м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомПублічного акціонерного
товариства «Холдингова компанія
«Київміськбуд»доТовариства з
обмеженою відповідальністю
«АДАМАНТ-ІНВЕСТ» Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрфінанс-Інвест»провизнання
Суддя Васильченко Т.В.
в присутності представників сторін:
від позивача Клименко О.А., довіреність
1Пасічніченко Д.О., довіреність №21/07 від
21.07.2014;від відповідача 2не з'явилися.
Суть спору: Публічне акціонерне
товариство «Холдингова компанія
«Київміськбуд» звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АДАМАНТ-ІНВЕСТ» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
«Укрміськбуд-Фінанс» (нова назва
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укрфінанс-Інвест»)
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу права вимоги від 19.09.2012
№ 1-П, укладеного між відповідачами.
В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилається на те, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
права вимоги фактично є договором
факторингу, втім ТОВ «АДАМАНТ-ІНВЕСТ»
не є фінансовою установою, яка має
право здійснювати такі операції, так як
не має відповідної ліцензії.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.09.2014 порушено провадження у
03.10.2014 відповідач-1, через відділ
діловодства суду, подав письмовий
відзив, в якому проти задоволення
позову заперечив, зазначаючи про
відсутність підстав вважати спірний
договір - договором факторингу, для
укладення якого необхідна ліцензія.
Також, 03.10.2014 позивач, через відділ
діловодства суду, подав клопотання про
витребування доказів у відповідача-1, а
також клопотання про звернення до
слідчих органів із запитом про
отримання інформації.
06.10.2014 відповідач-2, через відділ
діловодства суду, подав письмовий
відзив, в якому проти позову заперечив
з підстав того, що спірний договір за
своєю правовою природою не відноситься
до договорів факторингу, на укладення
яких необхідна ліцензія.
15.10.2014 відповідач-1, через відділ
діловодства суду, подав додаткові
пояснення, в яких зазначив про те, що за
згодою сторін в оплату спірного
договору ТОВ «АДАМАНТ-ІНВЕСТ» був
переданий простий іменний вексель
серії АА№2605098 на суму 10192608,47 грн., що
підтверджує факт виконання
оспорюваного договору та його
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.11.2014 продовжено строк
вирішення спору на 15 днів.
14.11.2014 позивач, через відділ
діловодства суду, подав письмові
пояснення, в яких зазначив про те, що
спірний договір купівлі-продажу права
вимоги спрямований на приховання
іншого правочину (договору факторингу),
а отже згідно ст. 235 ЦК України є
удаваним правочином.
Розглянувши в судовому засіданні 14.11.2014
клопотання позивача про витребування
доказів у відповідача-1, суд відмовляє в
його задоволенні, з огляду на його
невідповідність вимогам ст. 38 ГПК
Також, за результатами розгляду
клопотання позивача про звернення до
слідчих органів із запитом про
отримання інформації, суд прийшов до
висновку про відмову в його
задоволенні в зв'язку з
безпідставністю та необґрунтованістю.
В судовому засіданні 14.11.2014 представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив задовольнити.
Відповідач-1, в свою чергу, проти
позовних вимог заперечив в повному
Відповідач-2 в судове засідання 14.11.2014
не з'явився, втім 06.10.2014 подав відзив на
позовну заяву, в якому просив
розглядати справу за відсутності його
В судовому засіданні 14.11.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини рішення
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідача-1, які приймали участь під
час розгляду справи, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, та оцінивши докази,
які мають значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,
24.03.2010 між Акціонерним товариством
холдингова компанія «Київміськбуд»
(позичальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «ПІ ЕМ ЕССЕТ
МЕНЕДЖМЕНТ», правонаступником якого є
відповідач-2 (позикодавець) укладено
договір відсоткової позики, відповідно
до умов якого останній передає у
власність позичальнику грошові кошти в
розмірі, установленому договором, а
позичальник зобов'язується повернути
їх позикодавцю та сплатити відсотки в
розмірі та порядку, встановленому
договором (п.1.1 договору).
Сума позики за договором становить
50000000,00 грн. (п.2.1 договору).
01.07.2010 позикодавцем та позичальником
укладено додаткову угоду до договору
відсоткової позики від 24.03.2010,
відповідно до якої п.2.1 договору
виклали в наступній редакції: сума
позики за договором становить 100000000,00
При цьому, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцю позику не
пізніше 31.03.2012, але не раніше 01.01.2012 (п.4.1
Строк дії даного договору, відповідно
до п.6.1, сторони погодили з моменту
надання позикодавцем суми позики або
її частини позичальнику та до 31.03.2012,
але в будь-якому випадку до повного
виконання позичальником зобов'язань за
19.09.2012 Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
«Укрміськбуд-Фінанс» (нова назва
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укрфінанс-Інвест»)
(первісний кредитор) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«АДАМАНТ-ІНВЕСТ» (новий кредитор)
укладено договір №1-П купівлі-продажу
права вимоги, відповідно до умов якого
у порядку та на умовах, визначених цим
договором, первісний кредитор
відступає на користь нового кредитора,
а новий кредитор приймає належне
первісному кредитору право вимоги та
набуває всіх прав первісного кредитора
і стає кредитором у зобов'язаннях з
боржником - Публічним акціонерним
товариством холдингова компанія
«Київміськбуд» за договором
відсоткової позики від 24.03.2010, зі
змінами, внесеними до нього додатковою
угодою від 01.07.2010 (п.1.1 договору).
За цим договором, новий кредитор
набуває право вимоги до боржника
сплатити грошові кошти за основним
договором у розмірі основного боргу по
поверненню позики в сумі 9986416,50 грн.,
відсотків у сумі 206191,97 грн., нарахованих
за час користування позикою до
настання строку її повернення (31.03.2012), а
також набуває всі інші права
первісного кредитора у цих
зобов'язаннях, а саме: право вимоги
сплатити пеню, відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
інфляційні нарахування, три відсотки
річних та збитки у зв'язку з порушенням
зобов'язання щодо повернення позики за
основним договором. Право вимоги
передається одночасно з підписанням
цього договору (п.п.1.2-1.3 договору).
21.09.2012 відповідачами було укладено
додатковий договір №1 до договору
купівлі-продажу права вимоги №1-П від
19.09.2012, відповідно до якого сторони
пункт 3.1 договору виклали у наступній
редакції: «Право вимоги купується
новим кредитором за ціною 10192608,47 грн.,
яка сплачується у строк до 31.12.2013. Ціна
договору може бути сплачена частинами
та в інший ніж грошові кошти спосіб,
згідно з домовленістю сторін».
Позивач посилаючись на те, що спірний
договір є удаваним правочином, який
вчинено для приховування іншого
правочину - договору факторингу, який
укладений з порушенням Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
та ст.ст. 203, 215, 227 ЦК
України, оскільки відповідач-1 не мав
відповідної ліцензії для здійснення
фінансових операцій, звернувся до суду
В свою чергу, відповідачі проти
вказаних доводів заперечують,
посилаючись на те, що спірний договір
укладений відповідно до вимог
законодавства, а наявність ліцензії
фінансової установи у ТОВ
«АДАМАНТ-ІНВЕСТ» не є необхідною, так
як спірний договір не відноситься до
договорів факторингу.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Відповідно до статті 202, частини 2
статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою;
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє; представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.
Загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних правових
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
Як наголошено в постанові Пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013 "Про деякі питання практики
розгляду справ, пов'язаних з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними" вирішуючи спори про
визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.
Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.
Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного договору.
При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки є
недоведеними та не узгоджуються з
приписами чинного законодавства та
матеріалами справи.
Так, статтею 512 Цивільного кодексу
України визначено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок, зокрема, передання
ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
При цьому, відступлення права вимоги є
правочином (договором), на підставі
якого старий кредитор передає свої
права новому кредитору, а новий
кредитор приймає ці права і
зобов'язується або не зобов'язується їх
оплатити. Договір відступлення права
вимоги може бути оплатним, якщо в ньому
передбачений обов'язок нового
кредитора надати старому кредитору
якесь майнове надання замість
отриманого права вимоги. В такому
випадку на відносини цесії
розповсюджують положення про договір
купівлі-продажу, оскільки ст. 656
Цивільного кодексу України
передбачено, що предметом договору
купівлі-продажу може бути право вимоги,
якщо вимога не має особистого
характеру. До договору купівлі-продажу
права вимоги застосовуються положення
про відступлення права вимоги, якщо
інше не встановлено договором або
В свою чергу, за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату, а клієнт
відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором (ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу
За наведеним визначенням договору
факторингу цей договір спрямований на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передачі в її
розпорядження певної суми грошових
коштів. Зазначена послуга за договором
факторингу надається фактором клієнту
за плату, розмір якої визначається
договором. При цьому, сама грошова
вимога, передана клієнтом фактору, не
може розглядатись як плата за надану
останнім фінансову послугу.
Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
10.07.2007 у справі №26/347-06-6531.
Відповідно до п. 1.1 спірного договору
№1-П його предметом є відступлення
первісним кредитором на користь нового
кредитора, та прийняття новим
кредитором належного первісному
кредитору права вимоги та набуття всіх
прав первісного кредитора, у зв'язку з
чим відповідач-1 стає кредитором у
зобов'язаннях з боржником - Публічним
акціонерним товариством холдингова
компанія «КИЇВМІСЬКБУД» за договором
відсоткової позики від 24.03.2010, зі
змінами, внесеними до нього додатковою
угодою від 01.07.2010.
За цим договором, новий кредитор
набуває право вимоги до боржника
сплатити грошові кошти за основним
договором у розмірі основного боргу по
поверненню позики в сумі 9986416,50 грн.,
відсотків у сумі 206191,97 грн., нарахованих
за час користування позикою до
настання строку її повернення (31.03.2012), а
також набуває всі інші права
первісного кредитора у цих
зобов'язаннях, а саме: право вимоги
сплатити пеню, відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
інфляційні нарахування, три відсотки
річних та збитки у зв'язку з порушенням
зобов'язання щодо повернення позики за
основним договором. Право вимоги
передається одночасно з підписанням
цього договору (п.п.1.2-1.3 договору).
При цьому, право вимоги купується новим
кредитором за ціною 10192608,47 грн., яка
сплачується у строк до 31.12.2013 та може
бути сплачена частинами або в інший ніж
грошові кошти спосіб, згідно з
домовленістю сторін (п.3.1 договору).
Будь-якої плати новий кредитор від
первісного кредитора не отримує (п. 3.3
Зі змісту оспорюваного договору
вбачається, що його метою є заміна
особи на активній стороні зобов'язання
із збереженням всіх інших елементів
зобов'язального правовідношення за
плату, та не передбачає надання послуг
з фінансування під відступлення права
В договорі купівлі-продажу права
вимоги №1-П від 19.09.2012 відсутнє
зобов'язання нового кредитора
(відповідач-1) передати первісному
кредитору (відповідач-2) грошові кошти
За таких обставин, суд приходить до
висновку, що спірний договір за своєю
правовою природою є саме договором
купівлі-продажу права вимоги, метою
якого є передання прав кредитора іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги), а не договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги).
У зв'язку з цим, безпідставними є і
посилання позивача на відсутність у
відповідача-1 правових можливостей на
вчинення спірного договору, зокрема,
правового статусу фінансової установи
та відповідної ліцензії, оскільки
договір купівлі-продажу права вимоги
№1-П, укладений відповідачами 19.09.2012 не
є фінансовою послугою в розумінні
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг", так як його
предметом як зазначалося вище є
передання прав кредитора іншій особі
за правочином (відступлення права
вимоги), а не фінансування під
відступлення права грошової вимоги, як
помилково зазначає позивач.
Крім того, згідно зі статтею 1
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи, мають
право звертатися до господарського
суду за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 вказаного Кодексу
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств і
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Тобто,
підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.
Позаяк, позивач, в даному випадку,
звернувшись з позовом про визнання
недійсним договору, укладеного між
відповідачами, не лише не довів
обставин, на які він посилався, але й не
обґрунтував належним чином, чим саме
такий договір порушує його права та
Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
Втім, позивачем під час розгляду справи
не надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження наявності
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочинів відносно
оспорюваного договору і судом під час
розгляду справи таких обставин не
встановлено, у зв'язку з чим відсутні
правові підстави для задоволення
З огляду на вищевикладене, оцінивши
подані докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
враховуючи, що позивачем не доведено
обставин на які він посилається як на
підставу своїх позовних вимог, суд
дійшов висновку про відмову в позові з
покладенням судового збору на
позивача, в порядку ст. 49
Господарського процесуального кодексу
Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва
В задоволенні позову відмовити
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 18.11.2014.

Суддя
Т.В. Васильченко