м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
до Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
про стягнення 25 510,10 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники учасників судового
від позивача: не з'явився;
від відповідача: не з'явився;
від третьої особи: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «УНІКА» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «СТАТУС» (далі -
відповідач) про стягнення 34 402,48 грн.
Також позивач просить суд покласти на
відповідача витрати по сплаті судового
збору в сумі 1 827,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що 11.04.2013 р. між
позивачем та ОСОБА_2 було укладено
договір № 001357/4002/0000177 добровільного
комплексного страхування на
транспорті щодо автомобіля «Hyundai Elantra»,
реєстраційний номер НОМЕР_1. 28.11.2013 р. в
місті Києві по вулиці Бориспільська -
дорожньо-транспортна пригода за участю
застрахованого автомобіля «Hyundai Elantra»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, під
керуванням п. Дядік Г.В., та
транспортного засобу «Citroen Berlingo»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
керуванням п. Калінова Р.В., який в
подальшому постановою Дарницького
районного суду м. Києва від 27.12.2013 р. у
визнаний винним в порушенні ПДР
України. З урахуванням зазначеного,
позивач виплатив 34 902,48 грн. страхового
відшкодування шляхом їх перерахування
на рахунок ТОВ «Автоком Кузовний
Ремонт», що мало здійснювати ремонт
автомобіля, на підставі платіжного
доручення № 046140 від 26.12.2013 р. Враховуючи
те, що цивільна відповідальність
власника транспортного засобу «Citroen
Berlingo», реєстраційний номер НОМЕР_2, була
застрахована відповідачем за полісом
АС № 240555, позивач звернувся до
відповідача з вимогою про виплату
страхового відшкодування, яка останнім
була залишена без задоволення, у
зв'язку з чим позивач вирішив
звернутись до суду з даним позовом для
захисту своїх прав та законних
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.07.2014 р. порушено провадження
Господарського процесуального кодексу
України залучено до участі в справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_1, розгляд
справи призначено на 05.08.2014 р.
Також, в порядку підготовки справи до
розгляду судом здійснено запит до
Моторного (транспортного) страхового
бюро України щодо надання інформації
та належним чином завіреної копії
полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів серії АС № 240555.
22.07.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
Моторного (транспортного) страхового
бюро України надійшла Інформація з
єдиної централізованої бази даних
МТСБУ, відповідно до даних якої за
полісом серії АС № 240555 страховою
компанією є ПрАТ «СК «Статус», ліміт по
життю та здоров'ю складає 100 000,00 грн., по
майну - 50 000,00 грн., франшиза становить
500,00 грн., строк дії поліса з 04.07.2013 р. по
У судовому засіданні 05.08.2014 р.
представником позивача позов
підтримано в повному обсязі та надано
для долучення до матеріалів справи
документи на виконання вимог ухвали
господарського суду міста Києва про
порушення провадження у справі №
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 05.08.2014 р. згідно з ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи відкладено на
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 08.09.2014 р., у зв'язку
з відпусткою судді Ломаки В.С., справу №
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 р. суддею Любченко М.О.
провадження та призначено її до
розгляду на 07.10.2014 р.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 07.10.2014 р., у зв'язку
з виходом судді Ломаки В.С. з відпустки,
судді Ломаці В.С.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.10.2014 р. суддею Ломакою В.С.
провадження та призначено її до
розгляду на 07.10.2014 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.10.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 28.10.2014 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.10.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 12.11.2014 р.
12.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшла клопотання про
розгляд справи без участі його
представника та заява про зменшення
розміру позовних вимог, відповідно до
якої він просить стягнути з
відповідача суму шкоди в розмірі 25 510, 10
грн. та сплачений судовий збір. Вказана
заява мотивована тим, що відповідно
Звіту про оцінку вартості матеріальної
шкоди № 09С/12/13 від 08.12.2013 р. вартість
матеріального збитку, який завдано т.з.
марки «Hyundai», д.н. НОМЕР_1 складає 25 510, 10
Представники учасників судового
процесу в судове засідання 12.11.2014 р. не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представників
учасників судового процесу не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 12.11.2014 р. судом
було прийнято до розгляду заяву
позивача про зменшення розміру
позовних вимог, у зв'язку з чим вони
розглядаються в її редакції та
відповідно має місце нова ціна позову.
У судовому засіданні 12.11.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -
11.04.2013 р. між позивачем та ОСОБА_2 було
укладено договір добровільного
комплексного страхування на
транспорті № 001357/4002/0000177 (далі - Договір)
щодо автомобіля «Hyundai Elantra»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року
Відповідно до п. 1.3. Договору до
страхових ризиків віднесено - повне
КАСКО (ДТП, ПДТО, Пожежа, Стихійні лиха,
Згідно з п. 1.3.4 Договору страхова сума
складає - 82 000,00 грн.
Строк дії Договору з 22.04.2013 р. по 21.04.2014 р.
Відповідно до п. 1.6. Договору територія
Пунктом 1.8. Договору його сторони
визначили, що відшкодування збитків
здійснюється без урахування зносу
деталей, що замінюються при ремонті.
З матеріалів справи вбачається, що
28.11.2013 р. приблизно о 19:00 год. в місті
Києві по вулиці Бориспільська -
дорожньо-транспортна пригода за участю
транспортного засобу «Citroen Berlingo»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
керуванням п. Калінова Р.В., який не
врахував дорожню обстановку, при
виникненні небезпеки не вжив заходів
для зменшення швидкості аж до зупинки
транспортного засобу або безпечного
об'їзду, внаслідок чого здійснив
зіткнення з застрахованим автомобілем
«Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_1,
під керуванням п. Дядік Г.В.
Постановою Дарницького районного суду
(№ 3/753/8502/13) ОСОБА_1 визнаний винним в
порушенні ПДР України та притягнутий
до адміністративної відповідальності.
Суд враховує, що одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів (п. 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1427
від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року та юрисдикцію Європейського суду
Відповідно до Полісу серії АС № 240555
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, цивільна правова
відповідальність ОСОБА_1 (автомобіль
«Citroen Berlingo», реєстраційний номер
НОМЕР_2) була застрахована у ПрАТ «СК
«Статус», на строк з 04.07.2013 р. по 03.07.2014 р.
з встановленим розміром франшизи - 500,00
грн. та лімітом відповідальності
страховика - 50 000,00 грн. за шкоду
Відповідно до Довідки МДТП ВДАІ
Дарницького РУ № 9309355 від 02.12.2013 р.
внаслідок зазначеної ДТП автомобіль
«Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_1,
отримав пошкодження задньої правої та
задньої центральної частин, а саме:
заднього бамперу, кришки багажника,
заднього правого стопа, заднього
правого крила та задньої панелі.
30.11.2013 р. п. Дядік Г.В. звернувся до
позивача з заявою на виплату
страхового відшкодування, шляхом
перерахування останнього на рахунок
Відповідно до рахунку-фактури № КР-0000980
від 05.12.2013 р., складеного Товариством з
обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ
КУЗОВНИЙ РЕМОНТ» на підставі
Калькуляції Audatex від 13.12.2013 р. № КР-0000980,
відновлювальний ремонт автомобіля
«Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_1
мав скласти 37 398,89 грн. (без ПДВ).
08.12.2013 р. на замовлення позивача було
складено Звіт про оцінку вартості
матеріальної шкоди № 09С/12/13, відповідно
до якого визначено, що вартість
матеріального збитку, який завдано т.з.
марки «Hyundai», д.н. НОМЕР_1, складає 25 510, 10
24.12.2013 р. позивач склав Аварійний
сертифікат, яким визначено, що: на
момент настання випадку
страхувальником було заявлено
пошкодження датчику паркувальної
системи заднього бамперу (деформація),
який відповідно до умов страхування ТЗ
п. 1.2. не застраховано; газобалонне
обладнання, яке встановлено на ТЗ не
застраховано відповідно до умов
Договору страхування ТЗ п. 1.2., у зв'язку
з чим з рахунку вирахувано вартість
датчика паркувальної системи та
вартість робіт по демонтажу
газобалонного обладнання, та
визначено, що вартість
відновлювального ремонту автомобіля
складатиме 35 988, 89 грн.
24.12.2013 р. позивач затвердив Страховий
акт № 00131338, відповідно до якого розмір
страхового відшкодування складає 34 902,48
грн., розрахованого як різниця між
сумою визначеного в Аварійному
сертифікаті розміру відновлювального
ремонту та сумою франшизи в розмірі 1 086,
Платіжним дорученням № 046140 від 26.12.2013 р.
позивач перерахував 34 902,48 грн. на
рахунок ТОВ «Автоком кузовний ремонт»
з призначенням платежу: «Страхове
відшкодування зг.дог. № 001357/4002/0000177 від
11/04/2013 р. Без ПДВ. ОСОБА_2, Д.Н. АА 7258 СМ».
13.01.2014 р. Листом вих. № 188 позивач
на виплату страхового відшкодування (в
порядку регресу) на суму 34 902,48 грн., яка
отримана відповідачем 17.01.2014 р., що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
Оскільки відповідачем вимоги позивача
не були задоволені, він вирішив
звернутись з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
Частинами першою та другою статті 1187 ЦК
України передбачено, що джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 ЦК України шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується
на загальних підставах, а саме шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, за змістом вказаних норм, у
відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.
Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена
у судовому порядку, а його
відповідальність застрахована
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.
Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої
експертизи та оцінки дорожніх
транспортних засобів, затвердженої
спільним наказом Міністерства юстиції
України та Фонду державного майна
України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092,
відновлювальний ремонт - комплекс
операцій щодо відновлення справності
або роботоздатності колісних
транспортних засобів чи його
складника(ів) та відновлення їхніх
ресурсів, а вартість відновлювального
ремонту дорожнього транспортного
засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це
грошові витрати, необхідні для
відновлення пошкодженого,
розукомплектованого колісних
транспортних засобів.
Системне тлумачення наведених вище
положень чинного законодавства дає
підстави вважати, що в разі пошкодження
транспортного засобу розмір шкоди,
завданої транспортному засобу, що
підлягає відшкодуванню страховиком,
визначається виходячи з оцінки
вартості витрат, які несе власник
пошкодженого транспортного засобу при
здійсненні його відновлювального
Як наголосив Вищий господарський суд
України в постановах від 04.12.2012 р. у
справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у
справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону
України «Про страхування» не містять
положень, які б зобов'язували
страховика визначати розмір
страхового відшкодування з
урахуванням лише автотоварознавчої
експертизи (дослідження), проведеної
оцінювачем чи суб'єктом оціночної
діяльності, та на підставі лише звіту
про оцінку КТЗ. Натомість положеннями
статті 25 Закону України «Про
страхування» передбачено, що
здійснення страхових виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
При визначенні розміру страхового
відшкодування, що підлягає виплаті
страхувальнику, позивач не керувався
нормами Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів» з
огляду на наявність укладеного між ним
та ОСОБА_2 Договору, який не визначає
необхідності встановлювати розмір
страхового відшкодування лише шляхом
проведення експертного дослідження.
Разом з цим, позивач і не повинен був
керуватися положеннями вказаного
закону, оскільки цей закон регулює
відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів. Натомість
відносини позивача і його
страхувальника, що склались на
підставі договору добровільного
страхування транспортного засобу, є
добровільним страхуванням, яке
відповідно до ст. 6 Закону здійснюється
на основі договору між страхувальником
і страховиком. Загальні умови і порядок
здійснення добровільного страхування
визначаються правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог цього Закону.
Конкретні умови страхування
визначаються при укладенні договору
страхування відповідно до
Зазначена правова позиція також
відображена в постанові Вищого
господарського суду України від 07.08.2014
наголошується на тому, що Закон України
«Про страхування» не містить положень,
які б покладали на страховика за
договором добровільного страхування
обов'язок здійснювати проведення
суб'єктами оціночної діяльності оцінки
заподіяної шкоди, завданої при ДТП
транспортному засобу, та які б ставили
необхідність відшкодування шкоди у
залежність від проведення такої
оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України
особа не може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї.
Разом з цим, частина друга статті 7
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні», яка визначає
випадки, коли проведення оцінки майна є
обов'язковим, такого обов'язку щодо
оцінки, на страховика, який уклав
договір добровільного страхування,
З матеріалів справи вбачається, що
позивачем відповідно до страхового
акту було вирішено виплатити страхове
відшкодування на користь
страхувальника в сумі 34 902,48 грн.,
виходячи з фактичних витрат, у зв'язку з
проведенням відновлювального ремонту
спірного автомобіля.
Так, відповідно до Платіжного
доручення № 046140 від 26.12.2013 р. позивач
сплатив страхувальнику страхове
відшкодування у сумі 34 902,48 грн.
Обсяг та види оплачених ремонтних
робіт узгоджуються з отриманими в
дорожньо-транспортної пригоди
пошкодженнями і протилежного суду не
У свою чергу, як наголошує на тому Вищий
господарський суд України у своїх
постановах при розгляді справ даної
категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у
справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22,
від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про
оцінку транспортного засобу є лише
попереднім оціночним документом, в
якому зазначається про можливу, але не
кінцеву суму, що витрачена на
відновлення транспортного засобу.
Реальним же підтвердженням виплати
суми страхового відшкодування
страхувальнику, є саме платіжне
доручення.

