КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2014 р. Справа№ 910/13127/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання:
Білецькому Л.І.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явились;

від відповідача - Ященко Р.Ю. (дов. №14-135
від 13.05.2014 року);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

приватного підприємства
"Херсонтеплогенерація"

на рішення господарського суду міста
Києва від 15.09.2014 року

у справі №910/13127/14 (суддя А.Б. Пригунова)

за позовом приватного підприємства
"Херсонтеплогенерація", м. Херсон

до національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", м. Київ

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року приватне підприємство
"Херсонтеплогенерація" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
визнання договору недійсним.

29.08.2014 року, в порядку ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, позивач подав до
господарського суду міста Києва заяву
про зміну предмету позову, в якій
просив суд визнати недійсним пункт 9.3.
договору купівлі-продажу природного
газу №13/3159-БО-33 від 28.12.2012 року,
укладеного між національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
Україна" та приватним підприємством
"Херсонтеплогенерація". Вказану заяву
прийнято судом до розгляду.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 15.09.2014 року у справі №910/13127/14 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що позивачем не
наведено суду передбачених нормами
чинного законодавства України
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочину та не надано
доказів, які б свідчили про те, що
укладений між сторонами договір
купівлі-продажу суперечить положенням
закону. Крім того, місцевий суд
зазначив про те, що сторони є вільними у
визначенні умов договору з урахуванням
вимог чинного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості, з огляду на що суд
визнав твердження позивача про
порушення п. 9.3. договору вимог ст. 232
Господарського кодексу України
неправомірними.

Не погодившись із вказаним рішенням,
приватне підприємство
"Херсонтеплогенерація" подало до
Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
15.09.2014 року по справі №910/13127/14 та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на те, що
умови спірного договору щодо строку, у
межах якого сторони можуть звернутися
до суду з вимогою про захист своїх прав
за цим договором суперечать Примірному
договору про постачання природного
газу за нерегульованим тарифом
підприємствам теплоенергетики на
виробництво теплової енергії для
надання населенню послуг з
централізованого опалення та
постачання гарячої води, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№1087 від 07.10.2009 року. Крім того, апелянт
посилається на те, що п. 9. 3. договору
було укладено проти волі позивача та
під тиском тяжких обставин, які змусили
позивача вчинити вказаний правочин.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.10.2014 року
прийнято апеляційну скаргу приватного
підприємства «Херсонтеплогенерація»
до провадження у складі колегії суддів:
головуюча суддя Агрикова О.В., судді
Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г. та
призначено її розгляд на 05.11.2014 року.

04.11.2014 року до канцелярії Київського
апеляційного господарського суду
надійшло клопотання апелянта про
перенесення розгляду справи у зв'язку
із участю його представника у іншому
судовому засіданні.

В судове засідання 05.11.2014 року
представник позивача не з'явився, був
належним чином повідомлений про дату
та час судового засідання, що
підтверджується відповідними
повідомленнями про вручення поштового
відправлення №04 6 від 09.10.2014 року
та №04 3 від 09.10.2014 року.

В судовому засіданні 05.11.2014 року
представник відповідача не
заперечував проти розгляду справи за
відсутності представника позивача,
надав усні заперечення по суті
апеляційної скарги, просив колегію
суддів рішення суду першої інстанції
залишити без змін, а скаргу без
задоволення.

Колегією суддів враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, судом розглянуто та
відхилено клопотання апелянта про
відкладення розгляду справи.

Так, відповідно до п. 3.9.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.).

При цьому господарський суд виходить з
того, що у відповідних випадках такий
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою ст. 28 Господарського
процесуального кодексу України, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (ст. 32 - 34
Господарського процесуального кодексу
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Однак, позивачем у клопотанні про
відкладення розгляду справи не
зазначено обгрунтованих підстав з
наданням підтверджуючих доказів, з
яких вбачається, що ОСОБА_3 є єдиним
представником позивача, а також не
наведено підстав щодо відсутності
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника.

Колегія суддів зазначає, що в силу
вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, кожен
при вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Зважаючи на те, що неявка позивача не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 28.12.2012 року між приватним
підприємством "Херсонтеплогенерація"
(покупець) та національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України"
(продавець) було укладено договір
купівлі-продажу природного газу №
№13/3159-БО-33 (далі за текстом - договір)
(а.с. 23-25).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що
на думку позивача п. 9.3. договору
суперечить нормам чинного
законодавства України, оскільки не
відповідає вимогам ст. 232
Господарського кодексу України.

Згідно з п. 9.3. договору строк, у межах
якого сторони можуть звернутися до
суду з вимогою про захист своїх прав за
цим договором (строк позовної
давності), у тому числі щодо стягнення
основної заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлюється у 5 (п'ять)
років.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Спірним пунктом договору сторони
домовились збільшити строк позовної
давності до 5 років.

Частиною 1 статті 259 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Таким чином, колегія суддів прийшла до
висновку, що у п. 9.3. договору сторони
визначили строк позовної давності,
реалізувавши відповідне право, надане
статтею 259 Цивільного кодексу України.

Підставою для визнання спірних пунктів
правочину недійсними позивач вбачає в
положеннях ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України, згідно якої підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, відповідно до положень чинного
законодавства України, визнання
правочину недійсним ставиться в
залежність від його відповідності
вимогам чинного законодавства та актам
органів державної влади.

Оскільки положення п. 9.3. договору
відповідають нормам законодавства
України, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необгрунтованість та безпідставність
вимог позивача.

Щодо посилань апелянта на те, що
спірний договір було укладено проти
волі позивача та під тиском тяжких
обставин, які змусили позивача вчинити
правочин, а саме підписати договір на
вкрай невигідних умовах, колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 233 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені статтею 216
Цивільного кодексу України. Сторона,
яка скористалася тяжкою обставиною,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки і моральну шкоду, що
завдані їй у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 Цивільного кодексу України, є
вчинення особою правочину на вкрай
невигідних для себе умовах, під впливом
тяжкої для неї обставини і добровільно,
тобто за відсутності насильства,
обману чи помилки, можливо, навіть з
ініціативи самого позивача. Доведення
того, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
або було б вчинено на інших умовах,
покладається на позивача (пункт 3.10.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем не надано жодних доказів
на підтвердження обставин, які в силу
вимог ст. 233 Цивільного кодексу України,
є такими, що роблять договір
купівлі-продажу від 13/3159-БО-33 від 28.12.2012
року недійсним, а саме не надано суду
належних та допустимих доказів, що
даний договір був укладений проти волі
позивача та здійснювався під тиском
тяжких обставин, які змусили позивача
вчинити правочин, а саме підписати
договір на вкрай невигідних умовах.

Щодо твердження апелянта про порушення
ст. 232 Господарського кодексу України,
колегія суддів вказує на наступне.

У відповідності до ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Даний шестимісячний строк не є
позовною давністю, а визначає
максимальний період часу, за який може
бути нараховано штрафні санкції.

Таким чином, вказана стаття встановлює
порядок нарахування штрафних санкцій.
В той же час, спірним пунктом договору
сторони домовились саме про збільшення
строку, протягом якого сторони можуть
звернутись до суду з вимогою про
стягнення штрафних санкцій за цим
договором (строк позовної давності).

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
господарського суду міста Києва від
15.09.2014 року у справі №910/13127/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного
підприємства "Херсонтеплогенерація" на
рішення господарського суду міста
Києва від 15.09.2014 року у справі №910/13127/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 15.09.2014 року у справі №910/13127/14
залишити без змін.

3. Справу №910/13127/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко