ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року Справа № 922/186/13-г

Вищий господарський суд України у
складі колегії:

головуючого:Кузьменка
М.В.,суддів:Васищака І.М., Студенця В.І.
(доповідач),за участю представників
сторін позивача - Биструшкін В.Ю., Чірік
І.О.; відповідача - не з'явився; третьої
особи - не з'явився; розглянувши
касаційну скаргу Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції міста Харкова Головного
управління Міндоходів Харківської
області на постановуХарківського
апеляційного господарського суду
від22.05.2014та на рішенняГосподарського
суду Харківської областівід05.11.2014у
справі № 922/186/13-гза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Авангард-10"доОснов'янської об'єднаної
державної податкової інспекції міста
Харкова Головного управління
Міндоходів Харківської області третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача Товариство з обмеженою
відповідальністю "Яна"провизнання
права власності на бензин та
витребування бензину

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Авангард-10" (далі -
ТОВ "Авангард-10") звернулось до
Господарського суду Харківської
області з позовом до Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції міста Харкова Харківської
області Державної податкової служби
про визнання права власності на майно -
бензин автомобільний марки А-95 Євро
вид-І клас-В ДСТУ 4839:2007 у кількості 16 490,
37 л вартістю по продажній ціні з ПДВ 182
218, 59 грн., бензин автомобільний марки
А-95 ДСТУ 4063-2001 у кількості 18 496, 40 л
вартістю по продажній ціні з ПДВ 200 685, 94
грн., бензин автомобільний марки А-92 ENERGY
с прис. ДСТУ 4063-2001 у кількості 23 309, 19 л
вартістю про продажній ціні з ПДВ 245 911,
95 грн.; та про витребування майна -
бензину автомобільного марки А-95 Євро
вид-І клас-В ДСТУ 4839:2007 у кількості 16 490,
37 л вартістю по продажній ціні з ПДВ 182
218, 59 грн., бензину автомобільного марки
А-95 ДСТУ 4063-2001 у кількості 18
496, 40 л вартістю по продажній ціні з ПДВ
200 685, 94 грн., бензину автомобільного
марки А-92 ENERGY с прис. ДСТУ 4063-2001 у
кількості 23 309, 19 л вартістю про
продажній ціні з ПДВ 245 911, 95 грн. з
чужого незаконного володіння.

Ухвалою Господарського суду
Харківської області від 18.01.2013 порушено
провадження у справі № 922/186/13-г за
позовом ТОВ "Авангард-10" до
Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції міста Харкова
Харківської області Державної
податкової служби про визнання права
власності на бензин та витребування
бензину.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 11.02.2013,
залишеним без змін постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 11.04.2013, позов
задоволено. Суд визнав за ТОВ
"Авангард-10" право власності на майно -
бензин автомобільний марки А-95 Євро
вид-І клас-В ДСТУ 4839:2007 у кількості 16 490,
37 л вартістю по продажній ціні з ПДВ 182
218, 59 грн., бензин автомобільний марки
А-95 ДСТУ 4063-2001 у кількості 18 496, 40 л
вартістю по продажній ціні з ПДВ 200 685, 94
грн., бензин автомобільний марки А-92 ENERGY
с прис. ДСТУ 4063-2001 у кількості 23 309, 19 л
вартістю про продажній ціні з ПДВ 245 911,
95 грн. та поставив витребувати майно -
бензин автомобільний марки А-95 Євро
вид-І клас-В ДСТУ 4839:2007 у кількості 16 490,
37 л вартістю по продажній ціні з ПДВ 182
218, 59 грн., бензин автомобільний марки
А-95 ДСТУ 4063-2001 у кількості 18 496, 40 л
вартістю по продажній ціні з ПДВ 200 685, 94
грн., бензин автомобільний марки А-92 ENERGY
с прис. ДСТУ 4063-2001 у кількості 23 309, 19 л
вартістю про продажній ціні з ПДВ 245 911,
95 грн. з чужого незаконного володіння.

Постановою Вищого господарського суду
України від 11.06.2013 постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 11.04.2013 та
рішення Господарського суду
Харківської області від 11.02.2013
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до Господарського суду
Харківської області.

Під час нового розгляду справи ТОВ
"Авангард-10" подало заяву про уточнення
позовних вимог, в якій просило визнати
за ним право власності на зазначене
майно та зобов'язати відповідача
повернути майно власнику.

Рішенням Господарського суду
Харківської області (колегія суддів
складі: головуючий суддя Жигалкін І.П.,
Шатерніков М.І., Присяжнюк О.О.) від
05.11.2013 позов задоволено частково, суд
зобов'язав Основ'янську міжрайонну
державну податкової інспекції міста
Харкова Харківської області Державної
податкової служби повернути майно -
бензин автомобільний марки А-95 Євро
вид-І клас-В ДСТУ 4839:2007 у кількості 16 490,
37 л вартістю по продажній ціні з ПДВ 182
218, 59 грн., бензин автомобільний марки
А-95 ДСТУ 4063-2001 у кількості 18 496, 40 л
вартістю по продажній ціні з ПДВ 200 685, 94
грн., бензин автомобільний марки А-92 ENERGY
с прис. ДСТУ 4063-2001 у кількості 23 309, 19 л
вартістю про продажній ціні з ПДВ 245 911,
95 грн. власнику майна - ТОВ "Авангард-10".
В решті позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 04.03.2014 замінено
відповідача - Основ'янську міжрайонну
державну податкову інспекцію міста
Харкова Харківської області Державної
податкової служби його
правонаступником - Основ'янською
об'єднаною державною податковою
інспекцією міста Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 10.04.2014 залучено
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача Товариство з обмеженою
відповідальністю "Яна".

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду (колегія суддів у
складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М.,
судді Россолов В.В., Тихий П.В.) від 22.05.2014
рішення Господарського суду
Харківської області від 05.11.2013 залишено
без змін.

Не погоджуючись з рішенням
Господарського суду Харківської
області від 05.11.2013 та постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 22.05.2014,
Основ'янська об'єднана державна
податкова інспекція міста Харкова
Головного управління Міндоходів
Харківської області подала касаційну
скаргу, в якій просить рішення та
постанову судів попередніх інстанцій в
частині задоволення позову ТОВ
"Авангард-10" скасувати, позовну заяву
ТОВ "Авангард-10" залишити без
задоволення.

Касаційна скарга мотивована тим, що
рішення судів попередніх інстанцій в
частині, що стосується задоволення
позову, є незаконними та
необґрунтованими.

Колегія суддів, розглянувши наявні
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування норм
матеріального і процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено господарськими судами
ТОВ "Авангард 10" на підставі договору
поставки нафтопродуктів № 10 від 01.06.2011,
укладеного з ТОВ "Ріаліз Ойл", та
договору поставки нафтопродуктів №
02-11/2012-КП від 29.11.2012, укладеного з ТОВ
"Уністрой", додаткових угод до вказаних
договорів, придбало нафтопродукти
(бензин марок А-92 та А-95) за видатковими
накладними, які додані до матеріалів
справи, за ціною, визначеною в
додаткових угодах на умовах: EXW - склад
ПАТ "Дніпронафтопродукт".

Відповідно до п. 4.5, 4.6 наведених
договорів поставки нафтопродуктів,
датою поставки товару вважається дата,
зазначена в видатковій накладній або
акті приймання-передачі товару. Товар
вважається поставленим постачальником
та прийнятим покупцем, а право
власності на товар вважається таким, що
перейшло від постачальника до покупця
в момент підпису видаткової накладної
або акту приймання-передачі товару.
Строк дії даних договорів встановлений
до 31.12.2013.

На підтвердження відвантаження
нафтопродуктів постачальники виписали
видаткові накладні, згідно яких
відвантажено бензини марок А-92 та А-95 до
місця зберігання - ВАТ
"Дніпронафтопродукт". ТОВ "Авангард 10"
зберігало нафтопродукти на складах
ВАТ "Дніпронафтопродукт" на підставі
договору зберігання № 0608/10-2 від 06.08.2010.

Транспортування нафтопродуктів для
реалізації на АЗС № 8, яка знаходиться
за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 201/1,
здійснювалося на підставі договору на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом № 0608/10-1 від 06.08.2010 між ТОВ
"Авангард 10" та ВАТ "Дніпронафтопродукт"
та підтверджено товарно-транспортними
накладними на відпуск нафтопродуктів.

Отримані нафтопродукти на АЗС № 8 були
оприбутковані ТОВ "Авангард 10", що, як
встановлено господарськими судами,
підтверджується витягом з журналу
обліку надходження нафтопродуктів.

Державною податковою службою у
Харківській області спільно із
Інспекцією з питань захисту прав
споживачів у Харківській області 20.12.2012
проведено фактичну перевірку АЗС № 8
ТОВ "Авангард 10", розташованої за
адресою: м. Харків, пр-т Гагаріна, 201/1.
Центральним митним управлінням
лабораторних досліджень та експертної
роботи Державної митної служби України
було проведено експертизу зразків
бензину, що реалізується через АЗС № 8
ТОВ "Авангард 10", за результатами якої
встановлено невідповідність
відібраних зразків ДСТУ.

Посадовими особами Основ'янської МДПІ
міста Харкова Харківської області
Державної податкової служби 29.12.2012 на
підставі п. 94.7 ст. 94 Податкового кодексу
України, Інструкції про порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України від 20.05.2008
№ 281/171/578/155, Постанови Кабінету
Міністрів України "Про затвердження
Правил роздрібної торгівлі
нафтопродуктами" від 20.12.1997 № 1442, було
затримано і вилучено майно позивача
АЗС № 8 у загальній кількості 58 369 л
загальною вартістю 503 868, 64 грн., про що
складено протокол про тимчасове
затримання майна від 29.12.2012 № 1, який
було вручено директору позивача.
Вилучене майно в цьому протоколі
зазначено як "рідина невстановленого
походження із запахом бензину".

На підставі протоколу про тимчасове
затримання майна від 29.12.2012 № 1,
Основ'янською МДПІ міста Харкова
Харківської області Державної
податкової служби прийнято рішення від
02.01.2013 № 1 про накладення
адміністративного арешту майна згідно
п. 94.7 ст. 94 Податкового кодексу України,
яким накладено тимчасовий
адміністративний арешт на майно,
власник якого не встановлений, і яке
знаходиться за адресою: м. Харків, пр.
Гагаріна 121/1, АЗС № 8 ТОВ "Авангард 10" на
загальну суму 503 868, 64 грн.

Представниками Основ'янської МДПІ
міста Харкова Харківської області
Державної податкової служби було
здійснено викачку арештованого
бензину та вивезено його, про що
складено акти розпломбування і викачки
від 05.01.2013 та від 09.01.2013.

Арештоване та викачане у позивача
майно, (а саме: рідина невстановленого
походження із запахом бензину
загальною вартістю 488 903, 05 грн.)
Основ'янською МДПІ міста Харкова
Харківської області Державної
податкової служби на підставі
договорів про відповідальне
зберігання майна з ознаками
безхазяйного від 04.01.2013 № 1/19-315 та від
09.01.2013 № 2/19-315 було передане на
відповідальне зберігання ТОВ "Яна".

Скасовуючи рішення судів попередніх
інстанцій та направляючи справу на
новий розгляд, суд касаційної
інстанції зазначив, що предмет
віндикаційного позову становить
вимога неволодіючого майном власника
до незаконно володіючого цим майном не
власника про повернення
індивідуально-визначеного майна з
чужого незаконного володіння. Предмет
доказування у справах за такими
позовами становлять обставини, які
підтверджують правомірність вимог
позивача про повернення йому майна з
чужого незаконного володіння, як то
факти, що підтверджують право
власності на витребуване майно,
вибуття його з володіння позивача,
перебування його в натурі у
відповідача тощо. Власник вправі
витребувати своє майно від особи у якої
воно фактично знаходиться у
незаконному володінні. При первісному
розгляді справи, господарські суди не
врахували наведеного, а суд першої
інстанції, задовольняючи вимогу про
витребування цього майна з чужого
незаконного володіння, не навів норми
матеріального права в обґрунтування
підстав для її задоволення, не вказав
особи, у якої воно фактично знаходиться
у незаконному володінні.

Відповідно до ч. 1 ст. 11112 ГПК України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи ТОВ
"Авангард-10" подало заяву про уточнення
позовних вимог, в якій просило визнати
за ним право власності на зазначене
майно та зобов'язати відповідача
повернути майно власнику.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання права власності,
місцевий господраський суд, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
вказав, що матеріали справи
підтверджують належність спірних
нафтопродуктів саме позивачу.

При цьому, судом апеляційної інстанції
було досліджено висновки, надані
випробувальною лабораторією
"Універсалнафтохім" ТОВ "ВТІІ", з яких
вбачається, що представлені проби
бензину за перевіреними параметрами
відповідають вимогам ДСТУ. Разом з тим,
висновок лабораторії Центрального
митного управління лабораторних
досліджень та експертної роботи судом
не було визнано обгрунтованим в
частині дослідження зразків продукції,
які відібрані на АЗС № 8 ТОВ
"Авангард-10". За таких обставин суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що матеріалами справи не доведено
неналежну якість бензину, виявлену в
процесі перевірки 20.12.2012 АЗС № 8
ТОВ "Авангард-10" в місті Харків.

