м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кримський
до Публічного акціонерного
товариства «Дочірній банк Сбербанку
про заборону вчинення дій
Суддя Бондаренко Г. П.
Представники сторін:
Від позивача Колягін В. В. (дов.
№ 6-юр/2014 від 20.10.2014)
Від відповідача Ключнікова І. М.
(дов. б/н від 10.01.2014)
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 28.10.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кримський
електротехнічний завод «Сатурн» (далі
за текстом - позивач) до Господарського
суду міста Києва з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
«Дочірній банк Сбербанку Росії» (далі
за текстом - відповідач), в якій просить
суд:

заборонити Публічному акціонерному
товариству «Дочірній банк Сбербанку
Росії» отримувати та надавати до
виконання рішення Господарського суду
м. Севастополя по справі № 919/848/13-РФ від
01.08.2014 та інші документи, видані на
виконання зазначеного рішення? у т.ч.
звертатися до виконання зазначеного
рішення до діючих на території Криму та
міста Севастополя органів (установ) та
посадових осіб примусового виконання
(у т.ч. у управління та відділу
Федеральної служби судових приставів
по Севастополю.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 22.08.2014 позовну заяву прийнято
до розгляду, порушено провадження у
справі № 910/17414/14, розгляд справи
призначено на 07.10.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.10.2014 в порядку ст. 69 ГПК
України продовжено строк розгляду
спору на п'ятнадцять днів, в порядку ст.
77 ГПК України розгляд справи
відкладено на 28.10.2014.

В судове засідання 28.10.2014 представники
сторін з'явились, надали усні пояснення
по суті заявлених вимог: позивач
позовні вимоги підтримав, відповідач
проти задоволення позовних вимог
заперечив.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує ст.
9 Закону України «Про забезпечення прав
і свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України».

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечує, з тих підстав, що
обраний позивачем спосіб захисту
цивільного права не відповідає вимогам
законодавства - ст. 16 ЦК України.

Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2014 Господарським судом міста
Севастополя винесено рішення іменем
Російської Федерації по справі № 919/848/13
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Дочірній банк Сбербанку
Росії» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кримський
електротехнічний завод «Сатурн» та
Відкритого акціонерного товариства
«Завод Южреммаш» за участю третіх осіб,
які не заявляють самостійні вимоги на
предмет спору на стороні відповідача -
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення 4 876 800, 49
грн., яким позовні вимоги задоволено.

Вищевказаним рішенням вирішено
стягнути солідарно з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кримський
електротехнічний завод «Сатурн» та
Відкритого акціонерного товариства
«Завод Южреммаш» на користь Публічного
акціонерного товариства «Дочірній
банк Сбербанку Росії» заборгованість
еквівалентну по договору про відкриття
кредитної лінії № 20-Н/08/11/ЮО від 19.05.2008, а
саме:

- 2 440 000, 00 грн. - заборгованість по
основному боргу по кредитній лінії;

- 1 162 389, 44 грн. - проценти за
користування кредитною лінією за
період 08.11.2011 по 05.03.2014 включно;

- 871 019, 33 грн. - пені за прострочку оплати
загальної заборгованості по кредитній
лінії за період 09.11.11 по 06.03.2014;

- 403 391, 72 грн. - пені за прострочку оплати
процентів за користування кредитною
лінією за період з 09.11.11 по 06.03.2014, що
загалом складає 4 876 800, 49 грн.
еквівалентну в рублях по офіційному
курсу Центрального Банку Російської
Федерації на дату фактичного виконання
рішення суду, а також, стягнуто
солідарно з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кримський
електротехнічний завод «Сатурн» та
Відкритого акціонерного товариства
«Завод Южреммаш» на користь Публічного
акціонерного товариства «Дочірній
банк Сбербанку Росії» державне мито
еквівалентне 68 820, 00 грн. в рублях по
офіційному курсу Центрального Банку
Російської Федерації на дату
фактичного виконання рішення суду.

За твердженням позивача, відповідач
має намір пред'явити вказане рішення до
виконання до виконавчих органів
Російської Федерації.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом спору у даній справі є вимога
позивача заборонити відповідачу
отримувати та надавати до виконання
рішення Господарського суду м.
Севастополя по справі № 919/848/13-РФ від
01.08.2014 та інші документи, видані на
виконання зазначеного рішення у т.ч.
звертатися до виконання зазначеного
рішення до діючих на території Криму та
міста Севастополя органів (установ) та
посадових осіб примусового виконання
(у т.ч. у управління та відділу
Федеральної служби судових приставів
по Севастополю.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 Закону "Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України" тимчасово
окупованою територією визначається:
сухопутна територія Автономної
Республіки Крим та міста Севастополя,
внутрішні води України цих територій,
внутрішні морські води і територіальне
море України навколо кримського
півострова, територія виключної
(морської) економічної зони України
вздовж узбережжя Кримського
півострова та прилеглого до узбережжя
континентального шельфу України, на
які поширюється юрисдикція органів
державної влади України відповідно до
норм міжнародного права, Конституції
та законів України, повітряний простір
над територіями зазначеними у пунктах
1, 2 цієї частини.

Правовий режим тимчасово окупованої
території передбачає особливий
порядок забезпечення прав і свобод
громадян України, які проживають на
тимчасово окупованій території (ч. 2 ст.
4 Закону України «Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
"Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" державні органи та органи
місцевого самоврядування, утворені
відповідно до Конституції та законів
України, їх посадові та службові особи
на тимчасово окупованій території
діють лише на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України" передбачено, що
будь-які органи, їх посадові та
службові особи на тимчасово окупованій
території та їх діяльність вважаються
незаконними, якщо ці органи або особи
створені, обрані чи призначені у
порядку, не передбаченому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України
"Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" будь-який акт (рішення,
документ), виданий органами та/або
особами, передбаченими частиною другою
цієї статті, є недійсним і не створює
правових наслідків.

Враховуючи, що Рішення Господарського
суду міста Севастополя по справі №
919/848/13-РФ від 01.08.2014 винесене іменем
Російської Федерації прийняте органом
створеним у порядку, не передбаченому
чинним законодавством України, отже,
таке рішення, в силу норм ч. 3 ст. 9
Закону України "Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" є недійсним та не створює
правових наслідків.

За змістом положень норми ст. 2 ГПК
України, правом на пред'явлення позову
до господарського суду наділені,
зокрема, юридичні особи, а суд шляхом
вчинення провадження у справах
здійснює захист осіб, права і
охоронювані законом інтереси яких
порушені або оспорюються.

Загальний перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів
(матеріально правові заходи
примусового характеру за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених прав та вплив на порушника)
визначений у ст. 16 ЦК України.

Згадані вище способи захисту мають
універсальний характер, вони можуть
застосовуватись до всіх чи більшості
відповідних суб'єктивних прав. Разом з
тим, зазначений перелік способів
захисту цивільних прав чи інтересів не
є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10. ч. 2
ст. 16 ЦК України суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення,
невизнання або оспорення і відповідно
ухвалює рішення про захист порушеного
права або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм суб'єктивним
правом на захист є диспозитивною
нормою цивільного законодавства, яке
полягає у наданні особі, яка вважає
свої права порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Так, предметом позову є
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, а підставою - посилання на
належне йому право, юридичні факти, що
призвели до порушення цього права, та
правове обґрунтування необхідності
його захисту.

Під захистом права розуміється
державно-примусова діяльність,
спрямована на відновлення порушеного
права суб'єкта правовідносин та
забезпечення виконання юридичного
обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб
захисту може бути визначений як
концентрований вираз змісту (суті) міри
державного примусу, за допомогою якого
відбувається досягнення бажаного для
особи, право чи інтерес якої порушені,
правового результату. Спосіб захисту
втілює безпосередню мету, якої прагне
досягнути суб'єкт захисту (позивач),
вважаючи, що таким чином буде припинене
порушення (чи оспорювання) його прав,
він компенсує витрати, що виникли у
зв'язку з порушенням його прав, або в
інший спосіб нівелює негативні
наслідки порушення його прав.

При виборі способу захисту цивільного
права необхідно врахувати специфіку
права та характер його порушення.
Захист права судом відбувається з
урахуванням установлених законом меж
здійснення суб'єктивного права на
захист і компетенції суду.

Вирішуючи спір про відновлення (захист)
прав (охоронюваних законом інтересів)
позивача, які були порушенні
прийняттям Господарським судом м.
Севастополя рішення по справі №
919/848/13-РФ, шляхом заборони Публічному
акціонерному товариству «Дочірній
банк Сбербанку Росії» отримувати та
надавати до виконання рішення
Господарського суду м. Севастополя по
справі № 919/848/13-РФ від 01.08.2014 та інші
документи, видані на виконання
зазначеного рішення (у т.ч. звертатися
до виконання зазначеного рішення до
діючих на території Криму та міста
Севастополя органів (установ) та
посадових осіб примусового виконання
(у т.ч. у управління та відділу
Федеральної служби судових приставів
по Севастополю), суд має оцінити чи
призведе обраний спосіб захисту до
відновлення порушеного права.

При цьому, позивач в обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що
рішення Господарського суду м.
Севастополя по справі № 919/848/13-РФ від
01.08.2014 є таким, що не підлягає виконанню,
а відповідач має намір звернути
вказане рішення до виконання до діючих
у місті Севастополі органів Російської
Федерації.

Звертаючись до суду з позовом про
зобов'язання відповідача вчинити
визначені дії, позивачем не зазначено
норми права, якими врегульовано спірні
відносини сторін та які порушено саме
відповідачем, а також на підставі яких
відповідні вимоги підлягають
задоволенню. Тому, виходячи з предмету
та підстав позову, обраний останнім
спосіб захисту права не відповідає
установленим способам захисту права та
не призведе до поновлення порушених
прав.

Відповідно до п. 4.3 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України
від 26 грудня 2011 року N 18, господарський
суд, дійшовши висновку про те, що
предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, повинен
відмовити в позові.

Крім того, оскільки рішення
Господарського суду м. Севастополя по
справі № 919/848/13-РФ від 01.08.2014 в силу норм
Закону України "Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України", є недійсним та не створює
правових наслідків, в тому числі і для
відповідача та позивача, суд не вбачає
підстав для задоволення позовних
вимог.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Верховний суд України у
рішенні від 6 липня 2011 року (рішення
долучено до матеріалів справи).

В той же час, суд звертає увагу
позивача, що відповідно до ч. 6 ст. 5
Закону України "Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
тимчасової окупації державі Україна,
юридичним особам, громадським
об'єднанням, громадянам України,
іноземцям та особам без громадянства, у
повному обсязі покладається на
Російську Федерацію як на державу, що
здійснює окупацію та прикінцевих
положень Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України" цей Закон набирає
чинності з дня, наступного за днем його
опублікування та втрачає чинність з
моменту повернення тимчасово
окупованої території під загальну
юрисдикцію України за умови
попереднього і повного відшкодування
збитків, нанесених внаслідок такої
тимчасової окупації, у тому числі
моральних збитків примусово
переміщених осіб. Отже, у випадку
нанесення позивачу збитків прийнятим
рішенням, позивач не позбавлений права
звернення до суду з метою їх стягнення
з особи, яка допустила порушення прав
позивача шляхом стягнення коштів на
підставі недійсних рішень суді,
винесених іменем Російської Федерації
на тимчасово окупованій території
України.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по оплаті судового збору покладаються
на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 03.11.14.

Суддя
Г.П. Бондаренко