ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2014 р.
Справа № 914/3276/14

За позовом: Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia
(Польського підприємства птахівництва
«Лідія Малець»), 05-530 Gora Kalvaria, Debowka 1A, Polska,
numer identyfikacyjny REGON 011679517 (Республіка
Польща, 05-530, м. Гора Кальваря, вул.
Дебовка 1А, ідентифікаційний номер
011679517)

до відповідача: Фермерського
господарства «Пустомитівське», 81100,
Львівська обл., м. Пустомити, вул.
Фабрична 19 ідентифікаційний номер
33424916.

про стягнення заборгованості. Ціна
позову: 3 833 746,15 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

За участю представників:

від позивача: Рісний М.Б., Кондрашов
Д.І. - представники (довіреності б/н від
15.07.2014.);

від відповідача: Драпей О.С., Котько М.М.
- представники (довіреність №1 від
23.09.2014 року )

Права та обов'язки сторін передбачені
ст.ст.20, 22 ГПК України представникам
сторін роз'яснено; заяв про відвід
судді, не поступало. За клопотанням
представника Відповідача проводиться
фіксація судового процесу за
допомогою технічних засобів, а саме
програмно-комплексного апарату
«Оберіг».

Суть спору:

На розгляд господарського суду
Львівської області поступив позов
Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia (Польського
підприємства птахівництва «Лідія
Малець»), Республіка Польща, 05-530, м. Гора
Кальварія, вул. Дебовка 1 А (05-530 Gora Kalvaria,
Debowka 1A, Polska) до Фермерського
господарства «Пустомитівське», (81100,
Львівська обл., м. Пустомити, вул.
Фабрична 19) про стягнення
заборгованості в сумі 3833746,15 грн., з
яких: 3604354,75 грн. - основний борг; 112989,83
грн. - 3% річних , 116508,57 - пеня.

Як вбачається із тексту позовної заяви,
Позивач стверджує, що, відповідно до ст.
58 ГПКУ, в одній позовній заяві може бути
об'єднано кілька вимог, зв'язаних між
собою підставою виникнення або
поданими доказами. Суддя має право
об'єднати кілька однорідних позовних
заяв або справ, у яких беруть участь ті
ж самі сторони, в одну справу, про що
зазначається в ухвалі про порушення
справи або в рішенні. За клопотанням
сторін або з власної ініціативи суд
об'єднує кілька вимог, що випливають з
корпоративних відносин і пов'язані між
собою підставою виникнення або
поданими доказами.

Відтак, оскільки як контракт № 3/U/2013 від
07.11.2012 року, так і контракт № 1/U/2014 від
14.10.2013 року було укладено між тими ж
сторонами, а заборгованість за
вказаними контрактами підтверджується
спільним доказом - Актом звіряння
розрахунків, підписаним сторонами,
умови контрактів за своїм змістом є
ідентичними, Позивач просив суд
об'єднати в одну справу позовні вимоги,
що випливають із контракту № 3/U/2013 від
07.11.2012 року і контракту № 1/U/2014 від 14.10.2013
року, укладених між Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec
Lidia (Польським підприємством
птахівництва «Лідія Малець») та
Фермерським господарством
«Пустомитівське».

Із наведених вище міркувань, суд таке
клопотання задоволив, ухвалою від
15.09.2014 року прийняв позовну заяву від 05
вересня 2014 року до розгляду за
позовними вимогами, що випливають із
контракту № 3/U/2013 від 07.11.2012 року і
контракту № 1/U/2014 від 14.10.2013 року,
укладених між Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia
(Польським підприємством птахівництва
«Лідія Малець») та Фермерським
господарством «Пустомитівське»
об'єднавши у одне провадження у справі
№914/3276/14, яке порушено ухвалою від
15.09.2014 року .

Рух справи висвітлено в ухвалах суду.
Так, ухвалою суду від 15.09.2014 року ( якою
прийнято до розгляду позовну заяву і
порушено провадження у справі)
призначено справу до розгляду в
судовому засіданні на 15.10.2014 року.
Вимоги до сторін по підготовці справи
до розгляду в судовому засіданні
висвітлені у зазначеній ухвалі.

19.09.2014 року через канцелярію суду
надійшло клопотання (вх..№40070/14)
представника Позивача про надіслання
кореспонденції у справі на його
поштову адресу (клопотання міститься у
матеріалах справи, а.с.49). Дане
клопотання судом задоволено:
представник Позивача за довіреністю
наручно під розписку за клопотанням
від 16.09.2014 року (вх..№39781/14) отримав
копію ухвали суду про порушення
провадження у справі. Ухвала про
порушення провадження у справі
отримана і відповідачем 18.09.2014 року, що
підтверджує наявне у справі
повідомлення №79 1про вручення
рекомендованої поштової
кореспонденції,.

13.10.2014 р. в суді за вх..№43394/14
зареєстровано супровідний лист
представника Позивача про долучення до
матеріалів справи документів на
виконання вимог ухвали суду від 15.09.2014
року. Супровідний лист та документи
долучені до матеріалів справи.

14.10.2014 року за вх. №43619/14 в суді
зареєстровано поданий представником
Відповідача відзив на позовну заяву з
додатками та за вх..№43626/14 подане
клопотання про здійснення технічної
фіксації судового засідання. Дане
клопотання судом задоволено, проте, у
зв'язку із неможливістю здійснення
такої технічної фіксації (протокол
судового засідання за 15.10.14р.), про що у
матеріалах справи міститься
відповідна довідка, у судовому
засіданні 15.10.14р. була оголошена
перерва до 07.11.2014 року, про що до відома
представників сторін суд довів у
письмовій формі ( під розписку).