Таким чином, на підставі встановлених
судом обставин, слід дійти висновку, що
до позивача дійсно перейшло право
вимоги до відповідача на суму 34 902,48
грн., згідно зі ст. 993 ЦК України, ст.
27 Закону України «Про страхування» та
ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Як зазначалось вище, під час
провадження у даній справі позивач
зменшив позовні вимоги та вирішив
просити стягнути з відповідача
страхове відшкодування в розмірі, який
відповідає висновкам, наведеним у
Звіті про оцінку вартості матеріальної
шкоди № 09С/12/13 від 08.12.2013
р., а саме 25 510, 10 грн.

Вищий господарський суд України у
постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11
наголосив, що чинним цивільним
законодавством не визначений строк
виконання одним страховиком
зобов'язання по відшкодуванню іншому
страховику шкоди в порядку регресу,
однак, цей строк пов'язаний з моментом
пред'явлення відповідною особою (в
даному випадку страховиком) зворотної
(регресної) вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України
передбачено, що у разі, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк з
дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача з
регресними вимогами, однак вони не були
задоволені в добровільному порядку.

Відповідно до статті 27 Закону України
«Про страхування» та статті 993 ЦК
України до страховика, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних затрат переходить право
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України
передбачено, що особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Крім того, статтею 38 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено право страховика
після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов.

Отже, відповідно до наведених вимог
закону позивач після виплати
страхового відшкодування отримав
право зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання
позивачем свого зобов'язання за
договором добровільного страхування у
нього виникло право подати регресний
позов до суду.

Вказана правова позиція наведена
Верховним Судом України в постанові
від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка
прийнята за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, і
відповідно до ст. 111-28 ГПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Також, правова позиція відносно того,
що саме з моменту виконання позивачем
свого зобов'язання за договором
добровільного страхування у нього
виникло право подати регресний позов
до суду, викладена в постанові
Верховного Суду України від 27.03.2012 р. №
3-20гс12 у справі № 58/168.

Крім того, в постанові Верховного Суду
України від 12.03.2012 р. № 3-12гс12 у справі №
53/128 наголошено, що норма статті 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачає
наявність права у страховика на
пред'явлення регресного позову, а не
відсутність такого права. Аналогічну
правову позицію про те, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних витрат
переходить право регресу, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки, викладено у постанові
Верховного Суду України від 07.11.2011 р. у
справі № 3-118гс11.

При цьому, необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 12.1. Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
підпункту.

Відповідно до Полісу серії АС № 240555,
розмір франшизи становить 500,00 грн., у
зв'язку з чим відповідач мав
відшкодувати позивачу 34 402,48 грн.

Водночас, оскільки в даній справі
позивач заявив до стягнення 25 510, 10 грн.,
позовні вимоги підлягають задоволенню
у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
відсутності зобов'язання перед
позивачем щодо сплати спірної суми
боргу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено обґрунтованість позовних
вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «СТАТУС» (02218, місто Київ,
вулиця Райдужна, будинок 59-Б, офіс 3, ) на користь Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «УНІКА» (01032, місто Київ,
вулиця Саксаганського, будинок 70-А, ) суму страхового
відшкодування у розмірі 25 510 (двадцять
п'ять тисяч п'ятсот десять) грн. 10 коп. та
1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. витрат по сплаті судового
збору.

3. Після вступу рішення в законну
силу видати наказ.

4. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.11.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака