ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2014 року
Справа № 922/2929/14

Колегія суддів
у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Потапенко В.І., суддя Пушай В.І.

при секретарі Крупі О.О.

за участю представників сторін:

позивача Чалої О.Д., довіреність № 195
від 19.06.2014 р.;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№2786Х/3) на рішення господарського суду
Харківської області від 26 серпня 2014
року у справі № 922/2929/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю"ГСН", м. Полтава

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Радій, ЛТД", м. Мерефа
Харківського району Харківської
області

про стягнення 66 349,58 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ГСН" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Радій, ЛТД"
про стягнення з відповідача 66349,58 грн., в
тому числі: 56357,27 заборгованості по
договору поставки від 14.01.2013 р. № 10/25 та
нарахованих на цю заборгованість 5528,03
грн. пені, 1104,66 грн. 3% річних та 3359,62
інфляційних нарахувань.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 26 серпня 2014
року у справі № 922/2929/14 (суддя
Калініченко Н.В.) позов задоволено
частково.

З відповідача на користь позивача
стягнуто 56357,27 грн. заборгованості, 3875,25
грн. пені, 3359,62 грн. інфляційних
нарахувань, 1 104,19 3% річних та 1827 грн.
витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням в
частині задоволених позовних вимог не
погодився та подав на нього до
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення
місцевим господарським судом норм
матеріального і процесуального права,
просить це рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яикм в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

В обґрунтування апеяційної скарги
відповідач посилається на те, що
господарський суд першої інстанції
дійшов неправильного висновку про
настання строку виконання
відповідачем свого зобов'язання з
оплати поставленого йому позивачем по
договору поставки від 14.01.2013 р. № 10/25
товару, оскільки не врахував положень
пунктів 5.1., 5.4. договору, в редакції,
погодженій сторонами у протоколі
розбіжностей до цього договору від
14.01.2013 р., які обов'язковою умовою
настання такого обов'язку
передбачають факт подальшої
реалізації вказаного товару із
наданням звіту щодо такої реалізації.
При цьому апелянт зазначає, що
поставлений товар реалізовано не було,
у зв'язку з чим, на його думку, строк
його оплати не настав.

Також відповідач зазначає на
безпідставне застосування
господарським судом першої інстанції
до спірних правовідносин положень
пункту 1 додаткової угоди від ь01.02.2013 р.
до договору поставки № 10/25 від 14.01.2013 р.,
якою сторони встановили 60-денний строк
для оплати поставленої продукції
торговельної марки ТМ «ТZMO», оскільки,
як вбачається з видаткових накладних,
серед поставленого за договором
товару відсутня продукція вказаної
торговельної марки, яка до того ж
імовірно не існує, так як відсутня
інформація щодо неї у відповідних
реєстрах.

Представник позивача в судовому
засіданні та у відзиві на апеляційну
скаргу проти її задоволення заперечує,
просить оскаржуване рішення залишити
без змін.

Відповідач, який належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання не скористався своїм правом
на участь в ньому, у зв'язку з чим справа
розглядається за відсутності його
представника за наявними в ній
матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, повторно
розглянувши справу відповідно до вимог
статті 101 ГПК України, вислухавши
пояснення представника позивача,
перевіривши повноту встановлення
місцевим господарським судом обставин,
що мають значення для справи та
правильність застосування норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14
січня 2013 року між позивачем (як
постачальником) та відповідачем (як
покупцем) було укладено договір
поставки № 10/25 за умовами якого
постачальник поставляє і передає у
власність покупцю товар відповідно до
накладних, а покупець приймає цей товар
та сплачує його на умовах і в порядку,
передбачених договором (а. с. 15-20).

Відповідно до пункту 2.2. договору
асортимент та кількість товару партії
поставки, сторони вказують у
видатково-прибуткових накладних, які є
невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 2.5. договору поставка
партії товару вважається виконаною
постачальником в момент передачі
партії товару покупцю. Перехід ризику
випадкового знищення та випадкового
пошкодження (псування) товару від
постачальника до покупця відбувається
в момент підписання покупцем
видатково-прибуткової накладної на
партію товару.

Відповідно до статті 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265
Господарського кодексу України
України за договором поставки одна
сторона -постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні -покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання своїх зобов'язань по
договору позивач в період з 12 серпня 2013
року по 09 жовтеня 2013 року поставив
відповідачу товар на загальну суму
загальну суму 56 516,03 грн., що
підтверджується копіями підписаних
сторонами видаткових накладних, в яких
підставою поставки зазначено
зазначений договір та які відповідно
до його пункту 2.2. є невід'ємними
частинами договору (т. 1 а.с. 22-57).

Позивачем зазначено, що відповідачем
було здійснено часткову оплату
отриманого товару у сумі 158,76 грн., а
тому не сплаченою залишилась вартість
товару на суму 56 357,27 грн.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до п. 4.1. договору поставки
покупець оплачує поставлений товар за
цінами, що визначені за одиницю товару
у специфікації. Перегляд цін на товари,
які пропонуються постачальником до
поставки за цим договором,
здійснюється шляхом узгодження та
підписання нової специфікації зі
зміненими цінами на товари, що
постачаються.