Задовольняючи позовні вимоги про
зобов'язати відповідача повернути
майно власнику, суди попередніх
інстанцій всупереч вказівок суду
касаційної інстанції не вказали норми
матеріального права, якою вони
керувались, приймаючи таке рішення.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України
установив, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті
визначив способи здійснення захисту
цивільних справ та інтересів судом.

Суд повинен з'ясувати характер спірних
правовідносин сторін (предмет та
підставу позову), характер порушеного
права позивача та можливість його
захисту в обраний ним спосіб.

Для захисту права власності
передбачені речові та зобов'язальні
способи захисту.

Зобов'язальні способи захисту права
власності випливають із договорів та
інших видів зобов'язань і мають
конкретний характер.

До речових способів захисту права
власності належать позови про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, позови про
захист права власності від порушень, не
пов'язаних із позбавленням володіння, і
позови про визнання права власності.

Одним із основних способів захисту
права власності є віндикаційний позов,
який визначають як позов про
повернення свого майна з чужого
незаконного володіння. По суті, це
вимога власника, який не володіє
майном, повернути майно в натурі.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

До умов пред'явлення віндикаційного
позову належать такі:

1) власник чи титульний володілець не
повинен мати можливості здійснювати
фактичне володіння над річчю;

2) майно, яке хоче повернути колишній
власник чи титульний володілець,
збереглося в натурі та перебувало у
фактичному володінні іншої особи;

3) майно, яке підлягає віндикації, має
бути індивідуально визначеним.

4) віндикаційний позов має недоговірний
характер та спрямований на захист
речових прав.

При цьому, об'єктом позову про
витребування майна із чужого
незаконного володіння може бути річ,
яка існує в натурі на момент подання
позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому
володінні, видозмінилась, була
перероблена чи знищена, застосовуються
зобов'язально-правові способи захисту
права власності відповідно до положень
гл. 83 ЦК.

Такі ж способи захисту застосовуються
і до речей, визначених родовими
ознаками, оскільки із чужого
незаконного володіння може бути
витребувана лише індивідуально
визначена річ.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК річ
є визначеною індивідуальними ознаками,
якщо вона наділена тільки їй
властивими ознаками, що вирізняють її
з-поміж інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її. Речі, визначені
індивідуальними ознаками, є
незамінними.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій,
відмовляючи у задоволенні позовної
вимоги про визнання права власності та
задовольняючи вимогу про зобов'язання
повернути майно, не з'ясували характер
спірних правовідносин сторін, характер
порушеного права позивача та
можливість його захисту в обраний ним
спосіб; не встановили правову природу
спірного майна, а саме до яких речей
воно належить: визначених родовими
ознаками чи індивідуально визначених
речей, у зв'язку з чим дійшли
передчасного висновку щодо способу
захисту, який застосовується в даному
випадку.

Також суди попередніх інстанцій,
приймаючи рішення в господарській
справі, фактично вирішили спір між
сторонами в частині, що стосується
накладення адміністративного арешту,
який не підвідомчий господарським
судам. При цьому, в матеріалах справи
відсутні відомості про те, що спір в цій
частині вирішено в установленому
статтею 94 Податкового кодексу України,
порядку.

Згідно із ст. 1117 ГПК України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Підставами для скасування або зміни
рішення місцевого чи апеляційного
господарського суду або постанови
апеляційного господарського суду є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права (ч. 1 ст. 11110 ГПК
України).

Відповідно до п. 3 ст. 1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
скасувати рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції і
передати справу на новий розгляд, якщо
суд припустився порушень норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Оскільки як місцевий, так і апеляційний
господарські суди припустилися
неправильного застосування приписів ч.
1 ст. 4-7 ГПК України щодо прийняття
судового рішення суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього
Кодексу стосовно всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, то це відповідно є
підставою для скасування оскаржуваних
судових рішень, та передання справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду місцевому
господарському суду слід взяти до
уваги викладене, вжити всі передбачені
законом заходи для всебічного, повного
та об'єктивного встановлення обставин
справи, прав та обов'язків сторін, і,
залежно від встановленого та
відповідно до вимог чинного
законодавства, вирішити спір.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції міста Харкова Головного
управління Міндоходів Харківської
області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 22.05.2014 та
рішення Господарського суду
Харківської області від 05.11.2014 у справі
№ 922/186/13-г скасувати, а справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Головуючий - суддя
Кузьменко М.В.

Судді:
Васищак І.М.

Студенець В.І.