Окрім цього, 14.10.2014 року Відповідачем
подано клопотання про залишення
позову без розгляду з мотивів
порушення Позивачем ч. 5 ст. 28 ГПК
України. Клопотання зареєстроване за
вх..№43624/14.

03.11.2014 року (вх..№47064/14) та 21.11.2014 року
(вх.№50551/14) представником Позивача було
через канцелярію надано суду додаткові
письмові пояснення у справі, які судом
долучено до матеріалів справи.

05.11.2014 року через канцелярію суду
Відповідачем подано клопотання про
витребування доказів та клопотання про
виклик посадової особи. Клопотання
зареєстровані за вх..№ 47 552/14 та вх..№
47545/14).

07.11.2014 р. (за вх..№5281/14) в суді
зареєстровано клопотання представника
позивача про відкладення розгляду
справи, оскільки має наміри подати
додаткові документи та пояснення, та
про продовження строку розгляду
справи на п»ятнадцять днів; просив не
розпочинати розгляд справи без його
участі.

Ухвалою від 07.11.2014 року суд продовжив
строк розгляду справи на п»ятнадцять
днів з 13.11.2014 року; розгляд справи
відклав на 21.11.2014 р. та відклав до
наступного судового засідання розгляд
клопотань відповідача від 05.11.2014 р.
вх..№47552/14 про витребування доказів та
від 05.11.2014 р. вх..№47545/14 про виклик
посадової особи в судове засідання.

14.11.2014 року представником Відповідача
було подано суду додаткові письмові
пояснення, які зареєстровані за
вх..№49449/14).

20.11.2014 року представником Позивача було
подано клопотання ( вх..№50481/14) про
долучення до матеріалів справи копії
перекладу свідоцтва про
ідентифікаційний номер REGON та рішення
№ 62/07, здійсненого присяжним
перекладачем української мови при
Міністерстві юстиції у Варшаві.

В судове засідання 21.11.2014 року Позивач
та Відповідач явку повноважних
представників забезпечили.
Представник Позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав із
мотивів, викладених у позовній заяві та
додаткових письмових поясненнях. Позов
просив задоволити. Представник
Відповідача проти позову заперечив із
посиланням на обставини, викладені у
відзиві на позов.

Дослідивши подані суду документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, сукупно оцінивши докази, які
мають значення для справи,
господарський суд Львівської області,
встановив:

07.11.2012 року між Польським підприємством
птахівництва «Лідія Малець» (за
контрактом - Продавець) та Фермерським
господарством «Пустомитівське» (за
контрактом - Покупець) було укладено
Контракт № 3/U/2013 (далі за текстом -
Контракт 1).

Відповідно до п. 1.1 Контракту 1,
продавець зобов'язується поставляти, а
покупець - приймати і оплачувати
добових курчат - бройлерів породи КОББ,
РОСС, FLEX (країна походження - Польща).

14.10.2013 року між Польський підприємством
птахівництва «Лідія Малець» (за
контрактом - Продавець) та Фермерським
господарством «Пустомитівське» (за
контрактом - Покупець) було укладено
Контракт № 1/U/2014 (далі за текстом -
Контракт 2).

Відповідно до п. 1.1 Контракту 2,
продавець зобов'язується поставляти, а
покупець - приймати і оплачувати
добових курчат - бройлерів породи КОББ,
РОСС, FLEX (країна походження - Польща).

Як вбачається з п. 1.3 Контракту 1, товар
поставляється партіями у період до
31.12.2013 року, відповідно до узгодженого
сторонами на момент підписання даного
договору графіку.

Відповідно до п. 1.3 Контракту 2, товар
поставляється партіями у період до
31.12.2014 року, відповідно до узгодженого
сторонами на момент підписання даного
договору графіку.

Відповідно до п. 2.1 - 2.3 Контракту 1 та
Контракту 2, товар поставляється на
умовах СРТ у Львівську область
транспортом продавця. Покупець
зобов'язаний оплатити товар шляхом
прямого перерахунку коштів на рахунок
продавця на протязі 7 днів після
транспортування. Датою оплати покупцем
отриманих курчат вважається дата
зарахування коштів на розрахунковий
рахунок продавця відповідно до
банківської виписки. Витрати з
проведення платежу несе покупець.
Валюта платежу - ПЛН (польський злотий).

На виконання взятих на себе за
Контрактами 1 та 2 зобов'язань, позивач у
період із 15.04.2013 року здійснив поставку
товару (добових курчат) на користь
відповідача на загальну суму 932010 PLN., що
підтверджується доданими до позовної
заяви копіями фактур інвойсів:

1. 91/Е/2013 від 15.04.2013 року на суму 84600,00
PLN

2. 97/Е/2013 від 22.04.2013 року на суму
162150,00 PLN

3. 139/Е/2013 від 19.06.2013 року на суму
70500,00 PLN

4. 140/Е/2013 від 24.06.2013 року на суму
141000,00 PLN

5. 173/Е/2013 від 28.08.2013 року на суму
70500,00 PLN

6. 175/Е/2013 від 04.09.2013 року на суму
94470,00 PLN

7. 201/Е/2013 від 07.11.2013 року на суму
56400,00 PLN

8. 207/Е/2013 від 18.11.2013 року на суму
98700,00 PLN

9. 8/Е/2014 від 20.01.2014 року на суму 59220,00
PLN

10. 11/Е/2014 від 27.01.2014 року на суму
94470,00 PLN

Поряд з цим, Відповідач свої
зобов'язання за Контрактами виконав
лише частково, оплачено на користь
Позивача грошові кошти у розмірі 53142,15
PLN, що підтверджується доданою до
позовної заяви копією акта звіряння
взаємних розрахунків від 20.06.2014 року,
факту підписання якого Відповідач не
оспорює. Оригінали Контрактів, фактур
інвойсів та акту звірки представлено
Позивачем та оглянуто судом у судовому
засіданні.

