ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року Справа № 910/1742/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Козир Т.П.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Науково-виробниче підприємство
"Більшовик"на рішення та
постановуГосподарського суду міста
Києва від 07.04.2014 Київського
апеляційного господарського суду від
13.08.2014у справі№ 910/1742/14Господарського
судуміста Києваза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Далгакиран компресор
Україна"доПублічного акціонерного
товариства "Науково-виробниче
підприємство "Більшовик"проповернення
компресора повітряного гвинтового DVK 150
та стягнення 382118,37 грн.за участю
представників сторін:

позивача: Орищенко Л.І., дов. від
01.07.2014;

відповідача: Михалюк К.О., дов. від
22.10.2014; Споденюк І.О., дов. від 20.08.2014;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
міста Києва від 07.04.2014 у справі № 910/1742/14
(суддя Ковтун С.А.) позов вимоги
задоволено частково. Суд стягнув з
відповідача на користь позивача 9418,37
грн пені, 82215,00 грн штрафу, 56164,18 грн 28%
річних, а також зобов'язав відповідача
повернути позивачу компресор
повітряний гвинтовий DVK 150 протягом 10
днів з дня набрання рішенням законної
сили. В іншій частині позову
відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
13.08.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Майданевич А.Г.,
судді - Лобань О.І., Федорчук Р.В.)
рішення Господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 у справі № 910/1742/14
залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення з нього на користь позивача
9418,37 грн пені, 82215,00 грн штрафу, 56164,18 грн
28% річних.

Відзив на касаційну скаргу не
надходив, що не є перешкодою для суду
касаційної інстанції переглянути в
касаційному порядку оскаржувані
судові рішення.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено, що між позивачем
(Продавець) та відповідачем (Покупець)
17.07.2012 укладений договір
купівлі-продажу №192/2012, за умовами
якого Продавець зобов'язався передати
у власність Покупця в обумовлені
строки товар, а Покупець зобов'язався
прийняти товар (компресор повітряний
гвинтовий DVK 150 вартістю 274050,00 грн з ПДВ)
і сплатити за нього його вартість
згідно з умовами договору.

Розділом 2 договору визначено
ціну товару та порядок розрахунків, а
саме: Покупець оплачує авансовий
платіж в розмірі 20% від вартості товару,
що складає 54810,00 грн, протягом 5 робочих
днів з дня підписання договору, решту
платежу, що складає 80% вартості товару в
сумі 219240,00 грн, Покупець сплачує у
чотири етапи рівними сумами: 54810,00 грн. -
протягом 30 календарних днів з дня
передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару;
54810,00 грн. - протягом 60 календарних днів
з дня передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару;
54810,00 грн протягом 90 календарних днів з
дня передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару;
54810,00 грн. протягом 120 календарних днів з
дня передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару.

Товар за цим договором повинен
бути поставлений не пізніше 60 робочих
днів з моменту здійснення першого
платежу Покупцем. Датою поставки
вважається дата видаткової накладної
на передачу товару (п. 3.2 договору).

Згідно з п. 3.3 договору, товар
переходить у власність Покупця з
моменту його повної оплати.

На виконання умов договору
позивач передав, а відповідач отримав
компресор повітряний гвинтовий DVK 150
вартістю 274050,00 грн. (видаткова накладна
від 11.09.2012 №2554, довіреність від 10.09.2012 №
952).

Судами досліджено, що зважаючи на
умови договору, товар мав бути повністю
оплачений відповідачем до 08.01.2013, однак
відповідач в зазначений строк не
сплатив повної вартості товару, чим
порушив умови розділу 2 договору.

Так, відповідач сплатив за товар
лише 119810,00 грн, а тому у нього
утворилась заборгованість в сумі 154240,00
грн, що і стало підставою для звернення
позивача до суду з даним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач, як вірно зазначив суд першої
інстанції послався на наявність
обставин для стягнення з відповідача
пені в сумі 9418,37 грн, 28% річних в сумі
56164,18 грн, штрафу в сумі 82215,00 грн,
збитків в сумі 75258,00 грн та курсової
різниці в сумі 216062,82 грн. Крім того,
позивач просив суд прийняти рішення
про зобов'язання повернути йому
компресор повітряний гвинтовий DVK 150.

Здійснюючи розгляд справи,
місцевий господарський суд, з яким
погодився суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про часткове
задоволення позову, зокрема, про
зобов'язання відповідача повернути
позивачу компресор повітряний
гвинтовий DVK 150 протягом 10 днів з дня
набрання рішенням законної сили, а
також про стягнення з відповідача 9418,37
грн пені, 82215,00 грн штрафу, 56164,18 грн 28%
річних. В частині позовних вимог щодо
стягнення збитків судом відмовлено з
огляду на те, що позивачем не доведено
факт понесення витрат, втрат або
пошкодження майна, не одержання
доходів, які одержав би у разі
належного виконання зобов'язання
відповідачем. Відносно позовної вимоги
про стягнення курсової різниці, суди
також визнали її такою, що не підлягає
задоволенню, з огляду на таке.

Пунктом 2.3 договору передбачено
право позивача вимагати стягнення
вартості товару з урахуванням курсу
гривні по відношенню до Євро на день
оплати.

Застосування вищезазначеного
положення договору можливо у випадку,
якщо обраний позивачем спосіб захисту
своїх прав був би пов'язаний з
примусовим виконанням відповідача
обов'язку за договором - стягнення
вартості товару. Натомість, позивачем
заявлена позовна вимога про повернення
товару, яка пов'язана з відмовою від
договору і спрямована на припинення
між сторонами правовідношення
купівлі-продажу.

