ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року Справа № 916/1917/13
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна
В.Е.,суддівКорнілової Ж.О., Цвігун В.Л.,за
участю представників:позивача -ОСОБА_4,
ОСОБА_5,відповідачів -Молодецький
Р.А.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_7на
постановуОдеського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014у
справі№916/1917/13 за позовомфізичної
особи-підприємця ОСОБА_7до1.ТОВ "Модуль",
2.ВАТ "Пресмаш"про визнання недійсним
договору купівлі-продажу від
09.11.2001встановив:

Рішенням господарського суду Одеської
області від 02.06.2014 (суддя Гуляк Г.І.),
залишеним без змін постановою
Одеського апеляційного господарського
суду від 30.07.2014 (судді: Гладишева Т.Я.,
Савицький Я.Ф., Журавльов О.О.), в позові
до відповідача-1 відмовлено у зв'язку з
відповідністю оспорюваного договору
законодавству, чинному на момент його
укладення, а в частині вимог до ВАТ
"Пресмаш" провадження у справі
припинено на підставі п.6 ч.1 ст.80 ГПК
України з огляду на припинення 30.12.2013р.
діяльності відповідача-2 як суб'єкта
господарювання та виключення його з
ЄДРПОУ.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_7 у
поданій касаційній скарзі просить
рішення та постанову скасувати,
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, а саме
ст.ст.48,59,224,225 ЦК УРСР та ст.ст.32,33,36,43 ГПК
України. Зокрема, скаржник вважає, що з
огляду на закінчення 31.12.2005р. терміну
дії договору оренди землі від 14.08.1998р.
№98, укладеного між Одеським
міськвиконкомом та ТОВ "Компанія
"Золотий будинок", відповідач-1 не має
ніяких прав щодо суміжної земельної
ділянки (по АДРЕСА_1), на якій
розташований міні-ринок "Стовповий".

Колегія суддів, перевіривши фактичні
обставини справи на предмет
правильності застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
заслухавши пояснення присутніх у
засіданні представників сторін, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а оскаржувана постанова -
залишенню без змін з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та не заперечується
заявником, у відповідності до
свідоцтва на право власності №013007 від
18.04.2001 ВАТ "Пресмаш" на праві власності
належало майно за адресою: АДРЕСА_2,
загальною площею 1386,4кв.м., що
складається з літер "В", "Е", "Н",
відображених у технічному паспорті,
виданому 07.03.2001р. Одеським МБТІ та РОН.

З наявної в матеріалах справи копії
договору вбачається, що 11.05.2001р. за
договором купівлі-продажу нерухомого
майна №1279 ВАТ "Пресмаш" продало, а
ОСОБА_8 придбав 78/1000 частки нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_2
загальною площею 108,1кв.м., що
складаються з літери "В" 8 - майстерня,
9,10,11 - підсобні, 12 - гараж, та з літери "Н" 1
- склад.

Відповідно до п.2 вказаного договору
78/1000 частини нежитлового приміщення
належить ВАТ "Пресмаш" на підставі
свідоцтва про право власності №013007,
виданого виконавчим комітетом
Одеської міської ради 18.04.2001р.

Таким чином, після продажу ОСОБА_8 78/1000
майна, яке належало ВАТ "Пресмаш" на
праві власності згідно свідоцтва про
право власності №013007 від 18.04.2001, у ВАТ
"Пресмаш" залишилося у власності
приміщення складу товарів народного
споживання площею 1278,3кв.м., з яких
1113,5кв.м. у складі приміщень літери "В" та
164,8кв.м. у складі приміщень літери "Е" -
насосної.

9 листопада 2001 року між ВАТ "Пресмаш" та
ТОВ "Модуль" укладено договір
купівлі-продажу нерухомого майна та
споруд №01-11/2001.

Відповідно до п.1.1 вказаного договору
ВАТ "Пресмаш" продало, а ТОВ "Модуль"
придбало наступне нерухоме майно та
споруди: нерухоме майно - склад товарів
народного споживання загальною площею
1278,30кв.м. у складі приміщень першого та
другого поверху загальною площею
1113,50кв.м. (літера "В") та приміщень
насосної площею 164,8кв.м. (літера "Е");
споруда: огорожа до будівлі
"Прессервіс" (склад товарів народного
споживання) довжиною 152м (п.1.1.2 договору
№01-11/2001); споруда: покриття території
площадки бетонованими плитами
(відкритий складський майданчик, що
примикає до складу товарів народного
споживання з боку вул. Остапа Вишні)
загальною площею 3715кв.м. (п.1.1.3 договору
№01-11/2001); споруда: інженерна споруда для
очищення зливових та талих вод,
розташована на відкритому складському
майданчику, що примикає до складу
товарів народного споживання з боку
вул. Остапа Вишні (п.1.1.4 договору
№01-11/2001).

Згідно п.1.3 договору №01-11/2001 від 09.11.2001
нерухоме майно ("склад товарів
народного споживання") належить ВАТ
"Пресмаш" на праві власності згідно з
свідоцтвом про право власності №013007
від 18.04.2001, виданим на підставі рішення
виконавчого комітету Одеської міської
ради №270 від 11.04.2001.

Оскільки договір купівлі-продажу №
01-11/2001 від 09.11.2001 був укладений до
набрання з 01.01.2004 року чинності ЦК
України, то до вказаного договору
застосовуються положення ЦК УРСР в
редакції від 18.07.1963р.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є
та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемляє особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.
По недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Згідно зі ст.224 ЦК УРСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові (ст.225 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.4 Закону України "Про
власність", що діяв на момент укладення
спірного договору, власник на свій
розсуд володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном.

Судами достовірно встановлено, що
договір купівлі-продажу №01-11/2001 від
09.11.2001 року між ВАТ "Пресмаш" та ТОВ
"Модуль" вчинено у письмовій формі,
підписано уповноваженими особами,
зареєстровано в Одеському МБТІ та РОН,
а склад відчуженого за договором
нерухомого майна відповідає
документам, які підтверджують право
власності продавця.

Місцевий господарський суд, ретельно
дослідивши умови оспорюваного
договору купівлі-продажу №01-11/2001 від
09.11.2001, правильно встановивши фактичні
обставини справи, дійшов правильного
висновку про недоведеність позовних
вимог, внаслідок чого відмовив у
позові.

Колегія відхиляє доводи заявника, які
зводяться виключно до посилань на
незаконність користування
відповідача-1 суміжною земельною
ділянкою (АДРЕСА_1) після закінчення
31.12.2005р. терміну дії договору оренди
землі від 14.08.1998р. №98, укладеного між
Одеським міськвиконкомом та ТОВ
"Компанія "Золотий будинок", оскільки,
по-перше, порушені позивачем з цього
приводу питання виходять за межі
предмета даного спору, що виник
стосовно недійсності договору
купівлі-продажу об'єктів нерухомості,
розташованих на іншій земельній
ділянці (по АДРЕСА_2), а тому можуть бути
лише предметом іншого позовного
провадження.

По-друге, відповідно до імперативних
приписів ч.3 ст.35 ГПК України обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 28.09.2010 у справі
№12-30/321-07-8808 (за участю ТОВ "Модуль" в
якості відповідача) встановлено той
факт, що ТОВ "Модуль" сплачує земельний
податок за користування земельною
ділянкою, на якій розташований
майновий комплекс складу товарів
народного споживання, чим
спростовується твердження скаржника
про зворотне.

Вказаний факт в силу вимог ч.3 ст.35 ГПК
України не підлягає доведенню при
вирішенні даного спору.

Як роз'яснено в абзаці 4 п.2.9 постанови
Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Судами достеменно встановлено та
позивачем не спростовано
відповідність договору
купівлі-продажу від 09.11.2001 чинному на
той час цивільному законодавству, що
обумовлює недоведеність передбачених
ст.ст.48,49,224,225 ЦК України підстав для
визнання недійсним цього договору.

Крім того, колегія вважає за необхідне
зазначити, що з матеріалів справи
вбачається недоведеність порушення
прав та інтересів позивача оспорюваним
договором купівлі-продажу від 09.11.2001,
укладеним між відповідачами, оскільки
відповідно до ч.1 ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, обов'язковою умовою
задоволення позову про визнання
недійсним договору від 09.11.2001 є
встановлення судом факту порушення
прав позивача при укладенні
відповідачами цього договору.

Права та охоронювані законом інтереси
позивача не порушувалися та об'єктивно
не могли порушуватися оспорюваним
договором, який укладено між
відповідачами в листопаді 2001 року та
стосувався виключно придбання
відповідачем-1 будівель та споруд по
АДРЕСА_2, в той час вказане товариство
не має ніяких прав щодо суміжної
земельної ділянки (АДРЕСА_1), на якій
розташований міні-ринок "Стовповий".

Отже, позивач не обґрунтував, яким
чином порушуються його право
підприємницької діяльності та право
власності на два контейнери, які були
розташовані на ринку "Стовповий" по
АДРЕСА_1, тобто мали інше
місцезнаходження.

Наведене підтверджується судовою
практикою у справах зі спорів,
пов'язаних з недоведеністю порушення
прав позивача договорами, стороною у
яких позивач не є (постанови ВГСУ від
08.02.2011 у справі №5020-1/112-2/172, від 17.09.2012 у
справі №41/298, від 24.09.2012 у справі №14/568).

Зважаючи на вищенаведене, колегія не
вбачає підстав для скасування
постанови.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115,1117-11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014 у справі
№916/1917/13 залишити без змін, а касаційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_7 - без задоволення.

Головуючий, суддяВ.Овечкін
Судді:Ж.Корнілова В.Цвігун