Позивач звернувся з позовом до суду
12.09.2014р., про що свідчить відмітка на
поданому через канцелярію суду
примірнику позовної заяви. Разом із
цим, заборгованість Відповідача перед
Позивачем розрахована останнім станом
на 02.09.2014 року, та до неї застосовано
курс Національного банку Україна
станом на 02.09.2014 року.

ч. 1,2 ст. 533 ЦКУ встановлено що сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу.

Оскільки платіж за заборгованістю, що
стала підставою для подання позову,
Відповідачем як станом на 02.09.2014 року,
так і на момент подання позову фактично
не здійснено, то суд погоджується із
тим, що для обрахування своїх позовних
вимог Позивач може обрати конкретну
дату станом на яку він просить суд
стягнути заборгованість із
Відповідача. Позивачем за таку дату
було обрано 02.09.2014 року.

Згідно офіційного курсу Національного
банку України станом на 02.09.2014 року,
сума основного боргу відповідача перед
позивачем становить 878867,85 польських
злотих, а її гривневий еквівалент
станом на 02.09.2014р. складає 3604354,75 грн.

Також, із посиланням на ст. 625 ЦКУ та п. 3.6
обох Контрактів (відповідно до яких за
користування чужими грошовими коштами
внаслідок їх неправомірного утримання,
ухилення від їх повернення, іншої
прострочки у їх виплаті, сплаті
підлягають відсотки на суму цих коштів
у відповідності із Цивільним кодексом
України) та посилаючись на наведені у
позовній заяві розрахунки, Позивач
просив суд стягнути із Відповідача 3%
річних у розмірі 112882,83 грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як вбачається із розрахунку 3% річних,
який наводить Позивач, нарахування за
період з 23.04.2013 року по 02.09.2014 року
включно від вартості товару
поставленого (однак не оплаченого) із
урахуванням поставок по вище
переліченим фактурам та з урахуванням
здійснених Відповідачем проплат.

Беручи до уваги проведений розрахунок
3% річних, суд вважає за необхідне
зазначити, що у п.8.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" роз'яснено, що
згідно з частиною другою статті 533 ЦК
України, якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом. Відтак
вимоги щодо застосування заходів
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань, визначених в
іноземній валюті, мають заявлятися в
національній валюті України (гривнях)
за офіційним курсом Національного
банку України.

Із врахуванням вищенаведеного,
позивач, зокрема, у розрахунку 3 % річних
, мав право визначити нараховану суму 3%
річних в національній валюті України
відповідно до офіційного курсу,
встановленого Національним банком
України. Відтак вимога позивача про
стягнення 3 % річних підлягає до
задоволення у повному обсязі.

Крім цього, Позивач, посилаючись на
наведені розрахунки, просив суд
стягнути із Відповідача пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
несплаченої суми за кожен день
прострочення, загалом у розмірі 116508,57
грн. за період з 23.04.2013 року по 23.10.2013
року.

Заяв щодо застосування наслідків
спливу скороченої позовної давності
щодо вимог про стягнення пеня
Відповідачем не заявлялось.

Відповідно до п. 2.4 обох Контрактів, у
випадку недотримання Покупцем строків
розрахунку за товар, покупець
зобов'язаний сплатити продавцю пеню у
розмірі 0,1% від несплаченої суми за
кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГКУ, штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Як вбачається із положень ч. 4 ст. 231 ГКУ,
у разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вбачається із п. 2.9 Постанови пленуму
ВГСУ «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», за приписом
статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Відтак, оскільки застосування
відсоткової ставки, передбаченої п. 2.4
обох Контрактів призвело б до
нарахування суми штрафних санкцій у
розмірі більшому, ніж при нарахуванні
за подвійною обліковою ставкою
Національного банку України, Позивачем
правомірно здійснено нарахування пені
в розмірі згаданої подвійної облікової
ставки, що діяла у відповідний період і
вимоги про стягнення пені у розмірі
116508,57 грн. підлягають до задоволення.

Відповідач висловив заперечення
стосовно правомірності нарахування
основного боргу, 3% річних та пені у
гривнях, оскільки це, на його думку, є
односторонньою зміною зобов'язання.
Крім цього, Відповідач не погоджувався
із курсом польського злотого, обраним
Позивачем.

Як вбачається із п. 3.1 роз'яснень
президії ВГСУ від 31.05.2002 № 05-4/608 «Про
деякі питання практики розгляду справ
за участю іноземних підприємств і
організацій», вибір сторонами
українського права як такого, що
регулює їх відносини за угодою, означає
вибір саме національного
законодавства України, а не окремих
законодавчих актів, що регулюють
відповідні відносини сторін.

Пунктом 5.5 обох Контрактів Позивач та
Відповідач визначили, що відносини за
ним регулюються, зокрема,
законодавством України.

Разом із цим, відповідно до ч. 1,2 ст. 533
ЦКУ, грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Як закріплено ч. 2 ст. 198 ГК України,
грошові зобов'язання учасників
господарських відносин повинні бути
виражені і підлягають оплаті у гривнях.
Грошові зобов'язання можуть бути
виражені в іноземній валюті лише у
випадках, якщо суб'єкти господарювання
мають право проводити розрахунки між
собою в іноземній валюті відповідно до
законодавства. Виконання зобов'язань,
виражених в іноземній валюті,
здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 3 декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», валюта України є єдиним
законним засобом платежу на території
України, який приймається без обмежень
для оплати будь-яких вимог та
зобов'язань, якщо інше не передбачено
цим Декретом, іншими актами валютного
законодавства України.

З огляду на принцип диспозитивності у
господарському судочинстві позивач
має право вільно обирати способи
захисту порушеного права чи інтересу і,
зокрема, визначати відповідача за
своїми вимогами тощо.

