м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/17221/14 30.10.14

За позовомПершого заступника
прокурора Малиновського району м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської радидоПублічного
акціонерного товариства "Укрнафта"
провідшкодування збитків 139 328,69
грн.Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від прокуратури:Бондарчук І.Г. -
посвідчення НОМЕР_1;від позивача:не
з'явився;від відповідача:ОСОБА_2. -
провідний юрисконсульт;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник прокурора
Малиновського району м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Укрнафта" (надалі - ПАТ
"Укрнафта") про відшкодування збитків у
розмірі 139 328,69 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
внаслідок використання відповідачем
земельної ділянки площею 0,0757 га по вул.
Гайдара, 15 в м. Одесі без
правовстановлюючих документів,
територіальній громаді м. Одеси в особі
Одеської міської ради було завдано
збитків у вигляді неодержаного доходу
у розмірі 139 238,69 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.08.2014 р. порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
08.10.2014 р.

Представник прокуратури в судове
засідання 08.10.2014 р. з'явився, вимог
ухвали суду від 18.08.2014 р. не виконав,
позовні вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Представник позивача, що належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, в судове засідання
08.10.2014 р. не з'явився, вимог ухвали суду
від 18.08.2014 р. не виконав, про причини
неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судове
засідання 08.10.2014 р. з'явився, подав
клопотання про продовження строку
вирішення спору на 15 днів та відзив на
позовну заяву згідно змісту якого
проти позовних вимог заперечує та
просить залишити їх без задоволення.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.10.2014 р. продовжено строк
вирішення спору на 15 днів та у зв'язку
із неявкою представника позивача,
невиконанням прокурором та позивачем
вимог ухвали суду від 18.08.2014 р., розгляд
справи відкладено до 29.10.2014 р.

16.10.2014 р. на адресу господарського суду
міста Києва від прокуратури
Малиновського району м. Одеси надійшли
уточнення до позовної заяви.

Представник прокуратури в судове
засідання 29.10.2014 р. з'явився, позовні
вимоги підтримав та просив
задовольнити їх в повному обсязі.

Представник позивача в судове
засідання 29.10.2014 р. з'явився, позовні
вимоги підтримав, подав клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи.

Представник відповідача в судове
засідання 29.10.2014 р. з'явився, проти
позовних вимог заперечив та просив
залишити їх без задоволення, подав
додаткові документи для долучення їх
до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.10.2014 р. оголошено
перерву до 30.10.2014 р.

Представник прокуратури в судове
засідання 30.10.2014 р. з'явився, позовні
вимоги підтримав та просить
задовольнити їх в повному обсязі.

Представник позивача, що належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, в судове засідання
30.10.2014 р. не з'явився, про причини неявки
суд не повідомив.

Представник відповідача в судове
засідання 30.10.2014 р. з'явився, подав
доповнення до відзиву на позовну заяву
згідно змісту якого проти позовних
вимог заперечує та просить залишити їх
без задоволення.

Належне повідомлення позивача про час
та місце розгляду справи
підтверджується розпискою про
оголошення перерви від 29.10.2014 р.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті.

Оскільки про час та місце судового
засідання позивач був належним чином
повідомлений, на підставі статті 75
Господарського процесуального кодексу
України справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 30.10.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складались
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2002 р. між Одеською міською радою
(орендодавець) та Підприємством з
іноземними інвестиціями "Трі Стар" у
формі Товариства з обмеженою
відповідальністю (орендар) було
укладено Договір оренди земельної
ділянки посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстрований в реєстрі за №7289
(надалі - "Договір оренди").

Договір зареєстровано у книзі записів
державної реєстрації договорів оренди
землі 10.07.2002 р. за №647/37.

Відповідно до п. 1.1 Договору оренди,
орендодавець на підставі Закону
України "Про оренду землі) та рішення
Одеської міської ради №2834-ХХІІІ від
15.10.2001 р. надає, а орендар приймає у
строкове, платне володіння і
користування земельну ділянку,
загальною площею 757 кв.м., що
знаходиться у місті Одесі, в
Малиновському районі, вулиця Гайдара,
під номером п'ятнадцять, згідно з
планом земельної ділянки (Додаток №1),
який є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 1.2 Договору оренди визначено,
що зазначена земельна ділянка,
загальною площею 757 кв.м. (у тому числі:
із земель міста - земельна ділянка
площею 550 кв.м., із земель НДІ "Шторм" -
земельну ділянку площею 207 кв.м.),
надається у володіння і користування
орендаря, терміном на 15 (п'ятнадцять)
років (до 15.10.2016 р.), для експлуатації та
обслуговування АЗС на 150 заправок на
добу.

12.12.2005 р. між Підприємством з іноземними
інвестиціями "Трі Стар" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю (продавець) та
Відкритим акціонерним товариством
"Укрнафта" (покупець) було укладено
Договір купівлі-продажу посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за №11365.

Згідно п. 1 вказаного Договору
продавець зобов'язується передати у
власність, а покупець зобов'язується
прийняти у власність автозаправельну
станцію на 150 заправок на добу, яка
розташована за адресою: місто Одеса,
вулиця Гайдара, 15, інші основні засоби,
а також обладнання, перелік якого
визначений Додатком №1 до цього
договору, що є його невід'ємною
частиною, і сплатити вартість
відповідно до умов цього договору.

Об'єкт продажу складається з:

- АЗС, до складу якої входить: основна
будівля, загальною площею 27,0 кв.м.,
зазначена на схематичному плані
літерою "А"; навіс - "Б";

- інших основних засобів, а саме: -
резервуарів - 4 шт.,
паливно-роздавальних колонок - 2 шт.,
інформаційного табло - 1 шт.;

- обладнання, перелік якого визначений
Додатком №1 до цього договору.

АЗС належить продавцю на підставі
Свідоцтва про право власності на
автозаправельну станцію на 150 заправок
на добу, виданого Виконавчим комітетом
Одеської міської ради 05.10.2000 року за
№010121, та зареєстрованого 09.10.2000 року в
Одеському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості в книзі 11неж, на сторінці 19,
під №981 (п. 2 Договору купівлі-продажу).

Відповідно до п. 3 Договору
купівлі-продажу, об'єкт продажу
знаходиться на земельній ділянці
загальною площею 817 кв.м. за даними
Комунального підприємства "Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості", з
яких 757 кв.м. передано продавцю в оренду
до 15.10.2016 року Одеською міською радою за
договором оренди земельної ділянки,
посвідченого ОСОБА_3, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу 02.07.2002 року,
реєстр за №7289, з умовами якого покупець
ознайомлений і згодний.

25.04.2006 р. Комунальним підприємством
"Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості" зареєстровано право
власності на автозаправельну станцію
на 150 заправок на добу за реєстраційним
номером 10046737.

Рішенням Одеської міської ради №4061-V
від 25.12.2008 р. "Про розірвання договору
оренди земельної ділянки площею 0,0757 га,
за адресою: м. Одеса, вул. Гайдара, 15 між
Одеською міською радою і ПІІ "Трі Стар"
у формі ТОВ, та передачу ВАТ "Укрнафта" в
оренду земельної ділянки площею 0,0757 га,
за адресою: м. Одеса, вул. Гайдара, 15, для
експлуатації та обслуговування АЗС на
150 заправок на добу" вирішено за згодою
розірвати сторін, договір оренди
земельної ділянки площею 0,0757 га, за
адресою: м. Одеса, вул. Гайдара, 15
укладеного між Одеською міською радою
та ПІІ "Трі Стар" у формі ТОВ, який
зареєстрований у книзі записів
державної реєстрації договорів оренди
землі 10.07.2002 р. за №647/37.

Відповідно до п.п. 3, 4 вказаного Рішення
Одеською міською радою вирішено
передати ВАТ "Укрнафта" у довгострокову
оренду терміном до 15.10.2016 р., але не
пізніше початку реалізації
планувальних рішень району, для
експлуатації та обслуговування АЗС на
150 заправок на добу, земельну ділянку
площею 0,0757 га та затверджено договір
оренди землі між Одеською міською
радою та ВАТ "Укрнафта".

Згідно із п. 7 Рішення ВАТ "Укрнафта"
зобов'язано:

- замовити в Одеському міському
управлінні земельних ресурсів
Одеської міської ради оформлення
документів, що посвідчують право
оренди земельної ділянки відповідно до
п.п. 3, 4 цього рішення;

- дотримуватися положень ст. 96
Земельного кодексу України;

- відповідно до чинного законодавства
надати на державну реєстрацію
документи, що посвідчують право оренди
земельної ділянки, у термін до 3-х
місяців.

17.04.2014 р. комісією з визначення розміру
та відшкодування збитків власникам
землі та землекористувачам складено
акт в якому встановлено, що ВАТ
"Укрнафта" не виконало вимоги щодо
оформлення документів на землю та
використовує земельну ділянку площею
0,0757 га по вул. Гайдара, 15 в м. Одесі без
правовстановлюючих документів чим
територіальній громаді м. Одеси в особі
Одеської міської ради було завдано
збитків у вигляді неодержаного доходу
у розмірі 139 238,69 грн.

Рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради №109 від 12.06.2014 р.
"Про затвердження актів комісії з
визначення розміру та відшкодування
збитків власникам землі та
землекористувачам, заподіяних
внаслідок незаконного використання
земельних ділянок" затверджено,
зокрема акт від 17.04.2014 р. з визначення та
відшкодування збитків в сумі 139 328,69
грн., які нанесені ВАТ "Укрнафта"
Одеській міській раді за час
використання земельної ділянки за
адресою: м. Одеса, вул. Гайдара, 15, без
оформлення документів, що посвідчують
право на земельну ділянку відповідно
до закону.

З метою врегулювання даного спору у
досудовому порядку листом
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради №01-13/4715 від 26.06.2014
р. ВАТ "Укрнафта" запропоновано у
місячний термін з дати прийняття
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради №109 від 12.06.2014 р.
добровільно відшкодувати Одеській
міській раді збитки за використання
земельної ділянки з порушенням норм
земельного законодавства.

Станом на момент звернення прокурора
до суду з позовною заявою, вимоги
викладені в листі відповідачем не
виконані.

На підставі вказаного, прокурор
просить стягнути з відповідача збитки
за використання земельної ділянки без
правовстановлюючих документів у
розмірі 139 238,69 грн.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України №6
від 23.03.2012 р. "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

При цьому, судом враховано, що
доведення належними засобами
доказування певних обставин по справі,
Господарським процесуальним кодексом
України покладається саме на особу, яка
на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові №30/5009/2733/11 від 02.04.2012 р.).

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані прокурором та
позивачем докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

По-перше, відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону
України "Про оренду землі" орендарі
набувають права оренди земельної
ділянки на підставах і в порядку,
передбачених Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України "Про оренду землі" та
іншими законами України і договором
оренди землі.

Приписами ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу
України передбачено, що до особи, яка
набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Умовами ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу
України передбачено, що у разі набуття
права власності на жилий будинок,
будівлю або споруду, що перебувають у
власності, користуванні іншої особи,
припиняється право власності, право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані ці об'єкти. До особи,
яка набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Положеннями ч. 3 ст. 7 Закону України "Про
оренду землі" визначено, що до особи,
якій перейшло право власності на
житловий будинок, будівлю або споруду,
що розташовані на орендованій
земельній ділянці, також переходить
право оренди на цю земельну ділянку.
Договором, який передбачає набуття
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду, припиняється
договір оренди земельної ділянки в
частині оренди попереднім орендарем
земельної ділянки, на якій
розташований такий житловий будинок,
будівля або споруда.

Вищий господарський суд України у
своєму листі від 01.01.2010 р. "Про
узагальнення судової практики
розгляду господарськими судами справ у
спорах, пов'язаних із земельними
правовідносинами" коментуючи
зазначені норми кодексів, роз'яснив, що
реєстрація права власності на будівлю
і споруду автоматично не тягне
переходу права користування земельною
ділянкою під нею, оскільки в наведених
вище нормах цивільного та земельного
законодавства йдеться про перехід
права власності на землю при переході
права власності на об'єкт нерухомості
на підставі договору відчуження. Разом
з тим, виникнення права власності на
об'єкт нерухомості не на підставі
договору відчуження не тягне
безумовного переходу права власності
на земельну ділянку під об'єктом
нерухомості, а потребує в цьому випадку
окремого договірно-правового
регулювання шляхом укладення
відповідних цивільно - правових угод
між власником земельної ділянки і
власником споруди в установленому
порядку. При цьому, закон не встановлює
обов'язковість укладення чи поновлення
з вказаних підстав договору оренди
земельної ділянки, на якій
розташований цей об'єкт, однак
передбачає переважне право власника
об'єкта на ділянку, на якій цей об'єкт
розташований.

Отже, правочини, що тягнуть перехід
права власності на об'єкт нерухомості,
водночас є підставою для переходу
права на землю. Оформлення такого права
здійснюється у встановленому законом
порядку.

По-друге, Господарський кодекс України
визначає поняття договору оренди, як
майново-господарське зобов'язання, в
силу якого одна сторона (орендодавець)
повинна вчинити певну господарську дію
на користь другої сторони (орендаря)
або утриматися від певної дії, а
управлена сторона має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Аналогічні приписи
містяться і в статті 792 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
оренду землі" відносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Як встановлено судом 02.07.2002 р. між
Одеською міською радою та ПІІ "Трі Стар"
у формі ТОВ було укладено Договір
оренди земельної ділянки загальною
площею 0,0757 га, за адресою: м. Одеса, вул.
Гайдара, 15, який зареєстрований у книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі від 10.07.2002 р. за
№647/37.

Згідно ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Приписами ст. 654 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що і договір, який
змінюється, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

З огляду на вищевикладене, розірвання
договору оренди земельної ділянки від
02.07.2002 р. з реєстраційним №647/37 мало б
відбуватись шляхом укладання та
державної реєстрації, у порядку
передбаченому постановою Кабінету
Міністрів України №1021 від 09.09.2009 р.,
відповідної Додаткової угоди.

Проте, матеріали справи не містять
жодних доказів, які б підтверджували
вчинення сторонами дій, направлених на
розірвання Договору оренди землі, а
тому суд дійшов висновку, що Договір
оренди землі від 02.07.2002 р. за
реєстраційним номером №647/37 є чинним,
що виключає можливість укладання
Договору оренди землі між позивачем та
відповідачем.

Пленум Вищого господарського суду
України у постанові №6 від 17.05.2011 р. "Про
деякі питання практики розгляду справ
у спорах, що виникають із земельних
відносин" постановив, що господарські
суди мають докладно з'ясовувати
причини не оформлення чи несвоєчасного
оформлення відповідного
землекористування та обставини,
пов'язані із вжиттям господарюючими
суб'єктами усіх залежних від них
заходів щодо одержання документів, які
посвідчують право землекористування.
Якщо у розгляді справи буде з'ясовано
обставини, зазначені в абз. 3 пп. 3.4 п. 3
цієї постанови, і що суб'єкт
господарювання вживав необхідних
заходів до оформлення свого права
землекористування, то відсутність у
нього переоформлених на його ім'я
правовстановлюваних документів на
земельну ділянку не може розцінюватися
як правопорушення.

Зазначена правова позиція знайшла своє
практичне відображення у постанові
Вищого господарського суду України у
аналогічному спорі у справі №922/177/14 від
11.09.2014 р.

Матеріалами справи зокрема листами №620
від 05.10.2009 р., №01-03-07/2113 від 29.05.2010 р., №99
від 06.02.2011 р., №01-02-06/2824 від 17.06.2011 р., №90
від 24.07.2012 р. та №767 від 07.11.2012 р.
підтверджується, що відповідачем на
виконання п. 7 рішення вчинялись дії
направлені на належне оформлення
Договору оренди землі. Вказана
обставина ні прокурором ні позивачем
спростована не була.

Таким чином, ПАТ "Укрнафта" здійснило
всі дії направлені на дотримання вимог
п. 7 рішення Одеської міської ради від
25.12.2008 р. №4061-V "Про розірвання договору
оренди земельної ділянки площею 0,0757 га,
за адресою: м. Одеса, вул. Гайдара, 15 між
Одеською міською радою і підприємством
з іноземними інвестиціями "Трі Стар" у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю, та передачу
Відкритому акціонерному товариству
"Укрнафта" в оренду земельної ділянки
площею 0,0757 га, за адресою: м. Одеса, вул.
Гайдара, 15, для експлуатації та
обслуговування АЗС на 150 заправок на
добу".

