м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 62/86 05.11.14
За позовом Заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України
до Федерації професійних спілок
України та Малого багатогалузевого
приватного підприємства "Оста"
про визнання права власності,
недійсним договору та витребування
Суддя Нечай О.В.
Представники учасників судового
від позивача: Сіднєнко О.Л., за
від відповідача - 1: Хоменко А.В., за
від відповідача - 2: не з'явився
від прокуратури: Греськів І.І.,
посвідчення № 002668.
СПРАВИ:
Заступник прокурора міста Києва
в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України звернувся до
господарського суду м. Києва з позовом
до Федерації професійних спілок
України та Малого багатогалузевого
приватного підприємства "Оста" про
визнання права власності, недійсним
договору та витребування майна.
Ухвалою господарського суду
міста Києва від 07.09.2011 р. було порушено
провадження у справі № 62/86.
Рішенням господарського суду
міста Києва 04.11.2011 р. позов задоволено
повністю, визнано недійсним з моменту
укладення підписаний 26.05.2004 р. між
Федерацією професійних спілок України
та Малим багатогалузевим приватним
підприємством «Оста» договір
купівлі-продажу майнового комплексу
загальною площею 1040,8 кв.м, розташований
за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська,
85/79, визнано за державою в особі Фонду
державного майна України право
власності на майновий комплекс
загальною площею 1040,8 кв.м, розташований
за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська,
85/79, витребувано у власність держави в
особі Фонду державного майна України з
незаконного володіння Малого
багатогалузевого приватного
підприємства «Оста» майновий комплекс
загальною площею 1040,8 кв.м, розташований
за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська,
85/79, стягнуто з Федерації професійних
спілок України на користь Державного
бюджету України витрати по сплаті
державного мита в сумі 5000,00 грн.,
стягнуто з Федерації професійних
спілок України на користь Державного
бюджету України витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в сумі 118,00 грн.,
стягнуто з Малого багатогалузевого
приватного підприємства «Оста» на
користь Державного бюджету України
витрати по сплаті державного мита в
сумі 5000,00 грн., стягнуто з Малого
багатогалузевого приватного
підприємства «Оста» на користь
Державного бюджету України витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в сумі 118,00 грн.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 09.07.2014 р.
апеляційна скарга Малого
багатогалузевого приватного
підприємства «Оста» на рішення
господарського суду міста Києва від
04.11.2011 р. у справі № 62/86 задоволена,
рішення господарського суду міста
Києва від 04.11.2011 р. у справі № 62/86
скасовано, прийнято нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 02.09.2014 р. касаційну скаргу
заступника прокурора міста Києва
задоволено частково, рішення
господарського суду міста Києва від
04.11.2011 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
09.07.2014 р. у справі № 62/86 скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Згідно з розпорядженням керівника
апарату господарського суду міста
Києва № 04-23/742 від 04.09.2014 р. призначено
повторний автоматичний розподіл
справи № 62/86, за результатами якого
справу № 62/86 передано на розгляд судді
Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 р. справа № 62/86 була
прийнята до провадження суддею Нечаєм
О.В., розгляд справи призначено на 15.10.2014
р.

03.10.2014 р. до відділу діловодства
господарського суду міста Києва від
Київського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
надійшла відповідь на судовий запит.

03.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача - 1 було
подано клопотання про ознайомлення з
матеріалами справи.

10.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником прокуратури були подані
письмові пояснення.

14.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача - 1 були
подані письмові пояснення, заява про
застосування строків позовної
давності та клопотання про припинення
провадження у справі.

У судове засідання 15.10.2014 р.
представники прокуратури та
відповідача - 1 з'явились, вимоги ухвали
господарського суду міста Києва від
08.09.2014 р. виконали.

У судове засідання 15.10.2014 р.
представники позивача та відповідача -
2 не з'явились, вимоги ухвали
господарського суду міста Києва від
08.09.2014 р. не виконали.

Враховуючи те, що представники
позивача та відповідача - 2 у судове
засідання 15.10.2014 р. не з'явились, а також
у зв'язку із невиконанням позивачем та
відповідачем - 2 вимог ухвали
господарського суду міста Києва від
08.09.2014 р., розгляд справи було
відкладено на 05.11.2014 р.

У судове засідання 05.11.2014 р. представник
позивача з'явився, надав суду свої
пояснення по суті спору, позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача - 1 у судове
засідання 05.11.2014 р. з'явився, надав суду
свої пояснення по суті спору, проти
задоволення позовних вимог
заперечував.

Представник відповідача - 2 у судове
засідання 05.11.2014 р. не з'явився.

Представник прокуратури у судове
засідання 05.11.2014 р. з'явився, надав свої
пояснення по суті спору, позов
підтримав.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.11.2003 р. Федерації професійних спілок
України (далі - відповідач - 1) Головним
управлінням комунальної власності м.
Києва виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) було видано
Свідоцтво про право власності, яким
посвідчено, що майновий комплекс
площею 1040,8 кв. м, що розташований по вул.
Вишгородській, 85/79 в м. Києві належить
відповідачу - 1.

Відповідно до змісту Свідоцтва про
право власності, до майнового
комплексу входять 9 будівель та споруд,
зазначених в додатку, а саме: корпус 6
площею 213,2 кв. м (літера А), корпус 5
площею 36,8 кв. м (літера Б), корпус 1
площею 97,4 кв. м (літера В), корпус 2
площею 97,2 кв. м (літера Г), корпус 3
площею 95,9 кв. м (літера Д), корпус 4
площею 97 кв. м (літера Е), корпус 7 площею
93,1 кв. м (літера С), будинок сауни площею
113,3 кв. м (літера Л), гараж площею 196,9 кв. м
(літера К).

З матеріалів справи вбачається, що
26.05.2004 р. між відповідачем - 1 (продавець)
та Малим багатопрофільним приватним
підприємством «Оста» (далі - відповідач
- 2, покупець) було укладено Договір
купівлі-продажу майнового комплексу,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрований в
реєстрі за номером 2251 (далі - Договір
купівлі-продажу), відповідно до умов
якого продавець продає (передає у
власність), а покупець купує (приймає)
майновий комплекс, розташований за
адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 85/79,
загальною площею 1040,8 кв. м., що
складається з перелічених вище
об'єктів.

За змістом п. 5 Договору купівлі-продажу
продаж об'єкту здійснюється по
договірній ціні, що складає 1 000 000,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог
прокурор посилається на ті обставини,
що нерухоме майно, яке відчужене
відповідачем - 1 відповідачу - 2 на
підставі Договору купівлі-продажу, є
державною власністю, внаслідок чого
розпорядження ним повинно було
відбуватись виключно за наявності
згоди Фонду державного майна України.
Приймаючи до уваги відсутність згоди
позивача на підписання спірного
договору, останній підлягає визнанню
недійсним в судовому порядку, а
нерухоме майно - поверненню у державну
власність.

Статтею 1 Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України» встановлено, що
майно та фінансові ресурси
підприємств, установ, організацій та
інших об'єктів союзного
підпорядкування, розташованих на
території України, є державною
власністю України.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України» Кабінету
Міністрів України, в основному до 1
жовтня 1991 року, забезпечити перехід
зазначених підприємств, установ та
організацій у відання органів
державного управління. Повністю
закінчити цю роботу до 1 грудня 1991 року.
Майно цих підприємств передати Фонду
державного майна.

На виконання Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, що
розташовані на території України»
Кабінет Міністрів України 24 вересня 1991
р. видав Постанову «Про заходи щодо
виконання Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, що
розташовані на території України» N 227
(далі - Постанова КМ № 227), якою
організацію роботи по переходу
підприємств, установ та організацій
союзного підпорядкування, що
розташовані на території України, у
віданні органів державного управління
України покладено на Урядову комісію,
створену розпорядженням Кабінету
Міністрів України від 11 вересня 1991 р. N
237, Фонд державного майна України та
органи державного управління України,
у відання яких переходять зазначені
підприємства.

У жовтні 1990 року відбувся XV з'їзд
профспілок України, який за рішенням
делегатів був перетворений в І
Установчий з'їзд незалежних профспілок
України та на якому було прийнято
Декларацію про утворення Федерації
незалежних профспілок України та
проголошено незалежність профспілок
України від державних і господарських
органів республіки та СРСР, відмову від
діяльності відповідно до Статуту
профспілок СРСР. На з'їзді також було
прийнято Положення про Федерацію
незалежних профспілок України,
затверджене рішенням З'їзду від 06.10.1990
р., яким було визначено її правовий
статус, організаційну структуру, права
та обов'язки, у тому числі і майнові, та,
зокрема, передбачено, що Рада Федерації
незалежних профспілок України є
правонаступником Укрпрофради, а
основні фонди, майно, які належали
Укрпрофраді і необхідні для виконання
цілей та завдань Федерації незалежних
профспілок України, становлять її
власність і охороняються законом.

Відповідно до ст. 86 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.

Право власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Власність в Україні виступає в таких
формах: приватна, колективна, державна.
Усі форми власності є рівноправними.
Відносини власності регулюються
Законом України "Про власність", цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно з ст. 87 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року соціалістичною
власністю є: державна (загальнонародна)
власність; колгоспно-кооперативна
власність; власність профспілкових та
інших громадських організацій. Держава
охороняє соціалістичну власність і
створює умови для її примноження. Ніхто
не має права використовувати
соціалістичну власність з метою
особистої наживи та в інших корисливих
цілях.

Відповідно до статті 97 Цивільного
кодексу Української РСР 1963 року
профспілкові та інші громадські
організації володіють, користуються і
розпоряджаються майном, що належить їм
на праві власності, відповідно до їх
статутів (положень). Право
розпорядження майном, що є власністю
профспілкових та інших громадських
організацій, належить виключно
профспілковим та іншим громадським
організаціям.

Статтею 98 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року встановлено, що
власністю профспілкових та інших
громадських організацій є майно,
необхідне їм для здійснення статутних
завдань.

Згідно із ст. 1 Закону Союзу Радянських
Соціалістичних Республік «Про
професійні спілки, права та гарантії
їхньої діяльності» професійна спілка
(профспілка) є добровільною
громадською організацією, яка об'єднує
трудящих, зв'язаних спільними
інтересами за родом їхньої діяльності
як у виробничій, так і в невиробничій
сферах, для захисту трудових і
соціально-економічних прав та
інтересів своїх членів.

Згідно з ч. 3 Закону Союзу Радянських
Соціалістичних Республік «Про
професійні спілки, права та гарантії
їхньої діяльності» профспілки є
незалежними у своїй діяльності від
органів державного управління,
господарських органів, політичних та
інших громадських організацій, вони їм
не підзвітні і не підконтрольні.
Забороняється будь-яке втручання,
спроможне обмежити права профспілок
або перешкодити їх здійсненню, якщо
інше не передбачено законом.

Частинами 1 та 2 ст. 20 Закону Союзу
Радянських Соціалістичних Республік
«Про професійні спілки, права та
гарантії їхньої діяльності» визначено,
що профспілки та їхні органи
відповідно до законодавства є
юридичними особами. Профспілки
володіють, користуються і
розпоряджаються майном та коштами, що
належать їм на правах власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
власність» право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном. Право
власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Кожен громадянин в Україні має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися майном особисто або
спільно з іншими. Власність в Україні
виступає в таких формах: приватна,
колективна, державна. Всі форми
власності є рівноправними.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
власність» суб'єктами права власності
в Україні визнаються: народ України,
громадяни, юридичні особи та держава.

Відповідно до частин 1 - 4 ст. 4 Закону
України «Про власність» власник на
свій розсуд володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном.
Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, що не суперечать
закону. Він може використовувати майно
для здійснення господарської та іншої
не забороненої законом діяльності,
зокрема передавати його безоплатно або
за плату у володіння і користування, а
також у довірчу власність іншим особам.
Всім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав. Держава
безпосередньо не втручається в
господарську діяльність суб'єктів
права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
«Про власність» суб'єктами права
колективної власності є трудові
колективи державних підприємств,
колективи орендарів, колективні
підприємства, кооперативи, акціонерні
товариства, господарські товариства,
господарські об'єднання, професійні
спілки, політичні партії та інші
громадські об'єднання, релігійні та
інші організації, що є юридичними
особами.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
власність» об'єктами права власності
громадських об'єднань, у тому числі
професійних спілок, благодійних та
інших громадських фондів, є майно
культурно-освітнього та оздоровчого
призначення, грошові кошти, акції, інші
цінні папери, жилі будинки, споруди
виробничого і невиробничого
призначення, обладнання, устаткування,
транспортні засоби та інше майно,
необхідне для забезпечення діяльності,
передбаченої їх статутами
(положеннями).

В свою чергу, статтею 31 Закону України
«Про власність» визначено, що до
державної власності в Україні належать
загально-державна (республіканська)
власність і власність
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальна власність).

Враховуючи положення вищевказаних
норм законодавства та беручи до уваги
правомірність набуття Федерацією
профспілок України майна в порядку
правонаступництва від колишньої Ради
профспілок України та Загальної
Конфедерації Профспілок СРСР, в тому
числі майна, набутого за рахунок
власних коштів, відрахувань внесків
членськими організаціями,
пожертвувань громадян та на інших не
заборонених законом підставах,
вбачається, що спірний майновий
комплекс належав до профспілкового
майна, яке до державної власності не
відносилось, що фактично спростовує
доводи прокуратури щодо належності
вищезазначеного майна до державної
власності.

Крім того, у Постанові Верховної Ради
Української РСР «Про захист суверенних
прав власності Української РСР» від 29
листопада 1990 року N 506-XII зазначено, що
виходячи з Декларації про державний
суверенітет України, статті 71
Конституції Української РСР було
постановлено, що до введення в дію
Закону Української РСР «Про
роздержавлення майна», зокрема, було
встановлено мораторій на території
республіки на будь-які зміни форм
власності і власника державного майна,
ініціаторами та учасниками яких є
органи державної влади і управління.

З огляду на вищенаведене, слід
зазначити, що положення Постанови
Верховної Ради Української РСР «Про
захист суверенних прав власності» від
29.11.1990 р. № 506, Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України» від 10.09.1991 р. №
1540-ХІ, Постанови Верховної Ради України
«Про майно загальносоюзних
громадських організацій колишнього
союзу РСР» від 04.02.1994 № 3943-ХІІ, Закону
України «Про власність» не
поширювались на профспілкові
організації Федерації профспілок
України, оскільки вони, у жовтні 1990 року
вийшли зі складу загальносоюзної
громадської організації - Всесоюзної
центральної ради професійних спілок та
не були органами державної влади та
управління.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного
кодексу України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами 1 - 3 ст. 319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав.

Крім того, частиною 6 ст. 319 Цивільного
кодексу України встановлено, що
держава не втручається у здійснення
власником права власності.

Таким чином, Федерація професійних
спілок України, володіючи майном на
праві власності, має право вільно
розпоряджатися належним йому майном, в
тому числі відчужувати його у
незаборонений законом спосіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу
України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 658 Цивільного кодексу
України право продажу товару, крім
випадків примусового продажу та інших
випадків, встановлених законом,
належить власникові товару. Якщо
продавець товару не є його власником,
покупець набуває право власності лише
у випадку, якщо власник не має права
вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою ст. 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» від 29 травня 2013 року N 11
(далі - Постанова) правовідносини,
пов'язані з визнанням правочинів
(господарських договорів) недійсними,
регулюються ЦК України, ГК України,
Земельним кодексом України, Законами
України "Про оренду землі", "Про
приватизацію державного майна", "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)", "Про
іпотеку", "Про страхування", "Про банки і
банківську діяльність", "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" та іншими
актами законодавства.

Правочин може бути визнаний
недійсним з підстав, передбачених
законом.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5 та п.п. 2.5.1 п. 2.5
Постанови визначено, що правочини, які
не відповідають вимогам закону, не
породжують будь-яких бажаних сторонам
результатів, незалежно від волі сторін
та їх вини у вчиненні незаконного
правочину. Правові наслідки таких
правочинів настають лише у формах,
передбачених законом, - у вигляді
повернення становища сторін у
початковий стан (реституції) або в
інших.

У зв'язку з цим, слід мати на увазі,
що визнання правочину (господарського
договору) недійсним господарським
судом є наслідком його вчинення з
порушенням закону, а не заходом
відповідальності сторін. Тому для
такого визнання, як правило, не має
значення, чи усвідомлювали (або повинні
були усвідомлювати) сторони
протиправність своєї поведінки під час
вчинення правочину; винятки з цього
правила можливі, якщо вони випливають
із закону.

Заступником прокурора міста
Києва та Фондом державного майна
України не було доведено суду
належними та допустимими доказами
того, що відповідачем - 1 було незаконно
відчужено майновий комплекс площею 1040,8
кв. м, що розташований по вул.
Вишгородській, 85/79, на користь
відповідача - 2 за Договором
купівлі-продажу.

Більш того, судом встановлено, що
власником зазначеного майнового
комплексу станом на дату укладення
Договору купівлі-продажу, на підставі
норм законодавства, чинного на момент
передачі відповідачу - 1 нерухомого
майна, був саме відповідач - 1, так як ним
було набуте спірне майно на законних
підставах.

З огляду на вищенаведене, у суду
відсутні підстави вважати, що Договір
купівлі-продажу підлягає визнанню
судом недійсним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК
України господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо настала
смерть фізичної особи або оголошено її
померлою чи припинено діяльність
суб'єкта господарювання, які були
однією із сторін у справі, якщо спірні
правовідносини не допускають
правонаступництва.

