ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 р. Справа № 909/430/13
Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Гриняк Б. П. ,
при секретарі судового засідання
Михайлюк А. С., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вулкаскот-Україна",
вул. Зорія ,7а, м. Івано-Франківськ ,76014

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Західтехнотранс",
вул. Я. Осмомисла ,41, с. Насташине ,
Галицького району , Івано-Франківської
області , 77110

про: визнання недійсним Договору
оренди нежитлового приміщення від
01.06.12р. укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Вулкаскот-Україна" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "
Західтехнотранс" , внаслідок його
фіктивності ( ст.234 ЦК України).

за участю представників сторін:

від позивача: Гавриляк Б.Б.,
(довіреність № 15 від 24.02.2014р. )-
представник ;

від відповідача: Левицький Д.Р.,
(довіреність б/н від 04.11.2014р. ) -
представник ;

ВСТАНОВИВ: Товариством з обмеженою
відповідальністю " Вулкаскот-Україна"
заявлено позов до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Західтехнотранс" з вимогою про
визнання недійсним Договору оренди
нежитлового приміщення від 01.06.12р.
внаслідок його фіктивності ( ст.234 ЦК
України).

Ухвалою суду від 30.05.2013р.
провадження у справі зупинено, у
зв"язку з призначенням судом
будівельно - технічної експертизи, яку
доручено Львівському
науково-дослідному інституту судових
експертиз ( 79004, м. Львів, пл. Собора, 7).

На вирішення судової
будівельно-технічної експертизи
поставлено питання: 1. Яка була ринкова
вартість 1 кв.м. оренди складських
приміщень станом на 01.06.2012 р. в АДРЕСА_1 ?

Супровідним листом вх. № 13140/13 від
12 .08. 2013р. Львівський науково-дослідний
інститут судових експертиз повернув
господарському суду
Івано-Франківської області матеріали
справи № 909/430/13 з повідомленням № 1929
від 06.08.2013р. про неможливість дати
висновку по даній справі, мотивоване
невиконанням клопотання від 11.06.2013р. (
вих №2530 ) про надання додаткових
доказів, а саме: Технічний паспорт на
складські приміщення за адресою
АДРЕСА_1 , що унеможливлює надання
висновку .

Клопотання експерта (вх. № 10207/13 від
14.06.2013р.) розглядалось судом в судових
засіданнях 27.08.2013р. та 01.10.2013 р..

Ухвалою суду від 01.10.2013р.
провадження у справі зупинено і
призначено будівельну- технічну
експертизу, яку повторно доручено
Львівському науково-дослідному
інституту судових експертиз .

Супровідним листом Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз вх. № 14469/14 від 19.09.2014р.
матеріали справи № 909/430/13 разом з
висновком експертизи № 3471 від 04.09.2014р.
скеровані до господарського суду
Івано-Франківської області.

Ухвалою суду від 20.10.2014 р.
провадження у справі поновлено, справу
призначено до розгляду в судове
засідання на 04.11.2014 р..

Представник позивача в судовому
засіданні подав суду заяву про зміну
підстави позову , в якій просить суд
визнати недійсним договір оренди від
01.06.2012 р. внаслідок його фіктивності (
ст. 234 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК
України до початку розгляду
господарським судом справи по суті
позивач має право змінити предмет або
підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Враховуючи норми
вищезазначеної статті, суд розглядає
справу з врахуванням заяви про зміну
підстав позову.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги з
підстав викладених в заяві про зміну
підстав позову.

Представник
відповідача в судовому засіданні
заявлені позовні вимоги заперечує,
мотивуючи їх безпідставністю та
необгрунтованістю та просить в
задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи
із врахуванням вимог Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод стосовно розгляду справи
упродовж розумного строку, всебічно і
повно з"ясувавши всі обставини, на яких
ґрунтуються вимоги, давши оцінку
доказам, які мають значення для справи,
суд вважає за правильне взяти до уваги
наступне.

01.06.2012р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Вулкаскот-Україна" (орендодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Західтранс" (орендар)
укладено Договір оренди нежитлового
приміщення, відповідно до якого
Відповідач передав в строкове платне
користування Позивачу нежитлове
приміщення площею 150кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На
виконання даного договору між
сторонами підписано Акт
приймання-передачі від 01.06.2014 р..

Згідно умов п.6.1. вказаного
Договору, договір підписується
сторонами та вступає в силу з 01.06.2012р.
терміном на один рік до 31.05.2013р..

Згідно п.1.5. Договору, об"єкт оренди
передається в оренду для використання
в якості складських приміщень для
зберігання товарно-матеріальних
цінностей та транспортних засобів .

У відповідності до п.3.1. Договору
сторони домовилися, що розмір орендної
плати становить 25,00грн. (двадцять п'ять
гривень 00 копійок) за 1кв.м. об'єкта в
місяць без урахування ПДВ. Відповідно
до п.3.2. Договору, розмір орендної плати
за весь об'єкт оренди в цілому складає
3750,00грн. (три тисячі сімсот п'ятдесят
гривень 00 копійок) в місяць без
урахування ПДВ.

Від імені Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Вулкаскот-Україна» Договір оренди
нежитлових приміщень від 01.06.2012 р.
підписано діючим на той момент
директором ОСОБА_4, а від імені
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вулкаскот- Україна»
- директором ОСОБА_5, який є рідним
братом ОСОБА_4.

Позивач стверджує, що
Договір оренди нежитлових приміщень
від 01.06.2012 р. укладений сторонами без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються ними (у даному
випадку передання приміщень в оренду),
тобто містять ознаки фіктивності.

Відповідач вказує на
той факт, що Протоколом загальних
зборів засновників ТзОВ
«Вулкаскот-Україна» від 12.06.2012р. ОСОБА_4
знятий з посади директора ТзОВ
«Вулкаскот-Україна», у зв'язку із
необхідністю здійснення
фінансово-господарської перевірки
діяльності ТзОВ «Вулкаскот-Україна» й
на даний момент не є працівником
Товариства. Зазначеним протоколом його
зобов'язано передати всі матеріальні
цінності товариства відповідно до Акту
приймання-передачі.

Позивач стверджує, що
оригінали Договору оренди нежитлових
приміщень від 01.06.2012р. та Акт
приймання-передачі у відповідача
відсутні, а операції щодо вказаного
Договору не відображались
відповідачем у бухгалтерському обліку,
оскільки до цього часу колишнім
директором не передані матеріальні
цінності позивача відповідно до Акту
приймання- передачі, в т.ч. і даний
Договір новому директора позивача не
передавався.

Копію спірного Договору позивач
отримав тільки 19.02.2013р. в межах
провадження справи №909/115/13-г за позовом
ТзОВ «Західтехнотранс» до ТОВ
«Вулкаскот-Україна» про стягнення
боргу за Договором оренди.

Позивач вважає, що зазначена в
Договорі орендна плата в розмірі 25
грн. за 1 кв.м. об"єкта в місяць без ПДВ (
п.3.1. Договору) явно завищена та
перевищує ринкову.

Позивач зазначив, що до договору
оренди не додано жодної план-схеми, які
б вказували місце розташування
орендованого приміщення серед всієї
площі складських приміщень, які
належать Відповідачу (згідно Свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 08.03.2007, загальна площа складських
приміщень складає 1 413,5кв.м.).

Крім того позивач стверджує, що
на зазначеній в Договорі оренди
нежитлових приміщень від 01.06.2012 р.
площі ніколи нічого не зберігав, і
тільки листом від 10.01.2013р. ТзОВ
"Західтехнотранс" повідомив, що на його
території перебувають два автомобілі,
які належать ТзОВ «Вулкаскот-Україна»
та поставив вимогу забрати зазначені
автомобілі, здійснивши оплату за їхнє
перебування . Будь-яких вказівок на
Договір, згідно якого повинна
відбутись оплата, та її розмір,
вказаний лист не містив.
В підтвердження
факту, що позивач не зберігав два
автомобілі на орендованій у
відповідача площі, останній
посилається на Акт обстеження
нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 від
30.07.2012р..

Таким чином, позивач вважає, що
спірний договір не мав на меті
створення наслідків, передбачених ним,
а мав на меті створення штучної
кредиторської заборгованості позивача
перед відповідачем, тобто надання
колишнім директором ТзОВ «Вулкаскот-
Україна» - ОСОБА_4 незаконної вигоди у
вигляді безпідставно отриманих коштів
ТОВ «Західтехнотранс», яке очолюється
його рідним братом - ОСОБА_5.

Відповідач заявлені позовні
вимоги заперечує, мотивуючи їх
безпідставністю та необгрунтованістю,
вказуючи на те, що умови спірного
Договору в цілому відповідають вимогам
чинного законодавства України.

Відповідач зазначив, що нежитлове
приміщення площею 150кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 має
загальну площу 1413,5кв.м.

До моменту підписання
оскаржуваного Договору, позивач через
посередників орендував частину цього
приміщення площею в 1200кв.м. по ціні
35,00грн. за 1кв.м.

Посередники орендували частину
вказаного приміщення у відповідача по
ціні 29,00грн. за 1кв.м., що
підтверджується: ФО-П ОСОБА_6 (Договір
оренди №3 від 31.01.2012р., Договір оренди №7
від 31.03.2012р.), ФО-П ОСОБА_7 (Договір оренди
№6 від 31.03.2012р.), ФО-П ОСОБА_3 (Договір №4
від 31.03.2012р.), ФО-П ОСОБА_8 (Договір №5 від
31.03.2012р.). Проаналізувавши вказані
договори оренди вбачається, що
Відповідач передав у строкове платне
користування нежитлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1.

Дані підприємці передали у суборенду
вказану площу позивачу, що
підтверджується рядом документів, а
саме рахунками, актами виконаних робіт
та платіжними дорученнями. Крім цього,
Позивачем, надіслано у жовтні 2012р
даним підприємцям листи про відмову в
оплаті оренди по рахунках в зв'язку з
звільненням складського приміщення.

Вказані рахунки оплачувалися, договори
не оскаржувались в судовому порядку. З
сторони Позивача не поступало жодних
претензій щодо умов цих договорів чи
вимог про повернення сплачених коштів.

Таким чином, позивач фактично
орендував не 150кв.м., а 1350кв.м. Ціна для
позивача по спірному договорі є нижча
від ціни по іншим договорам суборенди
цього ж приміщення.

Твердження позивача, що колишній
директор ОСОБА_4, підписуючи
оскаржуваний Договір, знав про його
відсторонення та був знятий з посади
директора на підставі Протоколу
загальних зборів засновників від
12.06.2012р., відповідач спростував,
вказавши, що його оскаржено в судовому
порядку і постановою Львівського
апеляційного господарського суду по
справі №5010/1395/2012-К-23/34 від 26.06.2014р.
визнано недійсним.

Відповідач заперечуючи проти
задоволення позовних вимог,
посилається на те, що вимоги позивача є
необґрунтованими та зазначає, що у
позивача існує заборгованість перед
відповідачем за Договором оренди
нежитлових приміщень від 01.06.2012 р. , і
лише задля уникнення сплати
заборгованості по оренді нежитлове
приміщення площею 150кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Оцінюючи подані сторонами докази та
наведені обґрунтування сторін за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 29.05.2013 р. № 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного
кодексу України якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 29.05.2013р. № 11
передбачено, що у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

Правочин може бути визнаний вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману, на відміну від помилки,
є умисел: особа знає про наявність чи
відсутність певних обставин і про те,
що друга сторона, якби вона володіла
цією інформацією, не вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.
Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.
Вбачається, що саме позивач як сторона,
яка діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману. Якщо все інше, крім
умислу, доведено, вважається, що мала
місце помилка. Варто враховувати, що
обман стосовно мотиву, тобто
внутрішнього спонукання особи до
здійснення правочину, не має істотного
значення. Зокрема, обман щодо
фінансового становища контрагента як
мотиву правочину не може бути
підставою для визнання правочину
недійсним (Лист Верховного Суду
України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду
судами цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»).

