КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2014 р. Справа№ 910/25546/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Дочірнього підприємства «Кюне і
Нагель»

на рішення Господарського суду м. Києва

від 03.07.2014

у справі № 910/25546/13 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Дочірнього підприємства
«Кюне і Нагель», Київська обл., смт.
Гостомель,

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райсіо Україна», м.
Київ,

про стягнення 35 986, 84 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Райсіо
Україна», м. Київ,

до Дочірнього підприємства «Кюне і
Нагель», Київська обл., смт. Гостомель,

про стягнення 35 875,20 грн,

за участю представників:

від позивача: Романова В.О. -
представник (довіреність б/н від 30.01.2014);

від відповідача: Бурносов Є.В. -
представник (довіреність б/н від 11.03.2014);

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Кюне і Нагель»
(надалі - ТОВ «Кюне і Нагель»)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Райсіо
Україна» (надалі - ТОВ «Райсіо Україна»)
про стягнення 35 986,84 грн, з них: 30 960,98 грн
боргу, 2 442,95 грн пені та 2 582,91 грн - 15%
річних від простроченої суми на
підставі договору транспортного
експедирування № КН006FО від 25.03.2013.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач, в порушення умов
вищевказаного договору не виконав
зобов'язання по оплаті послуг з
організації та перевезення позивачем
вантажу, наданих останнім у повному
обсязі та належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.03.2014 року у справі № 910/25546/13
прийнято до спільного розгляду
зустрічний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Райсіо
Україна» до Дочірнього підприємства
«Кюне і Нагель» про стягнення збитків в
сумі 35 875,20 грн, заподіяних неналежним
виконанням відповідачем за зустрічним
позовом умов договору транспортного
експедирування № КН006FО від 25.03.2013.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 у справі № 910/25546/13
первісний позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райсіо Україна» на
користь Дочірнього підприємства «Кюне
і Нагель» 30 960,98 грн боргу, 2 442,95 грн пені,
2 582,91 грн 15% річних та 1 720,50 грн судового
збору. Зустрічний позов задоволено
частково. Стягнуто з Дочірнього
підприємства «Кюне і Нагель» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райсіо Україна» 12
734,86 грн збитків та 648,54 грн судового
збору.

Не погоджуючись із рішенням суду,
Дочірнє підприємство «Кюне і Нагель»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення у справі №910/25546/13 в частині
задоволення вимог за зустрічним
позовом та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким задовольнити зустрічні
вимоги, виходячи з розміру
відповідальності Дочірнього
підприємства «Кюне і Нагель»,
передбаченого договором транспортного
експедирування № КН006FО від 25.03.2013 та
Правилами надання
транспортно-експедиційних послуг FIATA».

Обґрунтовуючи підстави звернення з
апеляційною скаргою, скаржник послався
на те, що рішення суду є
необґрунтованим через неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження колегією
суддів у складі: головуючий - суддя
Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Кропивна
Л.В. Г. та призначено в судове засідання
на 21.08.2014.

В судовому засіданні 21.08.2014 в порядку
статті 77 ГПК України було оголошено
перерву до 20.10.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду Шевченка Е.О. від
21.08.2014 у зв'язку з перебуванням судді
Кропивної Л.В. у відпустці, для розгляду
справи № №910/25546/13 було сформовано
колегію суддів у складі: головуючого -
судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А.,
Пашкіної С.А.

В судовому засіданні 21.08.2014 в порядку
статті 77 ГПК України було оголошено
перерву до 20.10.2014.

В судовому засіданні 20.10.2014 представник
скаржника доводи апеляційної скарги
підтримав, просив скаргу задовольнити,
а судове рішення скасувати в частині
задоволення вимог за зустрічним
позовом та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким задовольнити зустрічні
вимоги, виходячи з розміру
відповідальності Дочірнього
підприємства «Кюне і Нагель»,
передбаченого договором транспортного
експедирування № КН006FО від 25.03.2013 та
Правилами надання
транспортно-експедиційних послуг FIATA».

Представник позивача за зустрічним
позовом проти вимог апеляційної скарги
заперечив повністю через її
безпідставність та необґрунтованість,
просив суд апеляційної інстанції
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги, а судове рішення залишити без
змін.

20.10.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні у справі
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, судова колегія дійшла висновку
про відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги, з
огляду на наступне.

Місцевим господарським судом
встановлено, що 25.03.2013 між Дочірнім
підприємством «Кюне і Нагель» (в тексті
договору - експедитор) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Райсіо
Україна» (надалі - клієнт) було укладено
Договір транспортного експедирування
№ KH0006FO),за умовами якого клієнт
доручає, а експедитор бере на себе
зобов'язання за плату і за рахунок
клієнта надати
транспортно-експедиційне
обслуговування, а саме послуги, що
безпосередньо пов'язані з організацією
перевезень вантажів у міжнародному
сполученні автомобільним транспортом
відповідно до узгоджених Сторонами
Заявок, здійснити страхування вантажу
клієнта за рахунок останнього, а клієнт
- оплатити надані послуги.

Сторони договору передбачили, що
експедитор зобов'язується надати
клієнту за фактом виконання доручення
оригінал рахунку на оплату суми
доручення, акт виконаних робіт,
податкову накладну, транспортну
накладну з відміткою (відбиток
печатки/штампу) вантажоодержувача про
отримання вантажу (п.3.1.7 договору).

Згідно з п. 3.2.5 договору клієнт
зобов'язаний сплачувати рахунки
експедитора (суму доручення) на умовах,
передбачених даним договором та в
розмірі, узгодженому в Заявках або
додатках про тарифи.

Відповідно до положень п.п. 4.1, 4.2
договору платежі та взаємні розрахунки
за виконання доручення клієнта
виконуються відповідно до
виставленого експедитором рахунку.
Сторони погодили, що рахунки передані
за допомогою факсимільного зв'язку
підлягають оплаті та мають силу
оригіналу до моменту отримання
клієнтом всіх документів у
відповідності до п. 3.1.7 цього договору.
Рахунки експедитора підлягають оплаті
протягом 10 (десяти) календарних днів з
дати виставлення рахунка.

За умовами п. 4.3. договору сума, яка
підлягає сплаті експедитору,
погоджується сторонами в Заявках або в
Додатку про тарифи. В цю суму включено
витрати на оплату рахунків залучених
до виконання перевезення третіх осіб
та винагорода експедитора з
урахуванням ПДВ.

Розрахунок між сторонами здійснюється
шляхом банківського переказування
коштів у національній грошовій одиниці
України з поточного рахунку клієнта на
поточний рахунок експедитора. Всі
банківські витрати та комісії з
переказування коштів - за рахунок
клієнта (п. 4.5 договору).

Обґрунтовуючи підстави звернення до
суду з даним позовом, позивач зазначив,
що в строк, передбачений п. 4.2 договору,
відповідач розрахунку за надані
послуги з перевезення вантажу не
провів та залишив без відповіді
направлену йому в досудовому порядку
претензію № КН-134/13ZFJ від 31.07.2013.

Судом встановлено, що на підставі
заявки ТОВ «Райсіо Україна» за №3/HOL від
22.03.203, на виконання умов договору,
позивач організував та здійснив
перевезення вантажу за маршрутом м.
Халум, Голландія - м. Київ, Україна - м.
Одеса, Україна, що підтверджується
міжнародною товарно-транспортною
накладною CMR NL 160711 від 26.03.2013 та
товарно-транспортною накладною №Р54
від 04.04.2013, після чого, у відповідності
до п.4.1 договору, виставив
відповідачеві за надані послуги
рахунок №181185 від 13.05.2013 на загальну
суму 30 960, 98 грн, до якої включив:
транспортні послуги за межами України
на суму 23 000,00 грн, транспортні послуги
по території України на суму 3 859,20 грн
та транспортно-експедиційні послуги на
суму 2 871,62 грн, у т.ч. ПДВ 1 230,16 грн (а.с.18).