Згідно з п. 4.7 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N
18 за наявності відомостей про
припинення діяльності суб'єкта
господарювання, який є стороною у
справі, господарському суду слід
враховувати таке. Відповідно до
частини сьомої статті 59 Господарського
кодексу України суб'єкт господарювання
вважається ліквідованим з дня внесення
до державного реєстру запису про
припинення його діяльності. Отже, при
вирішенні питання щодо припинення
провадження у справі на підставі
пункту 6 частини першої статті 80 ГПК
господарський суд повинен перевірити
відповідні відомості в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців.

З Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців вбачається, що 28.11.2012
р. було внесено запис про державну
реєстрацію припинення відповідача - 2 в
результаті ліквідації (належні докази
містяться в матеріалах справи).

З огляду на вищенаведене,
провадження у справі в частині
позовних вимог до Малого
багатопрофільного підприємства «Оста»
(відповідач - 2) підлягає припиненню на
підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Крім того, прокуратурою було
заявлено позовні вимоги про визнання
права власності держави в особі Фонду
державного майна України на майновий
комплекс площею 1040,8 кв. м, що
розташований по вул. Вишгородській, 85/79
в м. Києві, а також витребування у
власність держави в особі Фонду
державного майна України вказаного
майна з незаконного володіння
відповідача - 2.

Оскільки суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
визнання недійсним Договору
купівлі-продажу, а також встановив, що
спірне майно станом на дату укладення
вказаного договору належало
відповідачу - 1 на законних підставах,
позовні вимоги про визнання права
власності держави в особі Фонду
державного майна України на майновий
комплекс площею 1040,8 кв. м, що
розташований по вул. Вишгородській, 85/79
в м. Києві, а також витребування у
власність держави в особі Фонду
державного майна України вказаного
майна також задоволенню не підлягають.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні буді-які документи на
підтвердження власника майнового
комплексу площею 1040,8 кв. м, що
розташований по вул. Вишгородській, 85/79
в м. Києві, станом на поточну дату
враховуючи те, що відповідача - 2
припинено шляхом ліквідації.

Відповідачем - 1 було подано заяву
про застосування строків позовної
давності.

Прокурор зазначає суду про те, що
йому стало відомо про порушення прав
позивача у травні - серпні 2011 року під
час проведення перевірки, а тому строк
позовної давності для звернення до
господарського суду м. Києва з даним
позовом не пропущено.

Відповідно до ст. 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного
кодексу України позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України встановлено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» від 29
травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10)
позовна давність, за визначенням
статті 256 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Отже, позовна
давність є інститутом цивільного права
і може застосовуватися виключно до
вимог зі спорів, що виникають у
цивільних відносинах, визначених у
частині першій статті 1 ЦК України, та у
господарських відносинах (стаття 3
Господарського кодексу України, далі -
ГК України).

Згідно з п. 4.1 Постанови № 10
початок перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261 ЦК
України. Якщо у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду звернувся прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.
У таких випадках питання про визнання
поважними причин пропущення позовної
давності може порушуватися перед судом
як прокурором, так і позивачем у справі.

Фонд державного майна України
заснований у 1991 році постановою
Кабінету Мiнiстрiв Української РСР № 158
для здійснення державної політики у
сфері приватизації державного майна.

Згідно з п. 1 Тимчасового
положення про Фонд державного майна
України, затвердженого Постановою
Верховної Ради України від 7 липня 1992
року N 2558-XII (в редакцій, чинній на момент
укладення оспорюваного Договору
купівлі-продажу, далі - Тимчасове
положення) Фонд державного майна
України (Фонд) є державним органом, який
здійснює державну політику в сфері
приватизації державного майна,
виступає орендодавцем майнових
комплексів, що є загальнодержавною
власністю.

Згідно з абз. 1 п. 2 Тимчасового
положення у своїй діяльності Фонд
керується Конституцією і
законодавчими актами України, актами
Президента України, Кабінету Міністрів
України, а також цим Положенням.

Позивачем не доведено суду
належними та допустимими доказами
поважності причин пропуску строку
позовної давності для подачі
Заступником прокурора міста Києва в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України позову про
визнання права власності, недійсним
Договору купівлі-продажу та
витребування майна.

Таким чином, позивачем було
пропущено строк позовної давності при
зверненні прокурора з позовною заявою
у даній справі, а підстав для його
поновлення суд не вбачає.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 62/86 за
позовом Заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України до Федерації
професійних спілок України та Малого
багатогалузевого приватного
підприємства "Оста" про визнання права
власності, недійсним договору та
витребування майна в частині позовних
вимог до Малого багатогалузевого
приватного підприємства "Оста"
припинити.

2. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Повне рішення складено 10.11.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай