неможливістю бути
присутнім в судовому засіданні, було
розглянуто справу та прийнято рішення
за відсутності представника позивача,
колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається
неодноразові звернення позивача з
клопотаннями про відкладення розгляду
даної справи (16.04.2014р вх. № 09-06/8158;
23.09.2014р. № 09-06/20159 ) у зв'язку з зайнятістю
його представника в іншому судовому
процесі, проте, без належних доказів в
обґрунтування причин відкладення.

Втім, колегія суддів зазначає, що
надання повноважень на представництво
інтересів сторін в процесі не обмежено
будь-яким колом осіб. Позивач не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь в
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами
першою-п`ятою статті 28 ГПК України.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 17.04.2014р.
розгляд справи відкладався, позивачу
надавалась можливість з`явитись в
наступне судове засідання для надання
пояснень щодо своєї позиції по справі.

Отже, доводи викладені в апеляційній
скарзі, зокрема і щодо порушення
місцевим господарським судом норм
процесуального права, не знайшли свого
підтвердження в матеріалах даної
справи та спростовуються нормами
чинного законодавства.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи
та норми права, колегія суддів дійшла
висновку про відповідність
оскаржуваного рішення нормам чинного
законодавства та матеріалам справи на
підставі чого, рішення господарського
суду Запорізької області у справі №
908/911/14 слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу позивача - без
задоволення.

На підставі викладеного, керуючись 99,
101, 102, п. 1, ст. 103, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду,
одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 24.09.2014р. по
справі №908/911/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 14.11.2014
року.

Головуючий суддя
В.О. Фоміна

Суддя
О.О. Крестьянінов

Суддя
О.В. Шевель