ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
У Х В А Л А

17 листопада 2014 р.
Справа № 902/1383/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Банаська О.О., розглянувши
у відкритому судовому засідання заяву
ПрАТ "По виробництву інсулінів "ІНДАР"
від 27.10.2014 р. про вжиття заходів до
забезпечення позову по справі

за позовом: Приватного акціонерного
товариства "По виробництву інсулінів
"ІНДАР", м.Київ

до: Дочірнього підприємства
"Ладижинський завод "Екстра" Публічного
акціонерного товариства "УКРМЕДПРОМ",
м. Ладижин, Вінницька область

про стягнення 3 109 150,52 грн
заборгованості за договором позики №
28-110-01 від 23.07.2013 р.

За участю секретаря судового засідання
Солоненко Т.В.

За участю представників :

позивача: Кучерява І.П.. довіреність від
22.072014 р., паспорт серії КВ № 031847 виданий
Галицьким ЛМУ УМВ у Львівській області
24.12.1998 р.

Представник відповідача засідання
суду не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Приватним акціонерним товариством "По
виробництву інсулінів "ІНДАР" подано
позов до Дочірнього підприємства
"Ладижинський завод "ЕКСТРА" Державної
акціонерної компанії "УКРМЕДПРОМ" про
стягнення 3 109 150 грн 52 коп.
заборгованості по договору позики №
28-110-01 від 23.07.2013 р., з яких 3 000 000 грн 00 коп.
- основного боргу, 76 027 грн 23 коп. - пені, 9
123 грн 29 коп. - 3% річних та 24 000 грн 00 коп. -
інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 24.09.2014 р. за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/1383/14 та призначено до розгляду на
15.10.2014 р.

Ухвалою суду від 15.10.2014 р., в зв'язку з
невиконанням відповідачем вимог
ухвали суду щодо надання витребуваних
документів, розгляд справи відкладено
до 17.11.2014 р.

27.10.2014 р. від позивача надійшла заява
без номера від 27.10.2014 р. про
забезпечення позову, яку прийнято
судом до розгляду.

17.11.2014 р. від позивача надійшли
додаткові пояснення в обґрунтування
заяви про вжиття заходів до
забезпечення позову.

За відсутності відповідного
клопотання справа розглядається без
фіксації судового процесу технічними
засобами.

В засіданні суду представник позивача
підтримала заву про забезпечення
позову від 27.10.2014 р. посилаючись на те,
що відповідач протягом року не сплатив
жодної гривні на повернення позики яка
складає 3 000 000 грн; протягом розгляду
даної справи в суді постійно вчиняє дії
спрямовані на відстрочення прийняття
рішення по суті позовних вимог; сума
заборгованості відповідача перед
позивачем є значною та продовжує
зростати; у відповідача наявні не
виконані грошові зобов'язання перед
іншими кредиторами; наявні обставини,
які свідчать про фінансову
неспроможність відповідача сплатити
за своїми грошовими зобов'язаннями
(відсутність коштів на рахунках), а
також неодноразова зміна керівництва
підприємства протягом невеликого
проміжку часу.

Розглядаючи заяву позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову суд
враховує наступне.

Відповідно до ст.66 ГПК України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Як зазначається в п.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову" особа, яка подала
заяву про забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним
заходом до забезпечення позову і
предметом позовної вимоги, зокрема, чи
спроможний такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в
разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або
невиконання рішення господарського
суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

В п.3 вказаної постанови зазначається,
що умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Отже, найдоцільніше
вирішувати питання забезпечення
позову на стадії попередньої
підготовки справи до розгляду (стаття 65
ГПК).

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову
не повинні мати наслідком повне
припинення господарської діяльності
суб'єкта господарювання, якщо така
діяльність, у свою чергу, не
призводитиме до погіршення стану
належного відповідачеві майна чи
зниження його вартості.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.2006 року
№ 9 "Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову" розглядаючи заяву
про забезпечення позову, суд (суддя) має
з урахуванням доказів, наданих
позивачем на підтвердження своїх
вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому,
що між сторонами дійсно виник спір та
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення
позову судом встановлено наступне.

Між позивачем та відповідачем було
укладено договір позики № 28-110-01 від
23.07.2013 р., на умовах якого, останній за
платіжним дорученням № 1848 від 02.08.2013 р.
отримав від позивача позику на суму 3 000
000 грн та зобов'язаний був її повернути
не пізніше ніж через один рік після
отримання грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи з
моменту отримання позики в сумі 3 000 000
грн відповідач не повернув позивачу
жодних коштів в рахунок погашення
зобов'язання за Договором позики №
28-110-01 від 23.07.2013 р., підписавши при цьому
акт звірки розрахунків за період з
01.07.2013 р. по 31.03.2014 р., яким підтвердив
наявність боргу перед позивачем в сумі
3 000 000 грн.

При цьому слід зазначити, що позивачем
вживались дії спрямовані на повернення
відповідачем позики по позову:
направлялись повідомлення про
повернення коштів та претензія, які
залишені без відповіді.

Крім того, суд констатує той факт, що
відповідач з моменту порушення
провадження у справі (24.09.2014 р.) постійно
звертається до суду з клопотаннями про
відкладення розгляду справи, які в
подальшому судом відхиляються через
необґрунтованість, не подає на вимогу
суду витребувані документи необхідні
для розгляду справи по суті, що також
розцінюється судом як зловживання
своїми процесуальними правами та є
підставою для відкладення винесення
рішення по позову, що в свою чергу може
призвести до зменшення коштів чи майна
належного відповідачу і як наслідок
може унеможливити виконання
прийнятого рішення по справі в
майбутньому.

Крім того, з наявних в справі
документів вбачається, що у
відповідача є невиконані грошові
зобов'язання перед іншими кредиторами,
в тому числі перед державними органами,
а згідно довідки АТ "Райффайзен Банк
Аваль" на розрахункових рахунках
відповідача, які надані відповідачем
на вимогу суду, наявні кошти в сумі 22
816,61 грн, що є недостатнім для
задоволення вимог позивача у разі
винесення судом рішення про
задоволення позову, а також враховуючи
заборгованість перед іншими
кредиторами.

Отже, підсумовуючи все вищевикладене,
на думку суду існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
прийнятого рішення по справі при
задоволені позову.

Провівши оцінку встановлених обставин,
змісту та суті позовних вимог,
наведених вище законодавчих приписів в
сукупності, суд дійшов висновку про
наявність підстав для задоволення
клопотання про вжиття заходів до
забезпечення позову з метою
запобігання утрудненню чи
неможливості виконання судового
рішення та забезпечення гарантованого
виконання рішення суду і належного
захисту прав позивача виходячи із
наявності зв'язку між таким заходом до
забезпечення позову як накладення
арешту на майно та грошові кошти
відповідача в межах суми позову та
судових витрат і предметом позовної
вимоги (стягнення грошових коштів) із
врахуванням величини заявлених
позовних вимог в грошовому виразі та
вчинення відповідачем дій спрямованих
на уникнення відповідальності за
неналежне виконання взятих на себе
грошових зобов'язань з огляду на що
очевидним є спроможність такого заходу
забезпечити фактичне виконання
судового рішення.

Дійшовши висновку про необхідність
вжиття заходів до забезпечення позову
суд виходив з того, що невжиття заходів
до забезпечення позову шляхом
накладення арешту на майно та грошові
кошти відповідача, виходячи із змісту
спірних правовідносин (стягнення
грошових коштів), в подальшому може
призвести до неможливості виконання
судового рішення або ж суттєво
утруднити його виконання, оскільки
встановлені судом обставини об'єктивно
та переконливо свідчать про
недобросовісність поведінки
відповідача у зобов'язальних
правовідносинах, оскільки
підтверджують ухилення останнього від
виконання зобов'язань за Договором
позики № 28-110-01 від 23.07.2013 р.

Визначаючись щодо обрання заходу
забезпечення позову, суд, надаючи
оцінку адекватності та співмірності
запропонованих позивачем заходів
предмету заявлених позовних вимог,
наявності конкретного зв'язку між
обраним заходом та предметом позову,
виходив з того, що матеріали надані
позивачем переконливо свідчать про
вчинення відповідачем дій спрямованих
на ухилення від виконання зобов'язання
щодо повернення позики отриманої на
умовах Договору позики
№ 28-110-01 від 23.07.2013 р., що стверджується
наявними в матеріалах справи
документами.

Виходячи з наведеного, суд вважає за
можливе задовольнити заяву про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на майно та грошові кошти
відповідача в межах заявленого позову.

Суд зауважує, що зазначений захід
забезпечення позову не позбавляє
відповідача його конституційних прав
на підприємницьку діяльність,
отримання доходів, а також не
перешкоджає займатись господарською
діяльністю як такою взагалі, а лише
обмежує його право вільного
користування майном та грошовими
коштами на яке накладено арешт.

На думку суду, застосування такого
заходу є адекватним та співмірним
предмету заявлених позовних вимог,
забезпечить збалансованість інтересів
сторін, не обмежує відповідача
здійснювати господарську діяльність, а
отже є доцільним.

Приймаючи рішення про задоволення
заяви позивача судом взято до уваги
також приписи законодавства та судову
практику Європейського суду з прав
людини.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику суду як джерело
права.

Згідно з Конвенцією про захист прав і
основних свобод людини (ст1) високі
Договірні Сторони гарантують кожному,
хто перебуває під їхньою юрисдикцією,
права і свободи, визначені у розділі 1
цієї конвенції.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при
вирішенні питання щодо його цивільних
прав та обов'язків право на
справедливий і відкритий розгляд у
продовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Згідно з практикою Європейського суду
право доступу до суду включає право на
виконання судового рішення без
надмірних затримок (див.справу
"Іммобільяре Саффі проти Італії", заява
№ 22774/93, ЄСПЛ 1999-V, § 66).У справі "Кайсин
проти України" Європейський суд
наголосив, що правосуддя було б
ілюзорним, як би внутрішній
правопорядок держави дозволяв
невиконання остаточного й
обов'язкового рішення суду стосовно
однієї з сторін. У справі "Бурдов проти
Росії" Європейський суд зазначив, що
виконання будь-якого судового рішення
є невід'ємною стадією процесу
правосуддя.

Згідно ч.2 ст.67 ГПК України про
забезпечення позову виноситься ухвала.

У п.5 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 16 "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" зазначається, що про
забезпечення позову господарський суд
виносить ухвалу, яка надсилається або
видається сторонам у справі, іншим
учасникам судового процесу (стаття 87
ГПК). Наказ про вжиття заходів до
забезпечення позову не видається.
Зазначена ухвала з урахуванням пункту 2
частини другої статті 17 Закону України
"Про виконавче провадження" має статус
виконавчого документа, а тому повинна
відповідати вимогам статті 18 названого
Закону, в тому числі бути скріплена
гербовою печаткою.

Керуючись ст.ст. 66, 67, 86 ГПК України, -

УХВАЛИВ :

1. Заяву без номера від 27.10.2014 р.
Приватного акціонерного товариства
"По виробництву інсулінів "ІНДАР",
м.Київ про вжиття заходів до
забезпечення позову задовольнити
повністю.

2. Накласти арешт на грошові кошти та
майно, що належить на праві власності
Дочірньому підприємству "Ладижинський
завод "ЕКСТРА" Державної акціонерної
компанії "УКРМЕДПРОМ", вул. Леніна, 118, м.
Ладижин, Вінницька область
(ідентифікаційний код - 20119003) в межах
ціни позову в сумі 3 109 150 грн 52 коп.

3. Дана ухвала набирає законної сили в
день її прийняття, є виконавчим
документом та підлягає негайному
виконанню.

4. Ухвала може бути оскаржена у
встановленому законом порядку.
Оскарження ухвали не зупиняє її
виконання.

5. Строк пред'явлення ухвали до
виконання - протягом року з дня
прийняття.

6. Ухвалу надіслати сторонам по справі
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення поштового відправлення.

Суддя Банасько
О.О.

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - вул. Зрошувальна, 5, м. Київ,
02099.

3 - відповідачу - вул. Леніна, 118, м.
Ладижин, Вінницька область, 24321.