Відповідно до вимог статей 509, 526
Цивільного кодексу України та статей
173, 193 Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу
України).

Визначаючи правову природу відносин,
які склалися між сторонами в ході
виконання договору, суд обґрунтовано
зазначив, що такий має ознаки
транспортного експедирування, за яким,
у відповідності до статті 929 Цивільного
кодексу України одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

За приписами частини 2 статті 12 Закону
України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» клієнт зобов'язаний у
порядку, передбаченому договором
транспортного експедирування,
сплатити належну плату експедитору, а
також відшкодувати документально
підтверджені витрати, понесені
експедитором в інтересах клієнта в
цілях виконання договору
транспортного експедирування.

Не визнаючи вимог позивача за
первісним позовом, в заперечення на
такий відповідач за первісним позовом
вказав на непогодження сторонами
розміру винагороди, як того вимагають
приписи пунктів 3.2., 4.3 договору, у
зв'язку з чим вважає, що вартість
послуг, вказана позивачем у рахунку
№181185 від 13.05.2013, є необґрунтованою.

Однак, у статті 9 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» законодавець чітко вказав,
що факт надання послуги експедитора
при перевезенні підтверджується
єдиним транспортним документом або
комплектом документів (залізничних,
автомобільних, авіаційних накладних,
коносаментів тощо), які відображають
шлях прямування вантажу від пункту
його відправлення до пункту його
призначення.

Виходячи з вищенаведених положень,
місцевий господарський суд у рішенні
обґрунтовано зазначив, що наявні в
матеріалах справи копії CMR № NL 160711 та
товарно-транспортної накладної №Р54, що
містять відмітки про отримання
вантажоодержувачем вантажу,
підтверджують факт виконання ДП «Кюне
і Нагель» своїх зобов'язань з
організації перевезення вантажу.

Разом з тим, судом встановлено, що
позивач виконав свої зобов'язання
перед третіми особами, залученими до
виконання перевезення, а саме
перевізниками BABINSKI Krzysztof Babinski, Польша,
та ФОП ОСОБА_5, що підтверджується
оплатою рахунків, виставлених
вказаними перевізниками за виконання
перевезення за Заявкою відповідача,
відповідно до платіжного доручення в
іноземній валюті № 671 щодо сплати
рахунку-фактури 1504/03/13 та платіжного
доручення № 6309 щодо оплати рахунків
№№ 5,6 від 04.04.2013 та 05.04.2013 відповідно
(а.с.171-176).

Статтею 12 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» передбачено, що клієнт
зобов'язаний у порядку, передбаченому
договором транспортного
експедирування, сплатити належну плату
експедитору, а також відшкодувати
документально підтверджені витрати,
понесені експедитором в інтересах
клієнта в цілях виконання договору
транспортного експедирування.

Платою експедитору вважаються кошти,
сплачені клієнтом експедитору за
належне виконання договору
транспортного експедирування. У плату
експедитору не включаються витрати
експедитора на оплату послуг (робіт)
інших осіб, залучених до виконання
договору транспортного
експедирування, на оплату зборів
(обов'язкових платежів), що сплачуються
при виконанні договору транспортного
експедирування (стаття 9 цього ж
Закону).

Згідно статті 931 Цивільного кодексу
України розмір плати експедиторові
встановлюється договором
транспортного експедирування, якщо
інше не встановлено законом. Якщо
розмір плати не встановлений, клієнт
повинен виплатити експедитору розумну
плату.

Виходячи з вищенаведених законодавчих
приписів та встановлених в ході
розгляду справи обставин надання ДП
«Кюне і Нагель» послуг з
транспортно-експедиційного
обслуговування, судом першої інстанції
було зроблено вірний висновок стосовно
того, що послуги останнього є платними,
навіть у випадку відсутності факту їх
попереднього узгодження, а відтак,
виставлений позивачем рахунок №181185
від 13.05.2013 має бути оплачений ТОВ
«Райсіо Україна» в сумі 30 960,98 грн,
оскільки розмір зазначених у ньому
послуг останнім не спростовано.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 статті 530 Цивільного кодексу
України).

За приписами частини 2 статті 625 цього
Кодексу боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (частина 1 статті 612
Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 546
Цивільного кодексу України
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(стаття 549 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, частиною 1 статті 230
Господарського кодексу України
передбачено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 1 статті 216 цього ж Кодексу
встановлено що, учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Як вбачається з матеріалів справи, у
пункті 6.1.1 договору сторони встановили
взаємну відповідальність за
невиконання чи неналежне виконання
зобов'язань за цим Договором
відповідно до його умов, а у випадках,
неврегульованих цим Договором - чинним
законодавством України, іншими
міжнародними конвенціями.

Відповідно до положень п. 6.3.5 договору у
випадку затримки розрахунків, клієнт
сплачує експедитору пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожний день
затримки оплати. У випадку затримки
клієнтом оплати суми доручення
експедитора більше, ніж на 10
календарних днів, клієнт сплачує
експедитору суму доручення з
урахуванням 15% річних. Штрафні санкції
підлягають нарахуванню до моменту
погашення клієнтом заборгованості.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Дослідивши наданий позивачем
розрахунок пені, судова колегія дійшла
висновку, що такий обрахований вірно, у
відповідності до вимог частини 6 статті
232 Господарського кодексу України, з
урахуванням положень статті 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», та погоджується з
місцевим господарським судом щодо
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача пені у розмірі
2 442,95 грн.

Обґрунтованим судова колегія находить
також висновок суду про задоволення
вимоги позивача за первісним позовом
про стягнення з відповідача 15% річних
від простроченої суми у розмірі 2 582,91
грн.

Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом
про стягнення з ДП «Кюне і Нагель»
збитків, заявлених позивачем за
зустрічним позовом у сумі 35 875,20 грн,
заподіяних ушкодженням вантажу під час
перевезення, місцевий суд виходив з
того, що такі мають бути задоволені
частково, в сумі 12 734,86 грн, враховуючи
наступне.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
09.01.2013 року між ТОВ «Райсіо Україна» (в
тексті договору - постачальник) та ТОВ
«Дистриб'юторська компанія
Європродукт» (в тексті договору -
покупець), який одночасно є
вантажоотримувачем, було укладено
договір поставки №Н01/01-13, за умовами
якого постачальник зобов'язався
передати у власність покупця продукцію
належної якості, яка відповідає
вимогам чинного законодавства України,
а покупець - прийняти та здійснити
оплату продукції, відповідно до умов
даного договору (п.п. 1.1, 2.1 договору
поставки).

На виконання договору поставки
сторонами у справі і був укладений
договір транспортного експедирування
№KH006FO від 25.03.2013, на умовах якого, за
Заявкою №3/HOL ДП «Кюне і Нагель»
зобов'язалось організувати та
здійснити перевезення вантажу ТОВ
«Райсіо Україна» за маршрутом: м. Халум.
Голландія -м. Київ, Україна - м. Одеса,
Україна.

Судом встановлено, що під час приймання
вантажу у м. Одеса було виявлено
ушкодження та втрата частини вантажу,
яке сталось з моменту прийняття
вантажу для перевезення і до його
доставки, тобто під час здійснення його
перевезення, що підтверджується Актом
від 06.04.2013 з додатком у вигляді чотирьох
фототаблиць, підписаним уповноваженою
особою позивача за зустрічним позовом
та незацікавленою особою - директором
ТОВ «Експертно-правове бюро».

Даний Акт був доданий до
товарно-транспортної накладної №Р54
від 04.04.2013, про що у вказаному документі
міститься відповідна відмітка.

З копії зворотної накладної ТОВ
«Дистриб'юторська компанія
Європродукт» за №11 від 10.04.2013
вбачається, що ушкоджений товар був
повернутий позивачу за зустрічним
позовом на суму 17 113,20 грн (а.с.93).

Обставини повідомлення позивачем
відповідача за зустрічним позовом про
ушкодження та втрату частини вантажу
підтверджується роздруківкою
електронних листів генерального
директора ТОВ «Райсіо Україна» та
відміткою на товарно-транспортній
накладній.

Варто зазначити, що повідомлення
клієнтом у наведений спосіб
експедитора про псування (ушкодження)
та втрату частини вантажу відповідає
умовам п.п. 6.2.1, пункту 7.1. Договору
транспортного експедирування, які
містять посилання на Правила надання
транспортно-експедиційних послуг FIATA,
які є інкорпорованими в Договір
транспортного експедирування шляхом
підписання цих Правил уповноваженими
представниками сторін договору.

Так, відповідно до п. 2.8. розділу 2 Правил
надання транспортно-експедиційних
послуг FIATA термін «письмово» означає
телеграму, телекс, телефакс або
будь-який інший запис, здійснений за
допомогою електронних засобів.

Суд першої інстанції, з'ясовуючи
обставини настання моменту псування
(ушкодження) та втрати частини вантажу,
зазначеного в CMR- накладній №160711,
дійшов вірного висновку, що такий мав
місце вже під час здійснення
перевезення, керуючись положеннями
Конвенції про договір міжнародного
автомобільного перевезення вантажів,
вчиненої 19.05.1956 в м. Женеві та
ратифікованої Верховною Радою України
01.08.2006 згідно Закону України «Про
приєднання України до Конвенції про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів» від 01.08.2006 року №
57-V, яка набула чинності для України з
17.05.2007.

При цьому, суд виходив з того, що за
даними у CMR-накладній №160711 місцем
завантаження вантажу є Голландія, а
місцем відвантаження - Україна, що
свідчить про надання послуг з
перевезення вантажу у міжнародному
сполученні, а тому до правовідносин, що
виникли із автомобільного перевезення
вантажу за CMR-накладною №16071 1, повинні
застосовуватись закріплені у даній
Конвенції положення.

Так, відповідно до пунктів 1 та 2 статті 8
Конвенції приймаючи вантаж, перевізник
перевіряє:

- вірність записів, зроблених у
вантажній накладній щодо числа
вантажних місць, а також їх маркування
та нумерації місць;

- зовнішній стан вантажу і його
упаковки.

Якщо перевізник не має достатньої
можливості перевірити вірність
записів, зазначених у підпункті а)
пункту 1 цієї статті, він повинен
зробити обґрунтовані застереження у
вантажній накладній. Він повинен також
мотивувати всі зроблені ним
застереження щодо зовнішнього стану
вантажу і його упаковки. Ці
застереження не мають обов'язкової
сили для відправника, якщо останній не
погодився бути зобов'язаним ними і не
зробив про це запис у вантажній
накладній.

Виходячи з того, що CMR-накладна не
містить жодних записів та застережень
перевізника, а також приписів пункту 2
статті 9 Конвенції - припускається, якщо
не доведено протилежне, що вантаж і
його упаковка були зовні в належному
стані в момент прийняття вантажу
перевізником, і що кількість вантажних
місць, а також їх маркування та
нумерація відповідали заявам, які
містилися у вантажній накладній.

Місцевий суд мотивовано вказав на
відсутність у позивача правових
підстав для притягнення до
відповідальності за втрату та
пошкодження (псування) частини вантажу
перевізника, залученого ДП «Кюне і
Нагель» до виконання Договору
транспортного експедирування від
25.03.2013 з огляду на відсутність між
позивачем та перевізником договірних
відносин.

При цьому суд, аналізуючи положення п.п.
6.2.5. пункту 6.2. Договору транспортного
експедирування від 25.03.2013, яким
встановлено обсяг відповідальності
Експедитора за дії третіх осіб,
залучених ним до виконання договору
транспортного експедирування, у тому ж
порядку, як і за власні дії, зазначив
про правомірне заявлення зустрічних
вимог саме до відповідача за
зустрічним позовом.

Так, згідно з частиною 2 статті 932
Цивільного кодексу України у разі
залучення експедитором до виконання
своїх обов'язків за договором
транспортного експедирування інших
осіб експедитор відповідає перед
клієнтом за порушення договору.

Відповідно до частини 2 статті 924 цього
ж Кодексу перевізник відповідає за
втрату, нестачу, псування або
пошкодження прийнятих до перевезення
вантажу, багажу, пошти у розмірі
фактичної шкоди, якщо не доведе, що це
сталося не з його вини.

Перевізник несе відповідальність за
повну чи часткову втрату вантажу або за
його ушкодження, що сталися з моменту
прийняття вантажу для перевезення і до
його доставки, а також за будь-яку
затримку доставки (частина 1 статті 17
Конвенції).

На перевізника, крім обов'язку по
відшкодуванню вартості вантажу в місці
і під час прийняття його для
перевезення, покладений також
обов'язок щодо відшкодування плати за
перевезення, мита, а також інших
платежів, пов'язаних з перевезенням
вантажу, у пропорції, що відповідає
розміру збитку (частини 1 та 4 статті 23
Конвенції).

Частиною 1 статті 25 Конвенції
встановлено, що у випадку пошкодження
вантажу перевізник сплачує суму, що
відповідає знеціненню вантажу, яке
обчислюється з вартості вантажу, яка
встановлена відповідно до пунктів 1, 2 і
4 статті 23.

Окрім того, п.п. 6.2.4. пункту 6.2 Договору
транспортного експедирування
позивачем було узгоджено з
відповідачем, що у разі порушення
сторонами договору своїх договірних
зобов'язань, сторони вживають всіх
заходів для ліквідації таких порушень
і належного виконання своїх договірних
зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 статті 13 Закону
України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» експедитор здійснює
страхування вантажу та своєї
відповідальності згідно із законом та
договором транспортного
експедирування.

Разом з цим, судом відзначено, що
всупереч умов договору транспортного
експедирування відповідач за
зустрічним позовом в порушення пункту
2.1 договору транспортного
експедирування не здійснив
страхування вантажу, в результаті чого
позивач позбавлений можливості
отримати страхову виплату у зв'язку з
пошкодженням (псуванням) та втратою
частини вантажу залученим
Відповідачем до виконання Договору
транспортного експедирування
перевізником.

Частиною 1 статті 934 Цивільного кодексу
України регламентовано, що за
порушення обов'язків за договором
транспортного експедирування
експедитор відповідає перед клієнтом
відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 623 Цивільного
кодексу України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки.

З наявної в матеріалах справи копії
інвойсу №1301716 вбачається, що вартість
однієї упаковки ушкоджених
(зіпсованих) та втрачених хрустких
пластівців «Nordic» із злаків складає -

- пшеничних - 0,45 (7257,6/16128) євро;

- житніх - 0,55 (9979,2/18144) євро;

- багатозернових - 0,48 (10644,48/221 76) євро;

- органік - 0,65 (3931,2/6048) євро.

Згідно зворотної накладної від покупця
№11 від 10.04.2013, Акта від 09.04.2013 загальна
кількість повністю непридатних до
споживання ушкоджених (зіпсованих) та
втрачених з моменту прийняття їх для
перевезення і до доставки хрустких
хлібців «Nordic» злаків становить:
пшеничних - 14 шт.; житніх - 698 шт.;
багатозернових - 1 016 шт.; органік - 98 шт.

Таким чином, вартість повністю
непридатних до споживання ушкоджених
(зіпсованих) та втрачених хрустких
хлібців ТМ «Nordic» в місці і під час
прийняття їх до перевезення
(контрактна вартість) становить: 941,58
євро (6,3 євро (вартість 14 пачок хлібців
із злаків пшеничних) + 383,9 євро (вартість
698 пачок хлібців із злаків житніх) + 487,68
євро (вартість 1016 пачок хлібців із
злаків багатозернових) + 63,7 євро
(вартість 98 пачок хлібців із злаків
органік)), що відповідно до офіційного
курсу НБУ, який станом на 04.04.2013
становив 10.25342 (графа 23 вантажної митної
декларації №100250000/2013/006003 від 04.04.2013),
складає 9 654,42 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем за первісним позовом за
зіпсований та втрачений вантаж було
здійснено оплату ввізного мита в сумі
956,44 грн (9 654,42 х 0,1), а також 2 124,00 грн (10619,86
грн. (9 654,42 грн (вартість товару за
інвойсом) + 956,44 грн (сума сплаченого
ввізного мита)) х 0,2 (ставка ПДВ)) податку
на додану вартість, що підтверджується
вантажною митною декларацією
№100250000/2013/006003 від 04.04.2013 та платіжним
дорученням №317 від 28.03.2013.

Таким чином, судом першої інстанції
було встановлено, що ціна пошкодженого
та втраченого товару становить 12 734,86
грн та дійшов вірного висновку про
задоволення зустрічних позовних вимог
саме у зазначеному розмірі.

При цьому, суд правомірно вказав на
необґрунтованість решти вимог за
зустрічним позовом щодо понесених
позивачем додаткових витрат на
перевезення, зберігання та дійшов
висновку про відмову в їх задоволенні у
зв'язку з недоведеністю позивачем їх
фактичного розміру та відсутності
причинно-наслідкового зв'язку між
діями відповідача за зустрічним
позовом та шкодою.

Так, за даними зворотної накладної
покупця №11 від 10.04.2013 вбачається, що ТОВ
«ДК «Європродукт» було повернуто ТОВ
«Райсіо Україна» пошкодженого товару
загальною кількістю у 1 780 одиниць, така
ж кількість одиниць товару вказана в
Акті приймання-передачі
товарно-матеріальних цінностей на
зберігання від 12.04.2012, який є Додатком
№1 до договору зберігання №П-54 від
12.04.2013, підписаним сторонами цього
договору - ТОВ «Райсіо Україна», як
поклажодавцем та Приватним
підприємством «АВЕСТА АМ», який
виступає зберігачем за угодою (а.с. 93,
103). Однак, з акту здачі-приймання
наданих послуг зі зберігання
пошкодженого товару слідує, що на
зберігання пошкодженого товару
позивач за зустрічним позовом передав
іншу кількість товару, а саме, 1 826
одиниць (а.с.104).

Крім того, з матеріалів справи
вбачається невідповідність переданого
позивачем на зберігання пошкодженого
товару, оскільки частина, а саме 60 пачок
хрустких хлібців ТМ «NORDIC» із злаків
житніх позивачу не повертались, а були
прийняті та оплачені покупцем.

Твердження скаржника в апеляційній
скарзі про неврахування судом при
вирішенні спору ліміту
відповідальності ДП «Кюне і Нагель» за
нестачу/втрату/пошкодження/псування
вантажу згідно Правил надання
транспортно-експедиційних послуг FIATA,
згідно з якими на експедитора не
повинна покладатись відповідальність
за будь-які втрати або пошкодження
вантажу у розмірі, що перевищує
еквівалент 2 SDR за кілограм брутто-ваги
втрачених або пошкоджених товарів,
судовою колегією відхиляються як
безпідставні, оскільки пунктом 20
зазначених Правил регламентовано, що
ці правила мають силу тільки в такому
обсязі, в якому вони не суперечать
зобов'язуючим положенням міжнародних
конвенцій або національного
законодавства, що застосовується до
діяльності транспортно-експедиційного
агентства.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

В силу частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України, обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції надав
належну юридичну оцінку наявним у
справі доказам та дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
за первісним позовом та часткового
задоволення вимог за зустрічним
позовом.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення Господарського
суду міста Києва від 03.07.2014 року у
справі №910/25546/13 має бути залишеним без
змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства «Кюне і Нагель» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 у справі №910/25546/13
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 03.07.2014 у справі №910/25546/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/25546/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

С.А. Пашкіна