ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2014 р.
Справа № Б-50/212-09

Колегія
суддів у складі:

головуючий
суддя Пуль О.А.,

суддя Білоусова
Я.О. , суддя Фоміна В. О.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представників сторін:

кредиторів - від ПАТ «ПУМБ» представник
Пашкова Н.В. за довіреністю від 13.05.2014
року; ОСОБА_2 - особисто,,

боржника- адвокат ОСОБА_3, ( свідоцтво №
НОМЕР_2 від10.08.2008 року),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ПЕРШИЙ
УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», м.
Донецьк, (вх.3729Х/2-7) на ухвалу
господарського суду Харківської
області від 17.10.2014 р. у справі №
Б-50/212-09,

за заявою боржника - суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_5 , м. Харків,

про визнання банкрутом у порядку
статей 47-49 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
№ 2343-ХІ, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 17.10.2014 року у
справі № Б-50/212-09 (суддя Міньковський
С.В.) відмовлено кредитору ОСОБА_2 та
ПАТ «ПУМБ» у задоволенні заяви про
визнання мирової угоди від 15.02.2011 року
недійсною.

Кредитор ПАТ «ПУМБ» не погодився з
вказаною ухвалою, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу суду від 17.10.2014 року у даній
справі та прийняти нове рішення, яким
визнати мирову угоду від 15.02.2011 року у
справі № Б-50/212-09 про банкрутство ФОП
ОСОБА_5, затверджену рішенням комітету
кредиторів на його засіданні 15.02.2011
року , недійсною.

Апелянт не погоджується з висновком
суду про те, що він не є кредитором за
матеріалами справи та за складеним
реєстром вимог кредиторів, у зв'язку з
чим відсутні правові підстави для
визнання мирової угоди недійсною. Свої
заперечення останній обґрунтовує
наступним.

Так, 13.09.2007 року між банком та
громадянкою ОСОБА_6 укладено кредитний
договір № 5693356. З метою забезпечення
виконання зобов'язань позичальника
перед банком з громадянином ОСОБА_5
укладено договір іпотеки № 5693450 від
13.09.2007 року, згідно з яким у
забезпечення зобов'язань позичальника
за кредитним договором ним було
передано в іпотеку наступне нерухоме
майно: квартира, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Отже, банк вважає, що
він є кредитором у справі, вимоги якого
забезпечені заставою майна боржника; і
розпорядник майна боржника відповідно
до приписів статті 14 Закону про
банкрутство зобов'язаний окремо внести
до реєстру вимоги кредиторів, які
забезпечені заставою майна боржника,
згідно з їх заявами, а за їх відсутності
згідно з даними обліку боржника, а
також внести окремо до реєстру
відомості про майно боржника, яке є
предметом застави згідно з державним
реєстром застав. На дату затвердження
судом мирової угоди ліквідатору та
суду було відомо, що квартира,
розташована за адресою: АДРЕСА_2,
знаходиться в іпотеці банку. А відтак,
вимоги банку як заставного кредитора
повинні бути окремо внесені до реєстру
кредиторів незалежно від того факту, що
банк не заявляв свої грошові вимоги до
боржника.

Відповідно до частини 3 статті 35
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» рішення про
укладання мирової угоди… вважається
прийнятим за умови, що всі кредитори,
вимоги яких забезпечені заставою майна
боржника, висловили письмову згоду на
укладання мирової угоди.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу та іншим актам цивільного
законодавства.

Проте, письмової згоди на
підписання мирової угоди банк не
надавав.

Таким чином, апелянт вважає, що
мирова угода, схвалена комітетом
кредиторів на його засіданні 15.02.2011
року по цій справі, є недійсною,
оскільки вона суперечить вимогам
чинного законодавства України.

Кредитор ОСОБА_2 підтримував
доводи апелянта.

24.11.2014 року від адвоката боржника
надійшло клопотання про припинення
провадження у справі № б-50/212-09,
оскільки 11.11.2013 року припинено
підприємницьку діяльність ФОП
ОСОБА_5,про що до ЄДРПОУ внесено запис
№ 7110174.

Розглянувши матеріали справи, а
також викладені в апеляційній скарзі
доводи апелянта, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлених обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши в порядку статті
101 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
встановила наступне.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 17.02.2011 року у
справі № Б-50/212-09 затверджено мирову
угоду від 15.02.2011 року, схвалену
комітетом кредиторів на його засіданні
15.02.2011 року. Припинено дію мораторію на
задоволення вимог кредиторів,
введеного ухвалою господарського суду
Харківської області від 08.07.2009 року.
Провадження по справі припинено.

14.02.2013 року до господарського суду
Харківської області звернувся
кредитор по справі - ОСОБА_2, із заявою
про визнання мирової угоди недійсною
та про поновлення провадження у справі
про банкрутство ФОП ОСОБА_5 В
обґрунтування своїх вимог заявник
посилався на те, що заборгованість
перед кредиторами за мировою угодою не
погашається взагалі. Мирова угода, яка
укладена та затверджена господарським
судом у даній справі про банкрутство,
не була спрямована на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені нею.
Крім того, скориставшись відсутністю у
Державних реєстрах заборон та іпотек
записів про належне йому майно (
квартира за адресою: АДРЕСА_3), боржник,
не зважаючи на існуючий у нього договір
іпотеки з ПАТ «ПУМБ», передає належну
йому квартиру у наступну іпотеку з
метою подальшого відчужування. Цими
своїми діями боржник тільки
підтверджує те, що мирову угоду він не
збирався виконувати, а тільки, ввівши в
оману суд і кредиторів, скористався нею
в своїх корисних цілях, тим самим
завдавши кредиторам матеріальний
збиток. На цей час боржником не
виконуються умови мирової угоди щодо
не менш як третини вимог кредиторів, а
саме, по сплаті заборгованості перед
ОСОБА_2 (100 000,00 грн.), та ФОП ОСОБА_7 (35 000,00
грн.) на загальну суму 135 000,00 грн. Згідно
договорів уступки права вимоги від
15.09.2011 року та 14.05.2011 року ОСОБА_2 набув
права вимагати від ФОП ОСОБА_5 сплати
заборгованості на суму 135 000,00 грн.
Таким чином, загальна заборгованість
боржника перед ОСОБА_2 становить 135 000,00
грн.

08.04.2013 року боржник - ФОП ОСОБА_5 надав
відзив на заяву кредитора ОСОБА_2, в
якому просив відмовити у задоволенні
заяви ОСОБА_2 про визнання
недійсною мирової угоди від 15.02.2011 року
по даній справі та поновлення
провадження у справі. При цьому,
боржник вказав, що твердження ОСОБА_2 не
відповідають дійсності, оскільки ним
відповідно до графіку, затвердженому у
мировій угоді від 15.02.2011 року, погашено
заборгованість перед ОСОБА_8 на суму 80
000,00 грн., що підтверджується розпискою
від 14.07.2011 року, ФОП ОСОБА_7 на суму 35 000,00
грн., що підтверджується розпискою від
22.02.2011 року та ФОП ОСОБА_9 на суму 134 850, 00
грн., що підтверджується розпискою від
22.02.2011 року.

04.06.2013 року від ОСОБА_2 надійшла заява
про зміни та доповнення до заяви про
визнання мирової угоди недійсною.

15.07.2013 року до господарського суду
Харківської області звернувся ПАТ
«ПУМБ» з заявою про визнання мирової
угоди недійсною та поновлення
провадження у справі про банкрутство
ФОП ОСОБА_5 Свої вимоги банк
обґрунтував тим, що він є кредитором
боржника, його вимоги забезпечені
заставою майна боржника; письмової
згоди на підписання мирової угоди він
не надавав.

Розгляд заяв ОСОБА_2 та ПАТ «ПУМБ»
неодноразово відкладувався.

20.09.2013 року ПАТ «ПУМБ» надав уточнену
заяву про визнання мирової угоди
недійсною.

14.08.2014 року до господарського суду
Харківської області від адвоката
ОСОБА_3 надійшло клопотання про
припинення провадження у справі №
Б-50/212-09 у зв'язку з тим, що 11.11.2013 року
припинено підприємницьку діяльність
ФОП ОСОБА_5 ( реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1), про що до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців було внесено запис №
7110174, що підтверджується
повідомленням № 04-13-10/2436 від 11.11.2013 року.

ПАТ «ПУМБ» надав відзив на клопотання
боржника про припинення провадження у
справі, в якому заперечує проти
задоволення вищенаведеного клопотання
з посиланням на приписи статті 40 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (надалі -
Закон про банкрутство), яка не містить
такої підстави для припинення
провадження у справі як припинення
боржником підприємницької діяльності,
яке було здійснено боржником після
порушення провадження у справі про
банкрутство та визнання його
банкрутом.

Кредитор - ОСОБА_2, також надав відзив на
клопотання боржника про припинення
провадження у справі, в якому просив у
задоволенні клопотання представника
ФОП ОСОБА_5 про припинення провадження
у справі відмовити. Визнати мирову
угоду від 15.02.2011 року, схвалену
комітетом кредиторів на його засіданні
15.02.2011 року, недійсною. Поновити
провадження у справі про банкрутство
ФОП ОСОБА_5

17.10.2014 року постановлено оскаржувану
ухвалу. При цьому, відмовляючи
кредитору ОСОБА_2 та ПАТ «ПУМБ» у
задоволенні їх заяв про визнання
мирової угоди від 15.02.2011 року недійсною,
суд виходив з того, що ПАТ «ПУМБ» не є
кредитором за матеріалами справи та за
складеним реєстром вимог кредиторів у
порядку статей 14,15, 49 Закону про
банкрутство , ФОП ОСОБА_5 не є боржником,
у якого є грошові зобов'язання перед
банком.

У відповідності до приписів частини 1
статті 39 Закону про банкрутство за
заявою будь - якого із конкурсних
кредиторів мирова угода може бути
визнана господарським судом недійсною,
якщо існують підстави для визнання
угоди недійсною, передбачені цивільним
законодавством України.

Як убачається з матеріалів справи,
умовами мирової угоди від 15.02.2011 року,
що затверджена господарським судом
17.02.2011 року, визначено, що боржник СПДФО
ОСОБА_5 зобов'язується сплатити борги
перед кредиторами фізичною особою
ОСОБА_2 у розмірі 100 000,00 грн. не пізніше
15.10.2011 року, фізичній особі ОСОБА_8 у
розмірі 80 000,00 грн. не пізніше 15.07.2011
року, ФОП ОСОБА_7 у розмірі 35 000,00 грн. не
пізніше 15.05.2011 року, ФОП ОСОБА_9 у
сумі 134 850,00 грн. не пізніше 15.03.2011
року.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, і цього не спростовано в
апеляційній інстанції - СПДФО ОСОБА_5
розрахувався повністю з кредиторами
фізичною особою ОСОБА_8, з ФОП ОСОБА_9, з
ФОП ОСОБА_7 (у матеріалах справи наявні
письмові розписки в отриманні грошей) (
а.с.27-31 т.2).

Відповідно до приписів статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
у судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь у судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з вимогами статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили.

Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язком.

Отже, посилання заявника - кредитора
ОСОБА_2, на те, що боржником не виконано
умови мирової угоди відносно третини
вимог кредиторів, з урахуванням
наведених норм права, не знайшло свого
підтвердження ані у суді першої
інстанції, ані в апеляційному суді.
ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу та
не представлено будь-яких
обґрунтованих документів на
підтвердження не виконання СПДФО
ОСОБА_5 умов мирової угоди відносно
третини вимог кредиторів, які
визначали б підстави для визнання
останньої недійсною у порядку,
передбаченому цивільним
законодавством України.

Щодо вимог ПАТ «ПУМБ» колегія суддів
зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи,
реєстр вимог кредиторів банкрута та
мирова угода від 15.02.2011 року не
визначають ПАТ «ПУМБ» кредитором, у
якого є грошові вимоги до боржника ФОП
ОСОБА_5 ( а.с. 154-155 т.1).

Навпаки судом першої інстанції
встановлено, і цього не спростовано в
апеляційній інстанції, що між ПАТ
«ПУМБ» та гр. ОСОБА_6 укладено кредитний
договір за № 5693356 від 13.09.2007 року, за
умовами якого гр. ОСОБА_6 отримала
грошові кошти у сумі 315 000,00 дол. США зі
сплатою відсотків річних у розмірі
12,50%. У забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором між ПАТ «ПУМБ» та гр. ОСОБА_5
укладено іпотечний договір № 5693450 від
13.09.2007 року, згідно якого гр. ОСОБА_5
передав в іпотеку банку квартиру,
загальною площею 205,2 кв м, житлова
площа: 37,9 кв м, за адресою:
АДРЕСА_2-.

Відповідно до приписів статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України
унормовано, що за кредитним договором
банк (кредитодавець) зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи,
умовами укладеного іпотечного
договору № 5693450 від 13.09.2007 року, гр.
ОСОБА_5 виступав майновим поручителем з
виконання зобов'язань за кредитним
договором № 5693356 від 13.09.2007 року, за
умовами якого гр. ОСОБА_6 отримала
грошові кошти в сумі 315 000 дол. США.
Тобто, відповідно до змісту договору
іпотеки, приписів частини 2 статті 11
Закону України «Про заставу», статей
583,590 Цивільного кодексу України майно
гр. ОСОБА_5 передано у заставу (іпотеку)
нерухомість на забезпечення виконання
зобов'язань боржником гр. ОСОБА_6 за
укладеним з нею ПАТ «ПУМБ» кредитним
договором № 56933356.

При цьому, слід зазначити, що
необхідною ознакою набуття статусу
кредитора у справі про банкрутство,
виходячи із змісту вимог абз. 3,7 статті 1
Закону про банкрутство, є наявність у
кредитора до боржника зобов'язань
грошового характеру.

Проте, як вірно встановлено судом
першої інстанції, у ФОП ОСОБА_5 відсутні
грошові зобов'язання перед банком у
розумінні приписів статті 1 Закону про
банкрутство, оскільки відносини
застави не є зобов'язанням за своєю
суттю, а є способом забезпечення
належного виконання зобов'язання.
Зазначене витікає з аналізу приписів
статті 1 Закону України «Про заставу»,
якою визначено, що застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, частини 1
статті 575 Цивільного кодексу України,
якою визначено, що іпотекою є застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи та частини 1 статті 583 Цивільного
кодексу України, якою визначено, що
заставодавець може бути боржник або
третя особа (майновий поручитель).