Згідно п. 4.2. договору ціна товару, яка
входить у партію поставки,
підтверджується у заявці покупця та
вказується у видатково-прибуткових
накладних. Зміна ціни товару після його
поставки покупцю не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що до
договору поставки № 10/25 сторони
відповідно до положень ч. 6 статті 181
Господарського кодексу України склали
протокол розбіжностей від 14.01.2013 р. ( т. 1
а.с. 17-19), в якому погодили його окремі
умови, зокрема редакцію постачальника
(позивача) щодо пунктів 5.1, 5.4, які
визначають порядок оплати
поставленого товару.

Так в пункті 5.1. договору в редакції
протоколу розбіжностей від 14.01.2013 р.
сторони передбачили, що оплата за
кожну партію товару здійснюється
шляхом готівкового або безготівкового
розрахунку на наступний день після
надання звіту про реалізований товар
відповідно до пункту 5.4. договору.

В пункті 5.4. договору в редакції
протоколу розбіжностей передбачено
обов'язок покупця (відповідача) надати
постачальнику покупцю звіт про
реалізований товар кожні 30 днів.

Зважаючи на зміст вказаних пунктів,
колегія суддів дійшла висновку, що при
їх укладенні строк оплати товару
сторони обумовили наданням
відповідачем звіту про реалізований
товар в порядку виконання обов'язку, що
передбачений пунктом 5.4. договору, а
оскільки вказаним пунктом встановлено
30-денний строк виконання вказаного
обов'язку, при ненаданні відповідачем
таких звітів строк оплати настає
наступного дня після закінчення
вказаного 30-денного сроку їх надання.

При цьому колегія суддів зазначає, що
положення договору поставки від 14.01.2013
р. № 10/25, в тому числі і наведені пункти
5.1.,5.4.не пов'язують строк оплати
поставленого товару із фактом його
реалізації, як на це безпідставно
посилається відповідач, а містять, як
зазначалось вище посилання на
виконання відповідачем свого
договірного обов'язку з надання звіту
про реалізацію товару у визначений
строк-30 днів.

З урахуванням вимог розумності та
справедливості, що встановлені статтею
3 Цивільного кодексу України як
загальні засади цивільного
законодавства, які згідно з ч. 1 статті
627 Цивільного кодексу України
враховуються при визначенні сторонами
умов договору, невиконання покупцем у
встановлений строк свого обов'язку з
надання звіту про реалізований товар
не може трактуватись як підстава для
його звільнення щодо оплати
отриманого товару.

При цьому колегія суддів зазначає, що
положення договору поставки від 14.01.2013
р. № 10/25, в тому числі і наведені пункти
5.1.,5.4.не пов'язують строк оплати
поставленого товару із фактом його
реалізації, як на це безпідставно
посилається відповідач, а містять, як
зазначалось вище, посилання на
виконання відповідачем свого
договірного обов'язку з надання звіту
про реалізацію товару у визначений
строк-30 днів.

З матеріалів справи вбачається, що в
подальшому (після підписання договору
поставки від 14 січня 2014 року № 10/25 з
протоколом розбіжностей) 01 лютого 2013
року сторони уклали додаткову угоду до
договору поставки від 14 січня 2014 року
№ 10/25 (т. 1 а.с. 20), в якій дійшли згоди
доповнити розділ 5 договору пунктом 5.5.
наступного змісту:"Оплата поставленої
продукції ТМ «ТZMO» здійснюється шляхом
готівкового або безготівкового
розрахунку на протязі 60 днів з моменту
одержання товару".

Надаючи оцінку цьому пункту
додаткової угоди до договору з
урахуванням обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку, що в цьому пункті сторони
погодили граничний строк оплати всієї
поставленої позивачем за цим
договором продукції незалежно від
належності цієї продукції до певної
торговельної марки.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
договір визначено як домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в
укладенні договору, визначення умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства , звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови(пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства,

Відповідно до ст.. 494 Цивільного
кодексу України та статті 13 Закону
України «Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг» торговельні марки,
яким надається правова охорона
підлягають державній реєстрації в
Державному реєстрі свідоцтв України
на знаки для товарів і послуг.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що в базі даних Державного
реєстру свідоцтв України на знаки для
товарів і послуг відсутні відомості
щодо зазначеної в додатковій угоді від
01 лютого 2013 року до договору поставки
від 14 січня 2014 року № 10/25 торговельної
марки «ТZMO».

У видаткових накладних на товар,
поставлений за договором поставки від
14 січня 2014 року № 10/25, які є
невід'ємними частинами договору також
не зазначено відомостей про
належність товару до будь-якої
торговельної марки.

З пояснень сторін, в тому числі
позивача в позовній заяві та
відповідача у відзиві на позов та в
апеляційній скарзі також не
вбачається посилань щодо їх
волевиявлення на поставку товару
певної торговельної марки.

Таким чином, вказані обставини
щодо незазначення в тексті основного
договору поставки від 14.01.2013 р. та
протоколі розбіжностей до нього, у
видаткових накладних на поставлений
за цим договором товар, письмових
поясненнях сторін відомостей про
належність товару до певної
торговельної марки, зазначення у
додатковій угоді від 14.02.2013р.
неіснуючої торговельної марки , в
сукупності свідчать про відсутність
волевиявлення сторін щодо належності
поставленого за договором товару до
певної торговельної марки.

Зважаючи на наведене, колегія
суддів дійшла висновку, що додатковою
угодою від 01.02.2013 р. до договору
поставки від 14.01.2013 р. № 10/25 (пункт 1
додаткової угоди) сторони доповнили
договір пунктом 5.5., яким встановили
строк оплати всього товару, що
постачається за договором-60 днів з
моменту одержання товару.

Колегія суддів зазначає, що підписання
представником та скріплення печаткою
відповідача видаткової накладної, яка
є первинними обліковим документом у
розумінні Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції з
поставки товару, в тому числі дату
поставки(одержання товару).

Статтею 253 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Оскільки дати операцій з поставки
партій товару за договором та
відповідно дати його одержання
зазначені у доданих до позову
видаткових накладних, строки
остаточної оплати кожної партії
поставленого товару відповідно до
наведених положень договору та чинного
законодавства повинні визначатися 61-й
днем від дати відповідної накладної.

На день подання позову зазначені
строки оплати кожної партії товару
настали

З наведених мотивів колегія суддів
відхиляє доводи вапеляційної скарги
щодо ненастання строку оплати
поставленого товару.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктом 1 статті 193 Господарського
кодексу України та статтею 526
Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про задоволення позовних вимог про
стягнення 56357,27 грн. заборгованості по
укладеному між сторонами договору
поставки № від 14.01.2013 року № 10/25

Щодо стягнення з відповідача
нарахованих на вказану 5528,03 грн. пені,
1104,66 грн. 3% річних та 3359,62 інфляційних
нарахувань, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
щодо їх часткового задоволення,
зважаючи на наступне.

Частиною 1 статті 612 Цивільного
кодексу України передбачено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Оскільки, як було наведено вище,
відповідач не оплатив поставлений по
договору товар на суму 56357,27 грн. , він є
боржником, який прострочив виконання
грошового зобов'язання по оплаті цього
товару.

Згідно зі статтею 611 Цивільного
кодексу України в разі порушення
зобов'язання настаються правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
яке боржник повинен передати
кредиторові у розі порушення
боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню, в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

7.2. договору поставки від 14.01.2013 р. № 10/25
встановлено, що в разі прострочення
покупцем оплати товару постачальник
має право вимагати, а покупець
зобов'язаний сплатити пеню в розмірі
подвійної ставки НБУ, яка діє на момент
виконання зобов'язання, від суми
заборгованості за кожний день
прострочення платежу.

Як правильно встановлено
господарським судом першої інстанції,
Умовами договору за договором поставки
товару від 14 січня 2013 року № 10/25 не
передбачено можливість нарахування
пені понад строку, встановленого ст. 232
ГК України, а відтак пеня відповідно до
вимог чинного законодавства, має
нараховуватися по кожній видатковій
накладні - з наступного дня після
спливу строку на оплату по кінцеву дата
нарахування пені відповідно до ч. 6 ст.
232 ГК України.

Проте позивачем невірно визначено
період нарахування пені, а саме не
дотримано вимог ст.ст. 253-255 ЦК України
за накладними від 09 листопада 2013 року
та не враховано законодавче обмеження
періоду нарахування пені, вставленого
ч. 6 ст. 232 ГК України по кожному з
розрахунків пені, а відтак підлягають
частковому задоволенню в сумі 3 875,25
грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, та 3%
річних.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Позивачем, враховуючи порушення
відповідачем свого грошового
зобов'язання за договором поставки, у
відповідності до вказаної норми
нараховано до стягнення 3% річних в сумі
1 104,19 грн., а також інфляційні втрати
на суму 3 359,62 грн.

В решті позовних вимог щодо стягнення 47
коп. 3% річних позовні вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки, як
правильно встановлено місцевим
господарським судом, позивачем при
здійсненні нарахування 3% річних по
товару поставленого за накладними від
09 вересня 2013 року невірно обрано дату
виникнення даного права нарахування, а
саме останнім днем погашення
заборгованості за поставлений товар є
09 листопада 2013 року, а нарахування 3%
річних відповідно до ст. 253 ЦК України
починається з наступного дня після
спливу терміну для погашення
заборгованості, тобто з 10 листопада 2013
року. Виходячи з вище викладеного днем
настання права нарахування 3% річних у
позивача виникає з 10 листопада 2013 року,
а не з 09 листопада 2013 року, як зазначено
позивачем.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що підстави для
зміни чи скасування оскаржуваного
рішення відсутні, у зв'язку з чим це
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 26 серпня 2014
року у справі № 922/2929/14 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів.

Постанову складено в повному
обсязі 03.11.2014 р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Потапенко В.І.

Суддя
Пушай В.І.