По-третє, згідно зі ст. 1 Закону України
"Про державний контроль за
використанням та охороною земель",
самовільне зайняття земельної ділянки
- будь-які дії, які свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Відповідно до п. 3.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин" № 6 від 17.05.2011 р.,
відповідно до вимог чинного
законодавства обов'язковою умовою
фактичного використання земельної
ділянки є наявність у особи, що її
використовує, правовстановлюючих
документів на цю земельну ділянку, а
відсутність таких документів може
свідчити про самовільне зайняття
земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про
застосування відповідальності за
самовільне зайняття земельної ділянки
господарським судам необхідно
враховувати, що саме по собі
встановлення судом наявності
фактичного користування земельною
ділянкою без документів, що
посвідчують права на неї, не є
достатньою підставою для кваліфікації
такого використання земельної ділянки
як самовільного її зайняття.
Господарським судам у вирішенні таких
спорів необхідно досліджувати, чи
передбачено спеціальним законом
отримання правовстановлюючих
документів на земельну ділянку для
розміщення певних об'єктів, причини
відсутності таких документів у особи,
що використовує земельну ділянку,
наявність у особи права на отримання
земельної ділянки у власність чи в
користування, вжиття нею заходів до
оформлення права на земельну ділянку
тощо.

Частинами 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу
України встановлено, що громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Зазначена норма кореспондується з
положеннями ст. 124 Земельного кодексу
України, де передбачено, що передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Статтями 126 Земельного кодексу України
та 16 Закону України "Про оренду землі"
визначено, що укладення договору
оренди земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу місцевого
самоврядування - орендодавця,
прийнятого у порядку, передбаченому
Земельним кодексом України, або за
результатами аукціону.

Таким чином, рішення Одеської міської
ради від №4061-У від 25.12.2008 р. є підставою
для укладання договору оренди землі та
користування спірною земельною
ділянкою.

При цьому, у листі №14-17-4/12991 від 11.11.2008 р.,
надаючи роз'яснення щодо застосування
терміна "самовільне зайняття земельної
ділянки", Державний комітет України із
земельних ресурсів зазначив, що
самовільне заняття земельної ділянки -
це будь-які дії, які свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними. Тобто, згідно із
зазначеним терміном, не вважається
самовільним заняттям земельної
ділянки, якщо орган виконавчої вади чи
орган місцевого самоврядування
прийняв рішення про її передачу у
власність або у користування (ордену).

Крім того, Державний комітет України із
земельних ресурсів у вказаному листі
наголосив, що дії, які свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки без правовстановлюючого
документа, зареєстрованого в
установленому порядку, але за
наявності рішення відповідного органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу у
власність або у користування (оренду)
земельної ділянки чи наявність
цивільно-правової угоди про набуття
права на земельну ділянку, житловий
будинок, будівлю або споруду, які на ній
розміщені, не можуть бути
кваліфіковані як "самовільне зайняття
земельної ділянки". Вчинення таких дій
є "використанням земельної ділянки без
правовстановлюючого документа",
відповідальність за що не передбачена.

Отже, розміщення на спірній земельній
ділянці автозаправної станції, що
належить відповідачеві на праві
власності та здійснення дій,
направлених на укладання Договору
оренди землі, за умови дозволу
орендодавця, не є порушенням
земельного законодавства та не тягне
жодної відповідальності.

Крім того, суд враховує, що вимога про
відшкодування збитків у вигляді
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання. У
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які могли б
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання .

Суд зазначає, що наявність
теоретичного обґрунтування можливості
отримання прибутку ще не є підставою
для його стягнення.

Встановлені судом обставини у їх
сукупності свідчать про відсутність у
діях відповідача складу цивільного
правопорушення як обов'язкової умови
настання цивільно-правової
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків.