Стаття 1 Закону України «Про заставу»
унормовує іпотеку як вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.
Майновий поручитель - особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи - боржника.

Відтак, договір іпотеки № 56934450 від
13.09.2007 року не породжує у іпотекодавця
гр. ОСОБА_5 грошових зобов'язань перед
іпотекодержателем ПАТ «ПУМБ», оскільки
Закон про банкрутство не поширює це
визначення на можливі вимоги банку до
майнового поручителя, які випливають
із забезпечення основного
зобов'язання.

Окрім того, колегія суддів зазначає,
що ПАТ «ПУМБ» після визнання боржника
банкрутом ( постанова господарського
суду від 24.02.2010 року) до припинення
провадження у даній справі у зв'язку з
затвердженням мирової угоди ( ухвала
суду від 17.02.2011 року), не звертався до
господарського суду з вимогами до
боржника.

Частиною 3 статті 35 Закону про
банкрутство, на яку в своїх заявах
посилаються ОСОБА_2 та ПАТ «ПУМБ»,
визначено, що рішення про укладання
мирової угоди приймається комітетом
кредиторів більшістю голосів та
вважається прийнятим за умови, що всі
кредитори, вимоги яких забезпечені
заставою майна боржника, висловили
свою згоду на укладання мирової угоди.

Проте, слід зазначити, що ПАТ «ПУМБ»
не є кредитором за даною справою та за
складеним реєстром вимог кредиторів у
порядку статей 14,15,49 Закону про
банкрутство, а ФОП ОСОБА_5 не є
боржником, у якого є грошові
зобов'язання перед банком.

Натомість у ФОП ОСОБА_5 є перед
банком майнові зобов'язання, які не
беруть участь у погашенні конкурсних
вимог кредиторів у процедурах
банкрутства. Такі майнові зобов'язання
гр. ОСОБА_5 повинні виконуватись за
межами інституту банкрутства
наслідком звернення стягнення на
предмет іпотеки у порядку статті 590
Цивільного кодексу України та за
положеннями Закону України «Про
виконавче провадження».

З огляду на наведені норми права та
обставини справи, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правомірно і обґрунтовано дійшов
висновку, що правові підстави для
визнання мирової угоди від 15.02.2011 року
недійсною у порядку цивільного
законодавства відсутні.

Стосовно клопотання представника
боржника про припинення провадження у
даній справі у порядку пункту 6 частини
1 статті 80 Господарського
процесуального кодексу України у
зв'язку з припиненням ФОП ОСОБА_5
підприємницької діяльності, колегія
суддів зазначає таке.

Як убачається з матеріалів справи,
згідно з повідомленням вх. № 04-13-10/2436
від 11.11.2013 року державного реєстратора
Гуліус О.М. про проведення державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця
відповідно до Закону України « Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» 11.11.2013 року
було внесено запис за № 7110174
про проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, код
НОМЕР_1.

Згідно з приписами статті 4-1
Господарського процесуального кодексу
України господарські суди розглядають
справи про банкрутство у порядку
провадження, передбаченому цим
Кодексом з урахуванням особливостей
встановлених Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

Частиною 15 статті 47 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців» в
редакції цієї статті Закону до 13.05.2014
року встановлено, що дата внесення до
ЄДР запису про проведення державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною особою -
підприємцем є датою державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною особою -
підприємцем.

Вищенаведена норма права та
наявність запису №7110174 про
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, є
обґрунтованою підставою для
припинення провадження у справі про
банкрутство № Б-50/212-09 у порядку п.6 ч.1
ст. 80 Господарського процесуального
кодексу України.

Разом з тим, на час розгляду заяв про
визнання мирової угоди у
господарському суді провадження у
справі № Б-50/212-09 про банкрутство ФОП
ОСОБА_5 припинено ( ухвала суду від
17.02.2011 року) та не поновлена у порядку
частини 2 статті 39 Закону про
банкрутство.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про відповідність до
чинного законодавства та матеріалів
справи ухвали господарського суду
Харківської області від 17.10.2014 року та
необхідність залишення оскаржуваної
ухвали без змін, а апеляційної скарги -
без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись,
ст. 99, ст. 101, п.1 ч1. ст. 103, ст.105,106
Господарського процесуального кодексу
України, Харківський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ПЕРШИЙ
УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»
залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду
Харківської області від 17.10.2014 року у
справі № Б-5-/212-09 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 25.11. 2014
року.

Головуючий суддя
О.А. Пуль

суддя
Я.О.Білоусова

суддя
В.О.Фоміна