номер провадження справи 20/98/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014
Справа № 908/4003/14

За позовом Прокурора Ленінського
району м. Запоріжжя (69006, м. Запоріжжя,
вул. Добролюбова, буд. 14) в
інтересах територіальної громади в
особі:

Позивач: Запорізька міська рада (69105, м.
Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 206)

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (69121,
АДРЕСА_1)

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача:

1. Департамент комунальної власності та
приватизації Запорізької міської ради
(69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна,
буд. 206);

2. Департамент освіти і науки, молоді та
спорту Запорізької міської ради (69037,
м. Запоріжжя, вул. 40 років
Радянської України, буд. 39-Б)

про зобов'язання повернути нежитлове
приміщення

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від прокурора - Нестеренко І.В. (наказ №
613 к від 13.10.2014 р.);

Від позивача - Фанін П.В. (дов. №
01/02-17/03449 від 24.10.2014 р.);

Від відповідача - ОСОБА_1 (особисто,
паспорт №? НОМЕР_1 від 30.03.1999 р.);

- ОСОБА_3 (адвокат, договір
№ 49 від 27.10.2014 р.);

Від третьої особи-1 - Фанін П.В. (дов. №
151/01/01-10 від 24.10.2014 р.);

Від третьої особи-2 - Пономаренко О.О.
(дов. № 01.01-24/33 від 06.11.2014 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про зобов'язання
відповідача повернути територіальній
громаді в особі Запорізької міської
ради нежитлове приміщення площею 44,18
кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2,
що знаходиться на балансі Департаменту
освіти і науки, молоді та спорту
Запорізької міської ради.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 14.10.2014 р.
позовну заяву прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі № 908/4003/14,
справі присвоєно номер провадження
20/98/14, справу призначено до розгляду на
27.10.2014 р., на підставі ст. 27 ГПК України
до участі у справі залучено
Департамент комунальної власності та
приватизації Запорізької міської ради
в якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача. Ухвалою суду від
27.10.2014 р. на підставі ст. 27 ГПК України до
участі у справі залучено Департамент
освіти і науки, молоді та спорту
Запорізької міської ради, на підставі
ст. 77 ГПК України розгляд справи
відкладено на 10.11.2014 р.

В судовому засіданні 10.11.2014 р. справу
розглянуто, оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Прокурор підтримав позовні вимоги,
викладені в позовній заяві, з
урахуванням письмового нормативного
обґрунтування від 10.11.2014 р. № (08-05)587вих14,
яке надійшло до суду 10.11.2014 р. Позовні
вимоги мотивовані слідуючими
обставинами. Між відповідачем та
позивачем 15.12.1998 р. у простій письмовій
формі було укладено договір № 573 оренди
нежитлового приміщення строком на 3
роки до 01.12.2001 р.. Надалі дія договору
пролонгувалась додатковими угодами.
Додатковою угодою від 30.12.2011 р. договір
оренди пролонговано ще на 5 років, а
саме: до 15.12.2016 р. Вказана додаткова
угода укладена у простій письмовій
формі. Оскільки державна реєстрація та
нотаріальне посвідчення додаткових
угод, якими пролонговано дію договору,
у т.ч. додаткової угоди від 30.12.2011 р., у
встановленому законодавством порядку
не проводилися, то договір оренди № 573
припинив свою дію, тобто є недійсним
(нікчемним) на підставі закону, не
створив юридичних наслідків
(виникнення зобов'язань сторін), крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.
Внаслідок цього нежитлове приміщення
має бути повернуто його власнику в
особі Запорізької міської ради. Позов
обґрунтовано ч. 2 ст. 20, ст. 36-1 Закону
України «Про прокуратуру», ст.ст. 215, 640,
654, 793, 794, 1212, 1213 ЦК України. Прокурор
просить зобов'язати відповідача
повернути територіальній громаді в
особі Запорізької міської ради
нежитлове приміщення площею 44,18 кв.м,
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, що
знаходиться на балансі Департаменту
освіти і науки, молоді та спорту
Запорізької міської ради.

В письмовому нормативному
обґрунтуванні від 10.11.2014 р. № (08-05)587вих14,
яке надійшло до суду 10.11.2014 р.,
прокурором також зазначено, що
правовою підставою для повернення
нежитлового приміщення, окрім
відсутності нотаріального посвідчення
додаткових угод, якими пролонговано
дію договору, що є підставою вважати
правочин недійсним (нікчемним), є
наступне. 1. Договір оренди № 573 не
відповідає вимогам ст. 63 Закону України
«Про освіту», ст. 20 Закону України «Про
забезпечення санітарного та
епідеміологічного благополуччя
населення», п. 3.19 Державних санітарних
правил і норм влаштування, утримання
загальноосвітніх навчальних закладів
та організації навчально-виховного
процесу (ДСанПіН 5.5.2.008-01), оскільки
орендоване приміщення
використовується для надання
перукарських послуг, а не для
навчального та наукового процесу,
тобто використовується не за
призначенням. Внаслідок вказаних
порушень у ЗОШ № 100 частина коридору
загального користування на 4 поверсі
використовується як навчальний
кабінет. 2. У договорі оренди не
зазначено вартість майна, тобто
договір не містить всіх істотних умов,
передбачених ст. 10 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» (редакція 1998 р.). Оскільки
договір оренди № 573 не містить ціну, це
також вказує на його недійсність.

Вивчивши подане прокурором письмове
нормативне обґрунтування від 10.11.2014 р.,
судом встановлено, що дане
обґрунтування є по суті заявою про
зміну (збільшення) підстави позову,
оскільки прокурором підставою для
повернення майна визначено
недійсність вже самого договору (а не
лише нікчемність додаткових угод), та
його неукладеність.

Статтею 22 ГПК України визначено право
позивача до початку розгляду
господарським судом справи по суті
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

В пункті 3.12 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011 N 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» надано роз'яснення,
що право позивача на зміну предмета
або підстави позову може бути
реалізоване лише до початку розгляду
господарським судом справи по суті
шляхом подання до суду відповідної
письмової заяви, яка за формою і
змістом має узгоджуватися із статтею 54
ГПК з доданням до неї документів,
зазначених у статті 57 названого
Кодексу.

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після відкриття
судового засідання, роз'яснення (за
необхідності) сторонам та іншим
учасникам судового процесу їх прав та
обов'язків і розгляду інших клопотань
і заяв (про відкладення розгляду
справи, залучення до участі в ній інших
осіб, витребування додаткових
доказів тощо) переходить
безпосередньо до розгляду позовних
вимог, про що зазначається в протоколі
судового засідання. При цьому неявка у
судове засідання однієї з сторін,
належним чином повідомленої про час і
місце цього засідання, не перешкоджає
такому переходові до розгляду
позовних вимог, якщо у
господарського суду відсутні
підстави для відкладення розгляду
справи, передбачені частиною першою
статті 77 ГПК.

Підставу позову становлять
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги щодо захисту права та
охоронюваного законом інтересу.

Копія зазначеного нормативного
обґрунтування прокурором сторонам не
направлена. Розгляд справи по суті був
розпочатий в судовому засіданні 27.10.2014
р., що відображено в протоколі судового
засідання (а.с. 84).

Враховуючи, що заява про зміну підстав
позову (нормативне обґрунтування
позову) була подана прокурором з
порушенням вимог ст. 22 ПК України, після
початку розгляду справи по суті, дана
заява в частині збільшення підстав
позову судом не розглядається.
Розглядаються позовні вимоги,
викладені в позовній заяві, які
прокурор підтримав у судовому
засіданні.

Представник позивача надав письмові
пояснення, в яких зазначив, що позивач
не підтримує позовних вимог прокурора.
Зазначив, що на час укладення договору
оренди від 15.12.1998 р. законодавство не
вимагало обов'язкового нотаріального
посвідчення та державної реєстрації
договорів оренди, укладених строком на
3 роки і більше. У зв'язку з чим відсутні
правові наслідки вважати договір
оренди нікчемним. Додатковою угодою
від 30.12.2011 р. не вносилися зміни до
пункту 10.1 договору № 573, в якому
встановлений строк дії договору
оренди. В пункті 3 сторонами лише
констатовано факт пролонгації терміну
дії до 15.12.2016 р., без зміни п. 10.1. Вимоги,
передбачені ст.. 793 ЦК України не
застосовуються до додаткових угод до
договору № 573, оскільки вони не
застосовувалися до основного договору
оренди в момент його укладання. Вважає
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач проти позову заперечив,
зазначивши в письмовому відзиві, що
прокурор Ленінського району м.
Запоріжжя не є належною особою, яка
може подати вказаний позов. Інтереси
держави в даному випадку не порушені,
оскільки майно належить до комунальної
власності, та прокурор не мав права
звертатися із позовом. Додатковою
угодою від 30.12.2011 р. було продовжено
строк дії договору № 573, однак пункт 10.1
основного договору від 15.12.1998 р. № 573,
який встановлював первинний строк
оренди, не змінювався. На момент
укладання договору оренди він
відповідав усім вимогам чинного на той
час законодавства. Просить відмовити в
задоволенні позову.

Третя особа-1 (Департамент комунальної
власності та приватизації Запорізької
міської ради) вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню,
надавши письмові пояснення, аналогічні
письмовим поясненням позивача.

Третя особа-2 (Департамент освіти і
науки, молоді та спорту Запорізької
міської ради) надала письмове
пояснення по суті спору, відповідно до
яких вважає позовні вимоги
обґрунтованими, підтримує їх у повному
обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення прокурора,
представників позивача, відповідача та
третіх осіб, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказу Управління
комунальної власності Запорізької
міської ради від 12.11.1998 р. № 193 між
Запорізькою міською радою, Запорізькою
комерційною загальноосвітньою школою
№ 100 (орендодавець за договором) та
приватним підприємцем ОСОБА_1 15.12.1998 р.
був укладений договір № 573 оренди
нежитлового приміщення загальною
площею 44,18 кв.м за адресою: АДРЕСА_2, яке
знаходиться на балансі Запорізької
комерційної загальноосвітньої школи №
100. Приміщення використовується
орендарем на правах оренди для
розміщення перукарні (п.п. 1.1, 1.2
договору).

Відповідно до п. 2.1 вступ орендаря у
користування нежитловим приміщенням
настає одночасно з підписанням
сторонами договору та акту
прийому-передачі вказаного приміщення.
Договір діє з 01.12.1998 р. до 01.12.2001 р. (п. 10.1
договору).

Відповідно до усних пояснень
представників сторін, акту від 23.10.2014 р.
перевірки фактичного розміщення
перукарні ФОП ОСОБА_1 в приміщенні
Запорізької спеціалізованої школи
І-ІІІ ступенів Запорізької міської
ради № 100 по АДРЕСА_2 (а.с. 34), відповідач
на теперішній час займає (орендує)
зазначене нежитлове приміщення.

Сторонами укладалися додаткові угоди
до договору оренди № 573 від 12.11.1998 р.
Відповідно до додаткової угоди від
28.07.1999 р. замінено Запорізьку
комерційну загальноосвітню школу № 100
на Відділ освіти Ленінської районної
адміністрації. Додатковою угодою від
29.04.2011 р. замінено орендодавця з
Управління комунальної власності
Запорізької міської ради на
Департамент комунальної власності та
приватизації Запорізької міської ради
та балансоутримувача з Відділу освіти
Ленінської районної адміністрації на
Департамент освіти і науки, молоді та
спорту Запорізької міської ради.
Додатковою угодою від 26.12.2001 р. внесено
зміни до п. 10.1 договору, відповідно
встановлено, що договір діє до 01.12.2004 р.
Додатковою угодою від 12.08.2002 р.
збільшено площу на 8,0 кв.м. Додатковою
угодою від 31.12.2004 р. внесено зміни до п.
10.1 договору, відповідно встановлено, що
договір діє до 01.12.2009 р. строком на 5
років. У додатковій угоді від 15.12.2009 р.
сторони зазначили, що договір оренди є
продовженим до 15.12.2011 р. У додатковій
угоді від 30.12.2011 р. сторони визначили, що
договір оренди є продовженим до 15.12.2016
р. Сторонами також неодноразово
вносилися зміни до договору в частині
визначення розміру орендної плати.

Проаналізувавши норми чинного
законодавства, оцінивши докази та
вислухавши пояснення прокурора,
представників сторін та третіх осіб,
суд вважає позовні вимоги такими, що
задоволенню не підлягають на наступних
підставах.

Обґрунтовуючи позов, прокурор
зазначає, що оскільки державна
реєстрація та нотаріальне посвідчення
додаткових угод, якими пролонговано
дію договору, у тому числі додаткової
угоди від 30.12.2016 р., якою договір № 573
продовжено до 15.12.2016 р., у встановленому
законодавством порядку не проводилися,
то договір оренди нежитлового
приміщення № 573 від 15.12.1998 р. припинив
свою дію, тобто є недійсним (нікчемним)
на підставі закону.

Вирішуючи даний спір, суду необхідно
встановити, чи є договір оренди
нежитлового приміщення № 573 від 15.12.1998р.
та додаткові угоди до нього нікчемними.

Приписами ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 2 ст. 14
Цивільного кодексу України
встановлено, що цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.
Цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Статтями 11, 509 ЦК України
встановлено, що підставою виникнення
зобов'язань (цивільних прав та
обов'язків) є, зокрема, договір.
Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Підстави виникнення
господарських зобов'язань встановлені
також ст. 174 ГК України.

За своєю правовою природою договір
оренди від 15.12.1998 р. № 573 є договором
оренди комунального майна, оскільки
майно (нежитлове приміщення по АДРЕСА_2)
є комунальним майном. Згідно з
інформаційною довідкою з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 07.10.2014 р. № 27768678 (а.с. 24) власником
будівлі школи літ. А-3-4 по АДРЕСА_2 є
територіальна громада м. Запоріжжя в
особі Запорізької міської ради, форма
власності - комунальна. Відповідно,
правовідносини сторін за договором №
573 регулюються також Законом України
«Про оренду державного та комунального
майна» (далі - Закон).

У пункті 10.1 договору встановлено,
що договір діє з 01.12.1998 р. до 01.12.2001 р.
Взаємовідносини сторін, не
врегульовані цим договором,
регламентуються чинним законодавством
(п. 10.10 договору).

Відповідно до приписів ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Тобто, у силу припису даної
статті правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача та прокурора -
в разі поданням ним відповідного
позову.

Приписами ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину. У
разі коли після такого вчинення набрав
чинності акт законодавства, норми
якого інакше регулюють правовідносини,
ніж ті, що діяли в момент вчинення
правочину, то норми такого акта, якщо
він не має зворотної сили,
застосовуються до прав та обов'язків
сторін, які виникли з моменту набрання
ним чинності.

Таким чином, при розгляді спору судом
застосовуються норми законодавства,
які діяли на момент вчинення
(підписання) договору оренди від 15.12.1998
р.

Статтею 256 Цивільного кодексу
Української РСР, який був чинним на
момент укладення договору № 753,
встановлено, що за договором майнового
найму наймодавець зобов'язується
надати наймачеві майно у тимчасове
користування за плату. Крім того,
згідно з ст. 257 цього Кодексу договір
майнового найму між громадянами на
строк більше одного року повинен бути
укладений у письмовій формі. Договір
найму майна державних, кооперативних
та інших громадських організацій
повинен бути укладений у письмовій
формі, за винятком випадків,
передбачених окремими правилами.
Статтею 47 цього Кодексу визначено, що
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі.

Таким чином, законом на момент
укладення договору № 753 було
встановлено вимоги щодо форми договору
оренди - проста письмова.

Прокурор наполягає на тому, що
додаткові угоди до договору щодо
пролонгації дії договору, зокрема,
додаткова угода від 30.12.2011 р., повинні
були бути нотаріально посвідчені та
пройти державну реєстрацію відповідно
до вимог ст. 794 ЦК України.

01.01.2004 р. набув чинності Цивільний
кодекс України.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації. Ч. 2 ст. 793
ЦК України визначено, що договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) строком на три роки
і більше підлягає нотаріальному
посвідченню. Право користування
нерухомим майном, яке виникає на
підставі договору найму будівлі або
іншої капітальної споруди (їх окремої
частини), укладеного на строк не менш як
три роки, підлягає державній
реєстрації відповідно до закону.

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 12 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» (п. 2.9) роз'яснено, що якщо
із закінченням строку договору найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) його дію було
продовжено і наведене призвело до
збільшення загального строку
користування орендованим майном, який
складає понад три роки, це не може бути
підставою для визнання такого договору
нікчемним у зв'язку з відсутністю його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації, якщо на момент
укладення такого договору він
відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
відповідав вимогам ч. 2 ст. 793 та ст. 794 ЦК
України.

Як було встановлено судом, сторонами за
договором № 573 неодноразово
продовжувався строк договору оренди.
Так, востаннє пунктом 3 додаткової
угоди від 30.12.2011 р. було визначено, що
договір оренди від 15.12.1998 р. № 573 по
АДРЕСА_2 вважається продовженим до
15.12.2016 р. Тобто, даним пунктом
додаткової угоди зафіксовано факт
пролонгації (продовження) строку дії
договору оренди, при цьому, зміни до
пункту 10.1 договору, яким встановлено
строк дії договору угодою не внесений.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна
або розірвання договору вчиняється у
такій самій формі, що й договір, що
змінюється або розривається, якщо інше
не встановлено договором або законом
чи не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Додаткова угода від 30.12.2011 р. вчинена у
тій самій формі, що й договір № 573 -
простій письмовій формі, яка
вимагалася на час укладення договору
оренди. Договором оренди також не
передбачено нотаріальне посвідчення
змін до нього.

Доказів визнання недійсним договору
оренди № 573 суду не надано.

Відповідно до п. 10.7 договору № 573 у разі
відсутності заяви однієї з сторін про
припинення або зміну договору після
закінчення його строку протягом одного
місяця, він (договір) вважається
продовженим на той самий термін і на
тих самих умовах, які були передбачені
цим договором.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» у разі відсутності заяви однієї
із сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором.
Аналогічний припис міститься в ст. 764
ЦК.

Зі змісту зазначених правових норм
випливає, що після закінчення строку
договору оренди він може бути
продовжений на такий самий строк, на
який цей договір укладався, за умови,
якщо проти цього не заперечує
орендодавець. При цьому такі
заперечення мають бути висловлені ним
протягом одного місяця після
закінчення строку договору.

При цьому законодавчо не встановлений
початок перебігу строку для надіслання
заяви однією із сторін про припинення
або зміну умов договору. В даному
випадку має значення лише те, чи збіг
встановлений місячний термін для заяви
однієї із сторін про припинення або
зміну договору оренди після закінчення
терміну дії такого договору, оскільки
саме із його закінченням пов'язане
продовження договору оренди на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором.

Представники сторін та третіх осіб у
судовому засіданні пояснили, що жодна
із сторін договору з заявами про
припинення договору не зверталася,
відповідач на теперішній час
користується приміщенням. Із
представленого листування, укладених
додаткових угод слідує, що договір
виконувався сторонами,
пролонговувався взаємною згодою
сторін договору.

Листи за підписом директора
Запорізької спеціалізованої школи
І-ІІІ ступенів № 100, адресовані
відповідачу, з вимогою звільнення
орендованого приміщення (а.с. 20, 22) судом
до уваги не беруться, оскільки
зазначена освітня установа не є ані
стороною договору № 573, ані власником
орендованого нежитлового приміщення.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що договір оренди нежитлового
приміщення від 15.12.1998 р. № 573 є
продовженим (пролонгованим) відповідно
до вимог ст. 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», ст. 764 ЦК України, укладення
додаткових угод в даному випадку
законодавством не вимагається.

Оскільки законодавчими нормами
визначено умови, за яких договір оренди
вважається пролонгованим на строк,
який був раніше встановлений, і на тих
самих умовах, що були передбачені
договором, то для продовження дії
договору не вимагається обов'язкового
укладення нового договору або внесення
змін до нього (п. 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 12).

Обґрунтовуючи позов прокурор, зокрема,
посилається на норми ст.ст. 1212, 1213 ЦК
України.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
гл. 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала. При
цьому, в силу ч. 2 вказаної норми,
зазначені положення застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про: 1)
повернення виконаного за недійсним
правочином; 2) витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України
набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі. У разі неможливості повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Приписи ст. 1212 ЦК України (повернення
безпідставно набутого майна)
застосовуються лише за умови набуття
особою майна або його збереження за
рахунок іншої особи та відсутності для
цього правових підстав або якщо такі
відпали.

Безпідставність полягає в тому, що
придбання або збереження майна
відбувається без правових підстав,
встановлених законом, договором,
адміністративним актом чи
одностороннім правочином.

Оскільки відповідач отримав нежитлове
приміщення площею 44,18 кв.м в оренду за
договором оренди нежитлового
приміщення № 573 від 15.12.1998 р.,
нікчемність договору судом не
встановлена, доказів визнання договору
№ 573 недійсним суду не надано, то таке
нежитлове приміщення не може бути
витребуване у відповідача відповідно
до положень ст. 1212 ЦК України.

У зв'язку з викладеним, посилання
прокурора на інші норми права та
письмові докази, в тому числі надані в
судовому засіданні 10.11.2014 р.
роздруківки фотокарток, не беруться до
уваги по даному позову, враховуючи
підстави позову, викладені у позовній
заяві. Стосовно незазначення в
договорі оренди № 573 ціни (вартості)
об'єкту оренди суд зазначає, що на
момент укладення договору в додатку № 1
до договору «Розрахунок орендної
плати» (а.с. 40), зокрема, зазначена
вартість орендованого приміщення,
визначена експертним шляхом (станом на
26.11.1998 р. - 10860,50 грн.). У подальшому
сторонами укладалися інші додатки до
договору «Розрахунок орендної плати»
(а.с. 41-43, 46, 49), якими визначалася
вартість орендованого майна станом на
більш пізнішу дату.

Заперечення відповідача проти позову,
викладені в письмовому відзиві,
стосовно того, що прокурор Ленінського
району м. Запоріжжя не є належною
особою, яка може подати даний позов,
судом відхиляються з огляду на
наступне.

Статтею 2 ГПК України визначено, що
господарський суд порушує справи,
зокрема, за позовами прокурорів, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави. У позовній заяві
прокурор самостійно визначає, в чому
полягає порушення інтересів держави,
та обґрунтовує необхідність їх
захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Відповідно до пункту 2 резолютивної
частини Рішення Конституційного Суду
України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 щодо
офіційного тлумачення положень ст. 2
Арбітражного процесуального кодексу
України під поняттям «орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах», зазначеним у частині
другій статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України,
потрібно розуміти орган державної
влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

Відповідні повноваження органу
місцевого самоврядування визначаються
з огляду на вимоги Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні».
Статтею 1 даного Закону визначено
виборний орган (раду) як
представницький орган місцевого
самоврядування, який наділяється
правом представляти інтереси
територіальної громади і приймати від
її імені рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 10
Закону сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Прокурор Ленінського району м.
Запоріжжя звернувся з позовом в
інтересах територіальної громади в
особі Запорізької міської ради, тобто
органу, уповноваженого державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

На підставі викладеного, в задоволенні
позову з підстав, що заявлені,
відмовляється повністю.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК
України не стягується.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Повне рішення складено 12 листопада 2014
р.

Суддя
Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дати його
повного складення (дня підписання).