З огляду на наведене, враховуючи, що
судом встановлено факт чинності
Договору оренди земельної ділянки
02.07.2002 р. умовами п. 3.4.6 якого
встановлено, що до переоформлення
міською радою прав третіх осіб на
користування земельною ділянкою, або
її частиною (при переході права
власності на будинок, споруду або їх
частини) орендна плата за земельну
ділянку сплачується орендарем тобто
ПІІ "Трі Стар" у формі TOB за всю ділянку у
повному обсязі та відсутність факту
самовільного зайняття земельної
ділянки, суд дійшов висновку про
недоведеність прокурором правових
підстав для стягнення з відповідача
збитків у розмірі 139 328,69 грн.

При відмові в задоволенні позовних
вимог, суд також зазначає наступне:

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України відшкодування збитків є одним
з способів захисту цивільних прав та
інтересів.

Згідно із ст. 156 Земельного кодексу
України власникам землі та
користувачам відшкодовуються збитки,
заподіяні внаслідок: вилучення (викупу)
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для потреб, не
пов'язаних із сільськогосподарським і
лісогосподарським виробництвом;
тимчасового зайняття
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для інших видів
використання; встановлення обмежень
щодо використання земельних ділянок;
погіршення якості ґрунтового покриву
та інших корисних властивостей
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників; приведення
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників у непридатний для
використання стан; неодержання доходів
за час тимчасового невикористання
земельної ділянки.

Вказаний перелік підстав для
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам є вичерпним та
розширеному тлумаченню не підлягає, в
тому числі шляхом прийняття органами
місцевого самоврядування рішень з
цього приводу.

Приписами ст. 157 Земельного кодексу
України передбачено, що відшкодування
власникам землі та землекористувачам
здійснюють юридичні особи, які
використовують земельні ділянки, а
також юридичні особи, діяльність яких
обмежує права власників і
землекористувачів. Порядок визначення
та відшкодування збитків власникам
землі і землекористувачам
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 3 Порядку визначення та
відшкодування збитків власникам землі
і землекористувачам, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№284 від 19.04.1993р., відшкодуванню
підлягають: вартість житлових
будинків, виробничих та інших будівель
і споруд, включаючи незавершене
будівництво; вартість плодоягідних та
інших багаторічних насаджень; вартість
лісових і дерево-чагарникових
насаджень; вартість водних джерел
(колодязів, ставків, водоймищ,
свердловин тощо), зрошувальних і
осушувальних систем, протиерозійних і
протиселевих споруд; понесені витрати
на поліпшення якості земель за період
використання земельних ділянок з
урахуванням економічних показників, на
незавершене сільськогосподарське
виробництво (оранка, внесення добрив,
посів, інші види робіт), на
розвідувальні та проектні роботи; інші
збитки власників землі і
землекористувачів, у тому числі
орендарів, включаючи і неодержані
доходи, якщо вони обґрунтовані.

Проте, статтею 156 Земельного кодексу
України, на відміну від п. 3 наведеного
вище Порядку, не передбачено такої
підстави настання цивільно-правової
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків власникам землі
і землекористувачам, як неоформлення
правовстановлюючого документу
(договору оренди) у строк, встановлений
органом місцевого самоврядування, в
зв'язку з чим відповідний пункт Порядку
суперечить імперативним приписам п. 22
ч. 1 ст. 92 Конституції України, згідно
якої засади цивільно-правової
відповідальності визначаються
виключно законами України, але аж ніяк
не актами органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд не застосовує акти
державних та інших органів, якщо ці
акти не відповідають законодавству
України.

Наведеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України при
здійсненні касаційного перегляду
судових рішень у справах про
відшкодування збитків у постановах ВСУ
від 20.02.2007 р. у справі №39/300, від 03.04.2007 р.
у справі №2- 14/144-2006(2-19/144-2006, 2-19/13778-2005) та
від 11.03.2008 р. у справі №30/146-07-4216.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковими.

Враховуючи вищевикладене,
господарський приходить до висновку,
що позовні вимоги прокурора є
безпідставними та необґрунтованими, у
зв'язку з чим суд відмовляє в їх
задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судового
збору суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України. При відмові від позову судовий
збір покладається на прокурора, але у
відповідності до положень ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" прокурор
звільняється від сплати судового
збору.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Першого
заступника прокурора Малиновського
району м. Одеси в інтересах держави в
особі Одеської міської ради відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 04.11.2014 р.

Суддя
Ю.О. Підченко