Більше того, відповідно до п. 1.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» від
17.12.2013 № 14, Грошовим, за змістом статей
524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), є виражене в
грошових одиницях (національній валюті
України чи в грошовому еквіваленті в
іноземній валюті) зобов'язання
сплатити гроші на користь іншої
сторони, яка, відповідно, має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Грошове зобов'язання виражається в
грошових одиницях України або в
грошовому еквіваленті в іноземній
валюті.

Тобто, у розумінні Вищого
господарського суду України,
зобов'язання у іноземній валюті
тотожне поняттю грошового еквівалента
в іноземній валюті (оскільки окремого
статусу такого зобов'язання цитованою
постановою навіть не передбачено).

Із огляду на вищенаведене суд доходить
висновку, що чинним законодавством не
встановлено заборони для визначення
суми позовних вимог на території
України у гривнях за офіційним курсом
НБУ по відношенню до тої чи іншої
валюти. Так само не встановлено і
імперативної вимоги щодо обов'язкового
заявлення позовних вимог у справах за
участю іноземного елемента у іноземній
валюті.

При цьому, відповідно до ст. 651 ЦКУ,
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 188 ГКУ, зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Суд зазначає, що стягнення
заборгованості із Відповідача у
гривнях не призводить до зміни будь -
яких положень Контракту 1 та Контракту
2, тобто, не є зміною умов договору. При
цьому, Позивачем будь - яких вимог у
позовній заяві про таку зміну не
заявлено, а отже, суд таких змін внести
не може.

Що стосується посилань Відповідача на,
нібито, застосування Позивачем курсу
польського злотого, що не відповідає
курсу Національного банку України, то
суд залишає їх поза увагою, оскільки
такі не підтверджені будь - якими
доказами.

При цьому, відповідно до п. 9 Положення
про встановлення офіційного курсу
гривні до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
Постановою Правління Національного
банку України від 12.11.2003 № 496, офіційний
курс гривні до іноземних валют та
банківських металів діє з часу його
встановлення. Відповідно до п. 11
зазначеного Положення, інформація про
встановлені офіційні курси гривні до
іноземних валют та банківських металів
розміщується в міжнародній
комп'ютерній мережі Інтернет,
надсилається територіальним
управлінням Національного банку та
банкам згідно з Тимчасовою схемою
розсилання організаційно-розпорядчих
і нормативно-правових актів
Національного банку, центральним
органам виконавчої влади згідно з
переліком, установленим Національним
банком.

Таким чином, Відповідач не був
обмежений у наданні доказів
невідповідності застосованого
Позивачем курсу польського злотого до
офіційного курсу, встановленого
Національним банком України, проте,
належних та допустимих доказів такої
невідповідності не надав.

Натомість, самим же Відповідачем у
відзиві на позовну заяву (стор. 2 абз. 3
знизу) зазначено, що застосований
Позивачем курс польського злотого
відповідає офіційному курсу
Національного банку України,
встановленому на дату подання позову.

Суд також критично оцінює наведені
Відповідачем у відзиві на позов
контррозрахунки основного боргу,
оскільки такі розрахунки Відповідач
проводить із посиланням на надані
копії платіжних доручень, вважаючи, що
за такими дорученнями було здійснено
цільову сплату коштів за конкретними
фактурами інвойсами. Проте, із таким
посиланням не можна погодитись.

Як вбачається із наданих суду копій, у
платіжному дорученні №12 від 02.10.2013 року
у графі «призначення платежу» вказано:
Oplata za pisklenta brojler po kontraktu 3/U/2013 dd 07.11.2012. VMD
№004998 dd 18.02.13 VMD №0011461 dd 15.04.13

У платіжному дорученні №13 від 05.11.2013
року у графі «призначення платежу»
вказано: Oplata za pisklenta brojler po kontraktu 3/U/2013 dd
07.11.2012. VMD №0011461 dd 15.04.13 VMD №0012652 dd 22.04.13.

У платіжному дорученні №14 від 10.12.2013
року у графі «призначення платежу»
вказано: Oplata za pisklenta brojler po kontraktu 3/U/2013 dd
07.11.2012. VMD № 012652 dd 22.04.13.

У платіжному дорученні №15 від 12.12.2013
року у графі «призначення платежу»
вказано: Oplata za pisklenta brojler po kontraktu 3/U/2013 dd
07.11.2012. VMD № 012652 dd 22.04.13.

Відповідно до ст. 53 Митного кодексу
України, документами, які
підтверджують митну вартість товарів,
є, зокрема, рахунок-фактура (інвойс) або
рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу).

Відповідно до п. 2.1 Положення про
порядок виконання банками документів
на переказ, примусове списання і арешт
коштів в іноземних валютах та
банківських металів, затвердженого
постановою Національного банку
України від 28.07.2008 № 216, платник для
здійснення операції з переказу коштів
в іноземній валюті або банківських
металів з рахунку подає до
уповноваженого банку платіжне
доручення в іноземній валюті або
банківських металах за довільною
формою, яке обов'язково має містити,
зокрема, призначення платежу
(заповнюється відповідно до вимог
пункту 2.2 цієї глави).

Відповідно до п. 2.2 Положення про
порядок виконання банками документів
на переказ, примусове списання і арешт
коштів в іноземних валютах та
банківських металів, затвердженого
постановою Національного банку
України від 28.07.2008 № 216 платник
заповнює реквізит "Призначення
платежу" в іноземній валюті або
банківських металах таким чином, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування
бенефіціару коштів в іноземній валюті
або банківських металів.

