номер провадження справи 9/105/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2014
Справа № 908/4090/14

За позовом: Садово-городнього
обслуговуючого кооперативу
"Абразивник-2" (юр.адр.: 71610, Запорізька
область, Василівський район, с.
Приморське; адр. для лист: 69035, м.
Запоріжжя, вул. Правди, 50)

до відповідача: Григорівської
сільської ради Запорізького району
Запорізької області (70452, Запорізька
область, Запорізький район, с.
Григорівка, вул. Леніна, 44)

про визнання права власності

Суддя
Боєва О.С.

За участю представників:

Від позивача: Мормуль П.В. (дов № 1/2014 від
07.10.14); Карімов М.Х. (керівник)

Від відповідача: не з'явився

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про визнання за
Садово-городнім обслуговуючим
кооперативом "Абразивник-2" права на
власності на будівлю насосної станції,
розташованої по вулиці Тополина, 8, с.
Річне, Запорізького району Запорізької
області.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 15.10.2014р.
позовна заява прийнята до розгляду,
порушено провадження у справі № 908/4090/14,
судове засідання призначено на 03.11.2014р.
Ухвалою суду від 03.11.2014р. на підставі ст.
77 ГПК України розгляд справи
відкладено на 18.11.2014р.

18.11.2014р. справу розглянуто, оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Справа розглянута без
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу.

Позивач підтримав позовні вимоги,
викладені у позовній заяві, зазначивши,
зокрема, про наступне. На підставі
рішень виконкому Василівського району
від 12.11.1987р. № 269 та від 04.12.1987р. № 305
Запорізькому виробничому об'єднанню
«Абразивний комбінат» була надана в
постійне користування земельна
ділянка площею 20 га для організації
колективного саду. Для забезпечення
водою вказаної земельної ділянки було
прийняте рішення про відновлення
будівлі насосної станції на території
Григорівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області та погоджено водозабір з
Запорізьким обласним виробничим
Рибкомбінатом. Запорізький абразивний
комбінат побудував, ввів в
експлуатацію, а 20.04.1989р. передав
позивачу безоплатно приміщення
насосної станції. Враховуючи, що
приміщення насосної станції фактично
знаходилось на території
Григорівської сільської ради, то для
функціонування станції необхідно
отримання погодження відповідача, яке
і було отримано. Однак, згідно з
відповіддю відповідача, письмове
погодження не збереглося. Оскільки
рішення прийняте відповідачем не
збереглося позивач не може
зареєструвати право власності на
будівлю насосної станції. У зв'язку з
чим, позивач звернувся до суду за
захистом свого особистого майнового
права, а саме: визнання права власності
на будівлю насосної станції за адресою:
вул. Тополина, 8, с. Річне Запорізького
району, Запорізької області. Позовні
вимоги обґрунтовані ст.ст. 16, 334 ЦК
України, ст.ст. 5, 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно».

Відповідач у судові засідання не
з'являвся, але у своїй заяві, яка
надійшла до суду 31.10.2014р., зазначив, що
обставини викладені в позовні заяві є
правдивими та такими, що відповідають
дійсності. У зв'язку з цим позов визнає,
проти набуття позивачем права
власності на будівлю насосної станції
не заперечує. Просить суд розглянути
справу за відсутності відповідача.

Згідно зі ст. 75 ГПК України справу
розглянуто за наявними матеріалами,
які суд визнав достатніми для
вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як слідує з позовної заяви та наданих
позивачем пояснень, рішеннями
Василівського райвиконкому від 12.11.1987р.
№ 269 та від 04.12.1987р. № 305 Запорізькому
виробничому об'єднанню «Абразивний
комбінат» була надана в постійне
користування земельна ділянка площею 20
га для організації колективного саду.

На виконання прийнятих рішень
Василівським райвиконкомом видано
Державний акт на право користування
землею. Даний акт в 1988 році
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право користування
землею за № 120.

Відповідно до листа Запорізького
обласного виробничого Рибкомбіната
від 13.06.1988р. № 07-7/82, Запорізьким
облрибкомбінатом було погоджено
водозабір до земельної ділянки
Садівничого товариства «Абразивник».

Як зазначив позивач, Запорізький
абразивний комбінат побудував, ввів в
експлуатацію та передав Садівничому
товариству «Абразивник-2» безоплатно в
експлуатацію приміщення насосної
станції. Враховуючи, що приміщення
насосної станції фактично знаходиться
на території Григорівської сільської
ради, то для функціонування станції
необхідно отримання погодження
Григорівської сільської ради, яке і
було отримано, однак, згідно з
відповіддю відповідача, письмове
погодження не збереглося.

Оскільки рішення прийняте
Григорівською сільською радою не
збереглося, позивач не може
зареєструвати право власності на
будівлю насосної станції. У зв'язку з
чим, позивач звернувся з позовом до
суду.

Проаналізувавши законодавство,
оцінивши докази, суд вважає вимоги
позивача про визнання права власності
такими, що не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України, зокрема,
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження майном.
Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Позов про визнання права власності є
речово-правовим, і при зверненні до
суду позивач повинен підтвердити
наявність у нього права власності на
спірне майно. Тобто обов'язковим є
подання доказів, що підтверджують факт
приналежності позивачу спірного майна
на праві власності. Такими доказами
можуть бути правовстановлюючі
документи, а також будь-які інші докази,
що підтверджують приналежність
позивачеві спірного майна.

Відповідно до ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ж ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В силу приписів статті 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема, із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Позивачем доказів, що підтверджують
виникнення у нього права власності на
нерухоме майно, не надано. На
підтвердження права власності на
будівлю насосної станції позивачем
надано лише копію АВИЗО від 20.04.1989р. та
копію акту приймання-передачі
внутрішнього переміщення основних
засобів за 1989р., яким прийнято в
експлуатацію насосну, та
листи-відповіді - ПАТ «Запорізький
рибкомінат», ПАТ «Запорізький
абразивний комбінат», ТОВ «Руна» (копії
містяться в матеріалах справи).

АВІЗО за своєю правовою природою
є офіційним повідомленням про
виконання розрахункової або товарної
операції. За допомогою повідомлення -
АВИЗО, контрагенти додатково
повідомляють іншу сторону про
виробничі дії з товаром або іншими
цінностями.

АВІЗО не є документом, що
підтверджує набуття позивачем права
власності, в даному випадку, на насосну
станцію. Листи-відповіді та акт
приймання-передачі внутрішнього
переміщення основних засобів також не
є правовстановлюючими документами.

Отже надані позивачем документи
не є належними та допустимими доказами
в розумінні ст. 34 ГПК України.

Крім того, вирішуючи спір по суті, суд
повинен встановити наявність у особи,
яка звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або законного
інтересу, на захист якого подано позов,
а також з'ясувати наявність чи
відсутність факту їх порушення або
оспорювання, а також яким чином особа,
до якої позивачем пред'явлено позов,
порушує права останнього. Необхідно
встановити, які правовідносини виникли
між сторонами у справі та які права чи
законні інтереси позивача порушено
відповідачем, за захистом яких позивач
звернувся до суду з цим позовом,
наявність чи відсутність обставин, які
входять до предмету доказування і з
якими закон, на який посилається
позивач, пов'язує виникнення у нього
права на позов у обраний ним спосіб
захисту, а у відповідача - відповідного
передбаченого законом обов'язку.

З матеріалів справи не
вбачається, що між позивачем та
відповідачем склалися правовідносини,
що стосуються предмету позову у даній
справі, доказів, які б підтверджували
порушення прав чи законних інтересів
позивача саме відповідачем також не
надано.

Слід також зазначити, що
відповідно до ст. 43 ГПК України
визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи в сукупності усі
вищенаведені обставини, суд дійшов до
висновку, що заявлені позовні вимоги є
необґрунтованими, недоведеними та
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
зі сплати судового збору залишаються
за позивачем.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя
О.С. Боєва

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання.
Повне рішення підписано 27.11.2014р.