ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 рокуСправа № 912/2874/14
Господарський суд Кіровоградської
області у складі судді Кабакової В.Г.,
розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Фіалка", Полтавська
область, Гадяцький район, с. Великі
Будища

до відповідача: товариства з обмеженою
відповідальністю "Світ Олія",
Кіровоградська область, м.
Світловодськ

про стягнення 9364,72 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - участі не брали;

В С Т А Н
О В И В:

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Фіалка"
звернулось до господарського суду
Кіровоградської області з позовною
заявою про стягнення з товариства з
обмеженою відповідальністю "Світ Олія"
заборгованості за договором поставки
№ МС-10/02-6 від 10.02.2014 року в сумі 10144,77
грн., з яких: 7704,00 грн. основний борг, 703,92
грн. пеня, 770,40 грн. штраф, 109,54 грн. 3%
річних та 859,91 грн. інфляційні втрати, з
покладенням на відповідача витрат по
сплаті судового збору.

Позов мотивовано неналежним
виконанням відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором поставки №
МС-10/02-6 від 10.02.2014 року.

Ухвалою господарського суду
Кіровоградської області від 02.09.2014 року
порушено провадження у даній справі та
призначено до розгляду у судовому
засіданні, від сторін витребувано
необхідні для вирішення спору
документи.

На адресу суду 22.09.2014 року від позивача
надійшла заява про уточнення позовних
вимог, згідно якої позивач просить
стягнути з відповідача 9364,72 грн. суму
заборгованості, з якої сума основного
боргу становить 7704,00 грн., пеня 756,47,
штраф 770,40 грн 3 % річних 41,16 грн., індекс
інфляції 92,69 грн.

Позивачем надано докази направлення
вказаної заяви відповідачу.

Відповідно до статті 22 ГПК України,
позивач має право зокрема зменшити
позовні вимоги, відтак вказана заява
прийнята господарським судом як заява
про зменшення позовних вимог.

Ухвалами від 23.09.2014 та 16.10.2014 розгляд
справи відкладено з підстав зазначених
у вказаних ухвалах.

Позивач в судовому засіданні участі не
брав. На адресу господарського суду у
Кіровоградській області 04.11.2014 року
надійшла заява від позивача від 30.10.2014
№ 377 про розгляд справи без його участі
та про витребування документів,
зокрема акта звірки від відповідача.

Так як вказаний акт звірки направлено
позивачем на адресу суду 04.11.2014,
клопотання позивача про витребування
доказів не розглядається.

Відповідач в даному судовому
засіданні, як і в попередніх, участі не
приймав, витребуваних ухвалами від
02.09.2014, 23.09.2014 та 16.10.2014 доказів до суду
не подав.

Станом на час проведення судового
засідання на адресу господарського
суду повернуто як і попередню, ухвалу
від 16.10.2014 про відкладення розгляду
справи, яка направлялась на адресу
відповідача, що містяться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, а саме:
Кіровоградська область, м.
Світловодськ, вул. Приморська, 14, кв.12, з
відмітками органу поштового зв'язку "за
закінченням терміну зберігання".

Слід зазначити, що ухвала про порушення
провадження у справі отримана
відповідачем згідно рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

З врахуванням положень абзацу 3 п. 3.9.1.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", відповідно до якого
в разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом,
господарський суд дійшов висновку, що
відповідач належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи.

На час розгляду справи заяви і
клопотання від відповідача до
господарського суду не надходили.

Правом на змагальність, передбаченим
ст.4-3 Господарського процесуального
кодексу України, відповідач не
скористався з власної ініціативи.

Згідно зі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд розглядає справу за
наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд

В С Т А Н О В
И В:

10.02.2014 року між сільськогосподарським
товариством з обмеженою
відповідальністю "Фіалка" (надалі -
позивач, СТОВ "Фіалка") та товариством з
обмеженою відповідальністю "Світ олія"
(надалі - відповідач, ТОВ "Світ Олія")
було укладено договір поставки №
МС-10/02-6 (надалі -договір).

Згідно з п.1.1. договору постачальник
зобов'язується поставити покупцеві
олію соєву, жмих соєвий, жмих соняшника
(макуху соняшника), шрот соняшника
(надалі - товар), а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
його в порядку та на умовах, визначених
договором.

Сторони п. 2.5. договору передбачили, що
партія товару повинна бути поставлена
постачальником не пізніше наступних
десяти робочих днів з дати визначення
за неї покупцем передоплат. При цьому
датою оплати є дата списання грошових
коштів із рахунку покупця.

Відповідно до п.3.3. договору партія
товару постачається постачальником за
умови здійснення покупцем її 100 %
передплати. Оплата за товар
здійснюється покупцем шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок постачальника
згідно виставленого рахунку.

Згідно специфікації № 1 від 10.02.2014 року
до договору № МС-10/02-6 поставки від
10.02.2014 року сторони домовилися, про
поставку макухи соняшникової в
кількості 40000 кг. на суму 85600,00 грн.

Відповідно до п.3.3. договору СТОВ
"Фіалка" перерахувало вищевказані
кошти на банківський рахунок ТОВ "Світ
Олія" в повному обсязі, що
підтверджується банківською випискою
від 24.02.2014 року про те, що кошти в сумі
85600,00 грн. сплачені за платіжним
дорученням № 18 від 24.02.2014 року.

Згідно видаткової накладної № 27 від
03.03.2014 року ТОВ "Світ Олія" відвантажило
СТОВ "Фіалка" макуху соняшникову в
кількості 36400 кг на загальну суму 77896,00
грн. з урахуванням ПДВ. Доставка товару
здійснювалася за товаро - транспортною
накладною № 09769 від 01.03.2014 року.

Таким чином ТОВ "Світ Олія" не поставило
СТОВ "Фіалка" товар на суму 7704,00 грн.

Із наданого позивачем акта звірки
взаємних розрахунків вбачається
наявність заборгованості у розмірі
7704,00 грн. відповідача перед позивачем.

Позивачем було направлено на адресу
відповідача 25.06.2014 року претензію № 195
від 24.06.2014 року з вимогою в строк 7
банківських днів після отримання
претензії перерахувати суму боргу
позивачу. Вказану претензію
відповідач одержав 03.07.2014 року, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Претензія залишилась без відповіді та
задоволення.

Вирішуючи даний спір, господарський
суд виходить з наступного.

Розглядаючи позовні вимоги
господарський суд враховує положення
статті 67 Господарського кодексу
України, відповідно до якої відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.
Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Частина 7 статті 179 Господарського
кодексу України передбачає, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Укладений між СТОВ "Фіалка"" та ТОВ "Світ
Олія" договір від 10.02.2014 року за своєю
правовою природою є договором
поставки.

Згідно визначення, наведеного у ст. 265
Господарського кодексу України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
Договір поставки укладається на розсуд
сторін або відповідно до державного
замовлення. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Предметом спору у даній справі є
повернення попередньої оплати в
частині, на яку не поставлено товар.

Позивач виконав свої зобов'язання
належним чином та у повному обсязі,
оскільки ним було сплачено за товар
85600,00 грн., а отримано товар на суму 77896,00
грн.

Проте, відповідач, порушуючи договірні
зобов'язання, товар у повному обсязі не
поставив та не повернув позивачу суму
попередньої оплати в частині
недопоставленого товару.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем складає
7704,00 грн.

Оскільки відповідач відповіді на
претензію не надав, грошові кошти в
сумі 7704,00 грн. не повернув, позивач з
метою захисту порушених прав та
інтересів звернувся до суду з даним
позовом.

Згідно зі статтями 193, 202
Господарського кодексу України та
статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог чинного
законодавства; одностороння відмова
від виконання зобов'язання не
допускається, якщо інше не передбачено
договором або законом.

Стаття 663 Цивільного кодексу України
передбачає, що продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач (замовник за зобов'язанням)
виконав повністю свої зобов'язання на
виконання домовленості щодо
попередньої оплати за товар.

Відповідач (постачальник за
зобов'язанням) отримав попередню
оплату в сумі 85600,00 грн., проте виконав
свій обов'язок частково, на суму 77896,00
грн. продукцію на суму 7704,00 грн. не
поставив та вказану суму передплати не
повернув.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного
кодексу України, якщо продавець, який
одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права
вбачається, що умовою її застосування є
неналежне виконання продавцем свого
зобов'язання зі своєчасного передання
товару покупцю. У разі настання такої
умови покупець має право діяти
альтернативно: або вимагати передання
оплаченого товару від продавця, або
вимагати повернення суми попередньої
оплати. Можливість обрання певно
визначеного варіанта правової
поведінки боржника є виключно правом
покупця, а не продавця.

Оскільки законом не визначено форму
пред'явлення такої вимоги покупця,
останній може здійснити своє право
будь-яким шляхом: як шляхом звернення
до боржника з претензією, листом,
телеграмою тощо, так і шляхом
пред'явлення через суд вимоги у
визначеній законом процесуальній
формі - шляхом подачі відповідного
позову.

Наданими у справі належними доказами, у
розумінні приписів статей 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, доведено перерахування
позивачем відповідачу 85600,00 грн.
попередньої оплати за товар. Натомість,
відповідач доказів поставки залишку
товару на суму 7704,00 грн. або повернення
отриманої суми передплати до суду не
подав.

На підставі викладеного, враховуючи
підтвердження матеріалами справи
обставин невиконання відповідачем
умов договору з поставки оплаченого
товару та право позивача вимагати
повернення суми попередньої оплати,
господарський суд приходить до
висновку про обґрунтованість позовних
вимог в частині стягнення 7704,00 грн.
боргу та наявність підстав для їх
задоволення.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до п. 6.1. договору сторони
передбачили, що у випадку порушення
своїх зобов'язань за договором сторони
несуть відповідальність, передбачену
договором та чинним законодавством.
Порушення зобов'язання є його
невиконання або неналежне виконання,
тобто виконання з порушенням умов,
визначених змістом договору.

Відповідно до п. 6.2. договору у разі не
поставки або недопоставки товару,
згідно умов договору, постачальник
сплачує покупцю пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ (на
період нарахування) від вартості не
поставленого або недопоставленого
товару за кожний день прострочення
виконання зобов'язань, а також штраф у
розмірі 10 % від вартості оплаченого та
непоставленого товару.

За розрахунком позивача (заява про
уточнення позовних вимог) розмір пені
за загальний період з 12.03.2014 по 09.09.2014
становить 756,47 грн.

Таким чином за розрахунком позивача
сума пені становить 756,47 грн. та сума
штрафу 770,40 грн.

Згідно п. 2.2. договору, постачальник за
власний рахунок здійснює доставку
товару до складу покупця.

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частиною шостою статті 232 ГК України.
Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України. Можливість одночасного
стягнення пені та штрафу за порушення
окремих видів господарських
зобов'язань передбачено частиною
другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Згідно пункту 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Наданий позивачем розрахунок розміру
пені та штрафу відповідає зазначеним
вище правовим нормам та умовам
договору.

З урахуванням викладеного вище,
виходячи з наявних в матеріалах справи
доказів, позовні вимоги про стягнення з
відповідача пені у розмірі 756,47 грн. та
штрафу у розмірі 770,40 грн. підлягають
задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до
стягнення 92,69 грн. збитків від інфляції
за період з 15.07.2014 по 17.09.2014 та 3% річних у
розмірі 41,16 грн. за період з 15.07.2014 по
17.09.2014.

Стосовно заявлених вимог
господарський суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

В своїй постанові Верховний Суд
України від 15.10.2013 у справі № 3-31гс13
зазначив, що застосування судами
частини другої статті 625 ЦК України
щодо стягнення з відповідача суми
індексу інфляції та трьох процентів
річних є помилковим, оскільки
стягнення з постачальника суми
попередньої оплати, перерахованої за
договором поставки, не вважається
грошовим зобов'язанням у розумінні
статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе
відповідальність, передбачену
частиною третьою статті 693 ЦК України,
коли на суму попередньої оплати
нараховуються проценти відповідно до
статті 536 цього Кодексу від дня, коли
товар мав бути переданий, до дня
фактичного передання товару покупцеві
або повернення йому суми попередньої
оплати. Договором може бути
встановлений обов'язок продавця
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

У постанові ВСУ від 16.09.2014 № 921/266/13-г/7)
зазначено, що обов'язок щодо повернення
грошових коштів, отриманих як
передоплата, не можна розцінювати як
грошове зобов'язання в розумінні
статті 625 ЦК України, оскільки
повернення суми попередньої оплати є
поверненням суми авансу (а не грошовим
зобов'язанням). На аванс можуть
нараховуватися лише проценти,
передбачені статтею 536 ЦК України.

Отже, Верховний суд у названих
постановах зробив однозначний
висновок, що повернення суми
попередньої оплати не є грошовим
зобов'язанням.

Вказана позиція врахована ВГСУ та
приймаючи постанову від 17 грудня 2013
року №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", пленум ВГСУ в
пункті 5.2. зазначив, що обов'язок
боржника сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних не виникає у випадках,
зокрема, повернення сум авансу та
завдатку, оскільки відповідні дії
учиняються сторонами не на виконання
взятих на себе грошових зобов'язань, а з
інших підстав.

Слід відмітити, що на відміну від
завдатку, аванс є лише способом
платежу, який не виконує
забезпечувальної функції, а виконує
функцію попередньої оплати.

Таким чином, господарський суд вважає,
що позивачем неправомірно нараховані
відповідачу інфляційні та 3 % річних, а
тому позовні вимоги в цій частині
необґрунтовані та задоволенню не
підлягають.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір покладається на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 64, 75, 82, 84,
85, 87, 116 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш
И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Світ Олія" (27501,
Кіровоградська область, м.
Світловодськ, вул. Приморська, 14, кв.12;
) на користь
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Фіалка"
(37320, Полтавська область, Гадяцький
район, с. Великі Будища; )
- борг у розмірі 9230,87 грн., з яких: 7704,00
грн. сума основного боргу, 756,47 грн.
сума пені, 770,40 грн. сума штрафу, а також
1801,42 грн. судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання
рішенням законної сили.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи Дніпропетровським апеляційним
господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення подається
через місцевий господарський суд, який
розглянув справу, протягом десяти днів
з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Засвідчений належним чином примірник
рішення направити позивачу за адресою:
37320, Полтавська область, Гадяцький
район, с. Великі Будища; відповідачу за
адресою: 27501, Кіровоградська область, м.
Світловодськ, вул. Приморська, 14, кв. 12.

Повне рішення складено 06.11.2014.

Суддя
В.Г. Кабакова