Проте, позивачем всупереч вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України не надано доказів укладення
ним договору внаслідок введення його в
оману відповідачем, а саме, внаслідок
повідомлення позивачу відомостей, що
не відповідають дійсності та
замовчування обставин, які мають
істотне значення для укладеної угоди
та не доведений навмисний характер дій
відповідача при укладенні спірного
договору.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 29.05.2013 р. № 11
передбачено, що фіктивний правочин
(стаття 234 ЦК України) є недійсним
незалежно від мети його укладення,
оскільки сторони не мають на увазі
настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін. З урахуванням того,
що фіктивний правочин не спрямований
на набуття, зміну чи припинення
цивільних прав та обов'язків, він не
створює цивільно-правових наслідків
незалежно від того, чи він був визнаний
судом недійсним. У розгляді
відповідних справ суд має враховувати,
що ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов Договору оренди
нежитлових приміщень від 01.06.2012 р.
відповідач передав, а позивач прийняв у
строкове терміном на один рік , до 31.05.2013
р., в платне користування об'єкт оренди,
про що сторони склали Акт
прийому-передачі від 01.06.2012 р..

Разом з тим, з наявного у матеріалах
справи листа - вимоги від 10.01.2013 р.
вбачається, що позивач звертався до
відповідача з вимогою забрати належні
йому два автомобілі та здійснити
оплату за їх перебування за адресою яка
зазначена в п.1.2 спірного Договору, а
саме: АДРЕСА_1 , у зв'язку з чим
оспорюваний договір не може
розцінюватися як фіктивний.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що в порушення вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України позивач не довів, що учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент вчинення
правочину, а матеріалами справи
спростовані посилання позивача на
фіктивність оспорюваного договору.

З огляду на вищевикладене вбачається,
що позивачем не доведено, що при
укладенні спірного договору була
відсутня єдність волі і волевиявлення
сторін щодо намірів створення
цивільних прав та обов'язків у
правовідносинах оренди, що договір
укладено лише про людське око або з
метою приховати іншу угоду, а також що
відповідач умисно ввів позивача в
оману, маючи намір отримувати орендну
плату, внаслідок чого позивач
неправильно сприйняв предмет або інші
істотні умови договору, які вплинули на
його волевиявлення і при відсутності
яких по обставинах справи можна було б
вважати, що договір не був би укладений,
зокрема, що відповідач заперечував
наявність обставин, які б могли
перешкоджати вчиненню угоди, або
замовчував обов'язки, які покладені на
позивача за оспорюваним договором.

Твердження позивача , що спірний
Договір укладений за явно завищеною
ціною ( 25 грн. за 1 кв. м. об"єкта в місяць
без ПДВ , яка значно ( в 5 разів)
перевищує ринкову, спростовується
Висновком судової
оціночно-будівельної експертизи №3471
від 03.09.2014 р., в якому зокрема
зазначено, що ринкова вартість 1 кв.м.
оренди складських приміщень станом на
01.06.2012 року в АДРЕСА_1 могла становити
23,00 грн..

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
визнання недійсним Договору оренди
нежитлових приміщень від 01.06.2012 р.,
укладеного між Товарством з обмеженою
відповідальністю "Вулкаскот-Україна"
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Західтехнотранс"
внаслідок його фіктивності ( ст.234 ЦК
України) є необґрунтованими та такими,
що задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається судом на
позивача.

Керуючись ст. 203, 215, 230, 234
Цивільного кодексу України, ст. 33, 49,
ст. 82 -85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в позові Товариства з
обмеженою відповідальністю "
Вулкаскот-Україна" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "
Західтехнотранс" про визнання
недійсним Договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.12р. укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Вулкаскот-Україна"
та Товариством з обмеженою
відповідальністю " Західтехнотранс" ,
внаслідок його фіктивності ( ст.234 ЦК
України).

Судові витрати залишити за позивачем

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 05.11.14

Суддя
Гриняк Б. П.

Виготовлено в КП "Діловодство
спеціалізованого суду"

________________ Дейчаківська О. С. 05.11.14