Отже, проведення оплат за інвойсами
від 15.04.2013 року та від 22.04.2013 року, як це
стверджує Відповідач, повинно було б
здійснюватись лише і виключно із
посиланням на інвойси, які стали
підставою позовних вимог. Проте, із
згаданих копій платіжних доручень
неможливо встановити за якими
інвойсами відбувались проплати та яку
саме суму за яким інвойсом сплачено,
оскільки жодних посилань на інвойси у
них не міститься, відтак, надані копії
платіжних доручень не відповідають
вимогам Положення про порядок
виконання банками документів на
переказ, примусове списання і арешт
коштів в іноземних валютах та
банківських металів. Доказів
зворотнього, або документів, на які
містяться посилання у даних платіжних
дорученнях, Відповідачем не надано.

Суд додатково звертає увагу на те, що
документ VMD №004998 dd 18.02.13, на який
посилається платіжне доручення №12 від
02.10.2013 року датований раніше періоду
заборгованості, що є предметом
розгляду у даній справі. Також слід
зазначити, що призначення сплати за
платіжним дорученням №13 від 05.11.2013 року
зазначено, зокрема «VMD №0012652 dd 22.04.13»,
тоді як у призначенні платіжних
доручень №14 від 10.12.2013 року, № 15 від
12.12.2013 року вказаний документ «VMD №012652 dd
22.04.13», тобто оплата здійснювалась по
різним документам датованим одним і
тим же днем.

Окремо слід зазначити, що копії
платіжних доручень, надані
Відповідачем не засвідчені належним
чином, а саме - не містять зазначення
дати засвідчення та посади особи, що їх
засвідчила. При цьому, оригіналів таких
платіжних доручень Відповідачем суду
не представлено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Відповідно до ч.2 ст.36 ГПК України
письмові докази подаються в оригіналі
або в належним чином засвідченій копії

Із огляду на вищенаведене, суд доходить
висновку, що Відповідачем не надано
належних та допустимих доказів
цільовості сплати коштів за платіжними
дорученнями №12 від 02.10.2013 року, №13 від
05.11.2013 року, №14 від 10.12.2013 року, № 15 від
12.12.2013 року. Відповідно, суд залишає
поза увагою контррозрахунки
Відповідача, як такі, що не ґрунтуються
на принципі цільовості сплати коштів
за інвойсами від 15.04.2013 року та від
22.04.2013 року

Відповідачем також висловлено
заперечення щодо правомірності
підписання позовної заяви та
представництва Позивача у суді
представниками за довіреністю
Кондрашовим Д.І. та Рісним М.Б.,
оскільки, за твердженням Відповідача,
Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia є фізичною
особою - підприємцем і її
представництво повинно здійснюватись
на підставі нотаріально посвідченої
довіреності.

Відповідно до ст. 80 ЦК України,
юридичною особою є організація,
створена і зареєстрована у
встановленому законом порядку.
Юридична особа наділяється цивільною
правоздатністю і дієздатністю, може
бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
міжнародне приватне право», іноземний
елемент - ознака, яка характеризує
приватноправові відносини, що
регулюються цим Законом, та
виявляється в одній або кількох з таких
форм:

хоча б один учасник правовідносин є
громадянином України, який проживає за
межами України, іноземцем, особою без
громадянства або іноземною юридичною
особою;

об'єкт правовідносин знаходиться на
території іноземної держави;

юридичний факт, який створює, змінює
або припиняє правовідносини, мав чи має
місце на території іноземної держави.

Більше того, відповідно до ст. 1 ГПК
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 50 ЦК України, право на
здійснення підприємницької
діяльності, яку не заборонено законом,
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю. Обмеження права фізичної
особи на здійснення підприємницької
діяльності встановлюються
Конституцією України та законом.
Фізична особа здійснює своє право на
підприємницьку діяльність за умови її
державної реєстрації в порядку,
встановленому законом.

При цьому, ст. 4 ЦК України дає наступне
визначення терміну «закон»: актами
цивільного законодавства є також інші
закони України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
цього Кодексу (далі - закон). Таким
законом, зокрема, є закон України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» Відомості
Верховної Ради України (ВВР), 2003, N 31-32,
ст.263 з подальшими змінами та
доповненнями).

Таким чином, беручи до уваги наведені
правові приписи, громадяни можуть
звертатися до господарського суду за
захистом своїх прав у випадку, якщо
вони зареєстровані підприємцями
відповідно до чинного національного
законодавства України. Оскільки
позивач не є резидентом і відповідно не
створювався (реєструвався) на підставі
норм чинного національного
законодавства України він у жодному
випадку не може підпадати під
дефініцію «громадян, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності»,
а є іноземним суб'єктом господарювання
у розумінні ст. 123 ГПК України.

Відповідно до ст. 2 ГК України,
учасниками відносин у сфері
господарювання є суб'єкти
господарювання, споживачі, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, наділені
господарською компетенцією, а також
громадяни, громадські та інші
організації, які виступають
засновниками суб'єктів господарювання
чи здійснюють щодо них
організаційно-господарські
повноваження на основі відносин
власності.

Відповідно до ст. 55 ГК України,
суб'єктами господарювання визнаються
учасники господарських відносин, які
здійснюють господарську діяльність,
реалізуючи господарську компетенцію
(сукупність господарських прав та
обов'язків), мають відокремлене майно і
несуть відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна,
крім випадків, передбачених
законодавством. Суб'єктами
господарювання є:

1) господарські організації - юридичні
особи, створені відповідно до
Цивільного кодексу України, державні,
комунальні та інші підприємства,
створені відповідно до цього Кодексу, а
також інші юридичні особи, які
здійснюють господарську діяльність та
зареєстровані в установленому законом
порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи
без громадянства, які здійснюють
господарську діяльність та
зареєстровані відповідно до закону як
підприємці (резиденти).

Як зазначено у ст. 7 ГК України,
відносини у сфері господарювання
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, законами України,
нормативно-правовими актами
Президента України та Кабінету
Міністрів України,
нормативно-правовими актами інших
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, а також
іншими нормативними актами. Таким
чином, під терміном «закон» у п. 2 ст. 55
ГК України також розуміється
національний законодавчий акт, і
жодним чином не нормативно-правовий
акт іншої держави.

Відтак, у розумінні наведеної норми,
Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia є іноземним
елементом, а тому не є і не може бути
суб'єктом господарювання, створеним і
зареєстрованим у встановленому
законодавством України порядку,
натомість має особливий статус -
іноземного суб'єкта господарювання.

Проте, відповідно до ст. 123 ГПК України,
іноземні суб'єкти господарювання мають
такі самі процесуальні права і
обов'язки, що і суб'єкти господарювання
України, крім винятків, встановлених
законом або міжнародним договором,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 124 ГПК України,
підсудність справ за участю іноземних
суб'єктів господарювання визначається
цим Кодексом, законом або міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України.

Таким чином, позивач у справі - Drobiarstwo -
Dzialy specjalne Malec Lidia, хоч і не створено за
законодавством України, проте,
наділено процесуальними правами, що і
суб'єкти господарювання України.

При цьому, відповідно до 34 закону
України «Про міжнародне приватне
право», порядок видачі, строк дії,
припинення та правові наслідки
припинення довіреності визначаються
правом держави, у якій видана
довіреність.

Як це підтверджується Листом від 31.11.2014
року, наданого Позивачем суду за
підписом директора Лідії Малець,
довіреності на представників Позивача
складено та підписано на території
Республіки Польща.

Суд також бере до уваги посилання
Позивача на те, що довіреність на
ведення даної справи у суді не є
скасованою, оспореною чи визнаною
недійсною, а отже, посвідчений нею
правочин представництва породжує для
його сторін передбачені ним права та
обов'язки (в тому числі і на підписання
позовної заяви та ведення справ у суді).
Більше того, у матеріалах справи є
підписаний особою, що видала
довіреність, лист, у якому
підтверджуються повноваження
представників та висловлюється
схвалення вчинених ними дій.

Що стосується посилань Відповідача на
необхідність консульської легалізації
довіреностей, що містяться у
матеріалах справи, то суд зазначає
наступне.

В обґрунтування такої позиції
Відповідач посилається на ст. 13 Закону
України «Про міжнародне приватне
право», відповідно до якої документи,
що видані уповноваженими органами
іноземних держав у встановленій формі,
визнаються дійсними в Україні в разі їх
легалізації, якщо інше не передбачено
законом або міжнародним договором
України.

Разом із цим, відповідно до ст. 3
Конвенції, що скасовує вимогу
легалізації іноземних офіційних
документів (дата підписання: 05.10.1961,
дата набуття чинності: 22.12.2003), єдиною
формальною процедурою, яка може
вимагатися для посвідчення
автентичності підпису, якості, в якій
виступала особа, що підписала документ,
та, у відповідному випадку,
автентичності відбитку печатки або
штампу, якими скріплений документ, є
проставлення передбаченого статтею 4
апостиля компетентним органом держави,
в якій документ був складений.

Однак дотримання згаданої в попередній
частині формальної процедури не може
вимагатися, якщо закони, правила або
практика, що діють в державі, в якій
документ представлений, або угода між
двома чи декількома договірними
державами відміняють чи спрощують дану
формальну процедуру або звільняють сам
документ від легалізації.

При цьому, відповідно до ст. 15 Договору
між Україною і Республікою Польща про
правову допомогу та правові відносини
у цивільних і кримінальних справах,
документи, які підготував або
засвідчив відповідний орган однієї з
Договірних Сторін, скріплені гербовою
печаткою і підписом уповноваженої
особи, мають силу документа на
території іншої Договірної Сторони без
потреби будь-якого іншого засвідчення.
Це стосується також копій і перекладів
документів, які засвідчені відповідним
органом. Документи, які на території
однієї з Договірних Сторін визнаються
офіційними, вважаються такими ж на
території іншої Договірної Сторони.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
міжнародні договори України", чинні
міжнародні договори України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою, є частиною національного
законодавства і застосовуються у
порядку, передбаченому для норм
національного законодавства. Якщо
міжнародним договором України, який
набрав чинності в установленому
порядку, встановлено інші правила, ніж
ті, що передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору.

Тобто, чинним міжнародним договором,
підписаним та ратифікований Україною,
встановлено спрощений порядок
засвідчення офіційних документів, а
саме - скасовано вимогу легалізації
офіційних документів.

При цьому, Відповідачем не доведено
того, що довіреності, видані Позивачем
не є офіційними документами у
розумінні чинного законодавства
Республіки Польща.

Натомість, відповідно до п. 3.1
Інструкції про порядок консульської
легалізації офіційних документів в
Україні і за кордоном офіційний
документ - це письмове підтвердження
фактів та подій, що мають юридичне
значення, або з якими чинне
законодавство пов'язує виникнення,
зміну або припинення прав і обов'язків
фізичних або юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 237 ЦК України,
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦКУ,
представництво, яке грунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю.

Як вбачається із ч. 1 ст. 202 ЦКУ,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Із огляду на вищенаведене,
представництво, яке ґрунтується на
договорі є правочином.

Відповідно до ст. 202 ЦКУ, правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Тобто, довіреність нерезидента, якою
оформлено правочин представництва, є
офіційним документом, оскільки
породжує взаємні права та обов'язки між
повіреним та довірителем (проте не є
офіційним документом уповноваженого
органу іноземної держави) і не вимагає
жодної легалізації відповідно до
прямої вказівки ст. 15 Договору між
Україною і Республікою Польща про
правову допомогу та правові відносини
у цивільних і кримінальних справах.

Окремо слід відзначити, що як із
преамбули Контракту №1/U2014 від 14.10.2013
року, так і з преамбули Контракту №3/U/2013
від 07.11.2012 року чітко вбачається, що
вказані контракти уклали, дослівно:
«Польское предприятие птицеводство -
отделение специалистическое Малец
Лидия, Польша в лице директора Малец
Лидии, действующего на основании
Устава, именуемое в дальнейшем
Продавец с одной стороны и ФГ
Пустомітівске в лице директора
Сидорчук Тетяна Евгенивна,
действующего на основании Устава,
именуемое в дальнейшем Покупатель с
другой стороны».

Доказів визнання недійсним Контракту 1
чи Контракту 2 (повністю чи в частині)
суду не надано. Таким чином, підписавши
згадані контракти, Відповідач визнав і
погодився, що позивач має статус саме
підприємства, а не будь-який інший.

При цьому, як обидва контракти, так і
складені в процесі їх виконання
фактури інвойси є належним чином
засвідчені як зі сторони Позивача, так
і зі сторони Відповідача, що
підтверджує розуміння сторонами у
справі їх змісту та погодження із ним.

Із наданої Відповідачем копії
перекладу довідки про
ідентифікаційний номер REGON так само
жодним чином не вбачається
підтвердження статусу Лідії Малець
саме як фізичної особи - підприємця,
натомість із перекладу випливає, що
адреса реєстрації фізичної особи Лідії
Зеновії Малець та адреса реєстрації
підприємства Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia не
співпадають, тобто Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec
Lidia є окремим суб'єктом господарювання
(права) із окремим місцем реєстрації.

Натомість, Позивачем надано суду
переклади свідоцтва про
ідентифікаційний номер REGON та рішення
№ 62/07, здійсненого присяжним
перекладачем української мови при
Міністерстві юстиції у Варшаві.
Оригінали перекладів оглянуто судом у
судовому засіданні.

Із вказаного перекладу свідоцтва про
ідентифікаційний номер REGON вбачається,
що Drobiarstwo-Dzialy specjalne Malec Lidia є
підприємством та здійснює економічну
діяльність - розведення та годівля
птахівництва.

Із наданого Позивачем перекладу
рішення № 62/07 Повітового лікаря
ветеринарії в м. П'ясечно від 31.08.2007 року
вбачається, що така посадова особа
постановила затвердити суб'єкт
Drobiarstwo-Dzialy specjalne Malec Lidia, функціонуючий
як підприємство у галузі репродукції
та інкубації птахівництва.

За статтею 76 Закону України «Про
міжнародне приватне право» суди
можуть приймати до свого провадження і
розглядати будь-які справи з іноземним
елементом, зокрема у випадку, якщо
сторони передбачили своєю угодою
підсудність справи з іноземним
елементом судам України, крім випадків
виключної підсудності у справах з
іноземним елементом, передбачених у
статті 77 цього Закону.

Такої позиції дотримується і Вищий
господарський суд України у своїх
роз»ясненнях.

При цьому, Вищим Господарським судом
України навіть не передбачено участі у
справі у якості сторони іноземної
фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності, оскільки
ВГС України усі іноземні суб'єкти
господарювання розглядаються як
підприємства чи організації.

Відтак, форма довіреностей та обсяг
повноважень, наданих представникам
Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia визначається
лише і виключно чинним законодавством
Республіки Польща.

Таким чином, позиція Відповідача про
те, що позивач є фізичною особою -
підприємцем у розумінні ст. 1 ГПК
України не відповідає наведеним вище
правовим приписам.

Зважаючи на викладене, суд також
відмовляє в задоволенні клопотання
Відповідача про залишення позову без
розгляду.

Відповідачем також було заявлено
клопотання про витребування від
Позивача доказів, а саме - документ,
який є доказом правосуб'єктності
юридичної особи (сертифікат
реєстрації, витяг з торгового реєстру,
тощо).

Разом із тим, у матеріалах справи
наявна копія zaswiadczenie o numere identifikfcyjnim REGON
(свідоцтва про реєстраційний номер REGON)
від 26 серпня 2003 року, із державного
урядового реєстру суб'єктів
національного господарювання на
Позивача. Те, що вказаний документ
підтверджує правосуб'єктність
суб'єктів господарювання на території
Республіки Польща, Відповідачем не
заперечується.

При цьому, перекладом даного свідоцтва,
здійсненого присяжним перекладачем
української мови при Міністрерстві
юстиції у Варшаві підтверджується, а
перекладом, наданим Відповідачем не
спростовується те, що Позивач є
підприємством.

Посилання Відповідача на переклад
даних із електронного реєстру
національної економіки Польщі - REGON
судом відхиляються, оскільки вказані
дані не є засвідченими будь - яким
повноважним органом Республіки Польщі
чи України, не містять жодних відбитків
відповідних печаток чи підписів
посадових осіб органу, уповноваженого
надавати інформацію щодо правового
статусу та організаційно - правової
форми суб'єктів господарювання.
Відповідачем також не надано доказів
звернення до будь-яких уповноважених
органів із запитом про надання такого
документу. Відповідно до ст. 43 ГПК
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відтак, враховуючи, що згаданий
документ не відповідає наявним у
справі матеріалам (у т.ч. - контрактам,
інвойсам, акту звірки, які були
підписані самим Відповідачем), не
містить обов'язкових реквізитів
документу, такий документ не може
вважатись належним доказом.

Із цих підстав, а також з урахуванням
вище наведеної аргументації щодо
правового статусу Позивача, суд
відхиляє клопотання Відповідача про
витребування доказів.

Відповідачем було також заявлено
клопотання про виклик Малець Лідії у
судове засідання для отримання
пояснень стосовно обсягу володіння нею
українською мовою, факту підписання
нею поданих до суду документів та з
привою організаційно - правової форми
діяльності Позивача.

Вказане клопотання судом відхилено,
оскільки у матеріалах справи наявний
Листи від 10.10.2014 року та 31.10.2014 року за
підписом пані Малець Лідії, якими
надано вичерпні пояснення із приводу
порушених Відповідачем питань. При
цьому, правомірність підписання Лідією
Малець як директора Drobiarstwo - Dzialy specjalne
Malec Lidia обох Контрактів Відповідачем не
оспорюється та не спростовується.

Відтак, наведене клопотання судом
відхилене як безпідставне.

Згідно ст. 38 Закону України "Про
зовнішньоекономічну діяльність" спори,
що виникають між суб'єктами
зовнішньоекономічної діяльності,
іноземними суб'єктами господарської
діяльності у процесі такої діяльності
можуть розглядатися судами України, а
також за згодою сторін спору
Міжнародним комерційним арбітражним
судом та Морською арбітражною комісією
при Торгово-промисловій палаті України
та іншими органами вирішення спору,
якщо це не суперечить чинним законам
України або передбачено міжнародними
договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ГК України,
зовнішньоекономічною діяльністю
суб'єктів господарювання є
господарська діяльність, яка в процесі
її здійснення потребує перетинання
митного кордону України майном,
зазначеним у частині першій статті 139
цього Кодексу, та/або робочою силою.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про
міжнародне приватне право» , суди
можуть приймати до свого провадження і
розглядати будь-які справи з іноземним
елементом, зокрема, якщо сторони
передбачили своєю угодою підсудність
справи з іноземним елементом судам
України, крім випадків, передбачених у
статті 77 цього Закону.

Відповідно до п. 5.5 Контракту 1 та
Контракту 2, у питаннях, прямо не
врегульованих даним контрактом,
сторони керуються Конвенцією ООН про
договори міжнародної купівлі - продажу
2000 року, Принципами міжнародних
комерційних договорів УНІДРУА та
законодавством України.

Відповідно до ст. 15 ГПК України, справи
у спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні господарських
договорів, справи у спорах про визнання
договорів недійсними розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням сторони,
зобов'язаної за договором здійснити на
користь другої сторони певні дії, такі
як: передати майно, виконати роботу,
надати послуги, сплатити гроші тощо.

Як вбачається із наявного у справі
Витягу з ЄДРПОУ, місцезнаходженням
Відповідача є адреса : 81100, Львівська
обл. Пустомитівський район, м.
Пустомити, Фабрична, буд. 19 Із
врахуванням наведеного, Позивач
правомірно звернувся з позовом до
господарського суду Львівської
області.

Таким чином, позов у даній справі
територіально підсудний
Господарському суду Львівської
області.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

За умовами ст.525 ЦК України та ст.193 ГК
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору тощо. Згідно ст.599 ЦК України,
ст.202 ГК України зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином.

Положеннями ст. 629 ЦК України визначено,
що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 706 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
за ціною, оголошеною продавцем у момент
укладення договору, якщо інше не
встановлено законом або не випливає із
суті зобов'язання.

Як вбачається з ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.222 ГК України
учасники господарських відносин, що
порушили майнові права або законні
інтереси інших суб'єктів, зобов'язані
поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду.

Наявність у Відповідача зобов'язання
щодо повної оплати поставленого товару
на протязі 7 днів після транспортування
випливає з умов до п. 2.1 - 2.3 Контракту 1
та Контракту 2 і не ставиться в
залежність від звернення до
Відповідача з окремою вимогою в
порядку ч.2 ст.530 ЦК України.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст.33 ГПК України). Відповідно до ст.34
ГПК України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відтак, матеріалами у справі
підтверджено, а Відповідачем не
спростовано належними та допустимими
доказами правомірність вимоги
позивача про стягнення з відповідача
основного боргу за отриманий від
позивача, однак не оплачений товар, у
розмірі 878865 польських злотих, що за
курсом Національного банку України
еквівалентно 3604354,75 грн, а також 112989,87
грн. - 3% річних, 89697,91 пені. Таким чином,
позовні вимоги підлягають до
задоволення повністю.

Судові витрати необхідно віднести на
відповідача у повному обсязі,
відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст.1,2, 3, 4-3, 12, 15, 32,33, 34, 36, 43, 44, 49, 55, 82, 84,
85, 123, 124 Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити повністю.

2. Стягнути з Фермерського
господарства «Пустомитівське» (81100,
Пустомити, вул. Фабрична 19,
ідентифікаційний номер: 33424916) на
користь Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia
(Польського підприємства птахівництва
«Лідія Малець») (Республіка Польща, 05-530,
м. Дебовка, вул. Гора Кальваря,
ідентифікаційний номер: 011679517, 05-530 Gora
Kalvaria, Debowka 1A, Polska) заборгованість за
курсом польського злотого станом на
02.09.2014 року у розмірі 3833746,15 грн., з яких:
3604354,75 грн. - основний борг; 112882,83 грн. - 3%
річних за період, 116508,57 - пеня.

3. Стягнути з Фермерського
господарства «Пустомитівське» (81100,
Пустомити, вул. Фабрична 19,
ідентифікаційний номер: 33424916) на
користь Drobiarstwo - Dzialy specjalne Malec Lidia
(Польського підприємства птахівництва
«Лідія Малець») (Республіка Польща, 05-530,
м. Дебовка, вул. Гора Кальваря,
ідентифікаційний номер: 011679517, 05-530 Gora
Kalvaria, Debowka 1A, Polska) сплачений судовий збір
у розмірі 73080.00 грн.

4. Накази видати відповідно до ст.116 ГПК
України.

Повний текст рішення складено
26.11.2014 р.

Суддя
Кітаєва С.Б.