Зважаючи на наведене, положення п. 2.3
договору при обраному позивачем
способі захисту своїх прав не можуть
бути застосовані в силу відсутності
вимоги про стягнення вартості товару,
складовою частиною якої є зміна
курсової різниці валют, а тому позовна
вимога про стягнення курсової різниці
задоволенню не підлягає.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків (ст. ст. 11, 626
ЦК України), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до договору (ст. 526 ЦК
України), а одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається
(ст. 525 ЦК України).

Умовами ст. 611 ЦК України
визначено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст.
216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні
санкції, до яких віднесено штраф та
пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється
законом, а в разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в передбаченому
договором розмірі. При цьому розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або в певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст.
231 ГК України, ст. 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та ч. 6
ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст. 627 ЦК України, коли
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
ст. 61 Конституції України, оскільки
згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф
є формами неустойки, а відповідно до ст.
230 ГК України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій.

Даної правової позиції дотримується
Верховний Суд України (постанова від
09.04.2012 у справі № 20/246-08).

Пунктом 6.2 договору визначено, що
у разі прострочення оплати товару
Покупець зобов'язаний сплатити
Продавцю пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення.

За умовами 6.3 договору, у разі
прострочення оплати товару більш ніж 10
днів Покупець зобов'язаний сплатити
Продавцю штраф у розмірі 10 відсотків
від несплаченої частини вартості
товару. У разі прострочення оплати
товару більш ніж 20 днів, Покупець
зобов'язаний сплатити Продавцю штраф у
розмірі 20 відсотків від несплаченої
частини вартості товару. У разі
прострочення оплати товару більш ніж 30
днів, Покупець зобов'язаний сплатити
Продавцю штраф у розмірі 50 відсотків
від несплаченої частини вартості
товару.

Частиною 5 ст. 694 ЦК України визначено,
що якщо покупець прострочив оплату
товару, на прострочену суму
нараховуються проценти відповідно до
статті 536 цього Кодексу від дня, коли
товар мав бути оплачений, до дня його
фактичної оплати.

Відповідно до п. 6.5 договору, у випадку
прострочення оплати товару Покупець
зобов'язаний сплатити Продавцю
відсотки за неправомірне користування
грошовими коштами в розмірі 28
відсотків річних з неоплаченої частини
вартості товару.

Отже, умовами договору передбачено
правові наслідки порушення
відповідачем строків оплати товару.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суди попередніх інстанцій дали
належну оцінку обставинам справи і, з
урахуванням вимог вищенаведених норм
чинного законодавства України, дійшли
правильного висновку про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
в частині стягнення з відповідача 9418,37
грн пені, 82215,00 грн штрафу, 56164,18 грн 28%
річних.

Щодо позовних вимог про
повернення компресора повітряного
гвинтового DVK 150, попередні судові
інстанції, керуючись положеннями ст. 334,
697 ЦК України, а також враховуючи зміст
договору купівлі-продажу №192/2012 та
наявні матеріали справи, обґрунтовано
зазначили про підставність заявленого
позову в цій частині.

До того ж, відповідач в касаційній
скарзі не оскаржує судові рішення
попередніх інстанцій в цій частині.

Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

Колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що
вищезазначені висновки судів першої та
апеляційної інстанцій відносно
часткового задоволення позовних вимог,
зроблені з дотриманням вимог ст. ст. 43,
47, 43 ГПК України щодо повного та
всебічного дослідження фактичних
обставин справи і перевірки їх
наявними доказами з урахуванням
визначених меж позовних вимог та
правильного застосування
законодавства під час розгляду справи.

Переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази (ст. 1117
ГПК України).

Стосовно посилання скаржника в
касаційній скарзі, що судами
безпідставно не застосовано позовну
давність до даних правовідносин, про
яку заявлено на стадії апеляційного
перегляду рішення суду першої
інстанції, колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає,
що ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачена
можливість застосування позовної
давності, у тому числі й спеціальної,
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до прийняття рішення судом.

В суді апеляційної інстанції заявити
про сплив позовної давності може
сторона у спорі, яка доведе
неможливість подання відповідної
заяви в суді першої інстанції, зокрема
у разі, якщо відповідну сторону не було
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду справи місцевим
господарським судом.

Апеляційним господарським судом
не встановлено наявність обставин не
повідомлення належним чином про час і
місце розгляду справи місцевим
господарським судом. До того ж, під час
розгляду справи в суді першої
інстанції, представником відповідача
(гр. ОСОБА_7), який приймав участь в
судових засіданнях (03.03.2014, 20.03.3014) на
підставі довіреності від 15.11.2013 № Д-12/11
заявлялись клопотання, надавались до
матеріалів справи додаткові документи.
В засідання Господарського суду міста
Києва 07.04.2014, представник відповідача
не з'явився та не повідомив про причини
неявки.

Наказ відповідача від 19.03.2014 про
скасування довіреності на
представництво ПАТ "НВП "Більшовик" в
судах, видану гр. ОСОБА_7 про який
останнє згадує в касаційній скарзі,
матеріали справи не містять.

Інші доводи скаржника фактично
зводяться до оцінки доказів та
переоцінки обставин справи, що не є
компетенцією касаційної інстанції, з
огляду на приписи ст.ст. 1115, 1117 ГПК
України.

Враховуючи межі перегляду справи
в суді касаційної інстанції та
повноваження останнього, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані судові рішення
відповідають вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Науково-виробниче підприємство
"Більшовик" залишити без задоволення, а
рішення Господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 13.08.2014 у справі
№ 910/1742/14 - без змін.

Головуючий суддя
Л.Б.
ІВАНОВА

Судді
Л.А.
ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР