ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року Справа № 916/1499/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий суддяСибіга
О.М.,суддіБакуліна С.В., Яценко
О.В.розглянувши матеріали касаційної
скаргиДержавного підприємства
"Одеський морський торговельний
порт"на постановуОдеського
апеляційного господарського суду від
10.09.2014 рокуу справі№
916/1499/14господарського судуОдеської
областіза позовомДержавного
підприємства "Одеський морський
торговельний порт"доТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Новолог"прозобов'язання укласти
договір

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:Струкова К.О. дов. № 20/7-1341 від
26.11.2013 року,- відповідача:Любошець О.І.
дов. № 162 від 26.02.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Одеський
морський торговельний порт" (далі за
текстом - ДП "Одеський морський
торговельний порт") звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Новолог" (далі за
текстом - ТОВ "Новолог") про зобов'язання
укласти договір.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 12.06.2014 року у справі №
916/1499/14 в задоволенні позовних вимог ДП
"Одеський морський торговельний порт"
відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого
господарського суду, ДП "Одеський
морський торговельний порт" звернулось
до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просило скасувати
рішення господарського суду Одеської
області від 12.06.2014 року та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 року у
справі № 916/1499/14 апеляційну скаргу ДП
"Одеський морський торговельний порт"
залишено без задоволення, а рішення
господарського суду Одеської області
від 12.06.2014 року - без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими
актами, ДП "Одеський морський
торговельний порт" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Одеської області від 12.06.2014 року та
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 року у
справі № 916/1499/14 та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги, аргументуючи порушення норм
права, зокрема, ст. ст. 8, 129 Конституції
України, ст. 24 Закону України "Про
морські порти України", ст. ст. 58, 59, 83, 84,
122, 206 Земельного кодексу України, ст. ст.
14, 16, 269, 270, 287 Податкового кодексу
України, ст. 16 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 1, 16, 33, 42, 50, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розпорядженням заступника секретаря
другої судової палати Вищого
господарського суду України від 22.10.2014
року № 03-05/2220 для розгляду касаційної
скарги у справі № 916/1499/14, у зв'язку із
тимчасовою непрацездатністю судді
Фролової Г.М. сформовано колегію суддів
у складі: головуючий - Ходаківська І.П.,
судді Сибіга О.М., Яценко О.В.
(доповідач).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 23.10.2014 року, на підставі ст.
77 господарського процесуального
кодексу України, розгляд справи
відкладено до 06.11.2014 року, у зв'язку з
неявко представника позивача в судове
засідання.

Розпорядженням секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України від 04.11.2014 року № 03-05/2075 для
розгляду касаційної скарги у справі №
916/1499/14, у зв'язку з тим, що згідно наказу
Вищого господарського суду України від
13.10.2014 року № 6-кп суддю Ходаківську І.П.
направлено до Національної школи
суддів України для проходження
двотижневої підготовки з 03.11.2014 року по
14.11.2014 року сформовано колегію суддів у
складі: головуючий - Сибіга О.М., судді
Бакуліна С.В., Яценко О.В. (доповідач).

Учасників судового процесу відповідно
до статті 1114 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) належним чином
повідомлено про час і місце розгляду
касаційної скарги.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, переглянувши у
касаційному порядку рішення суду
першої інстанції та постанову
апеляційної інстанції, на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, перевіривши застосування судом
першої та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що 01.10.2003 року ДП
"Одеський морський торговельний порт"
та ТОВ "Новолог" уклали договір оренди
нерухомого державного майна № КД-4364,
згідно п 1.1. якого орендавець передає, а
орендар приймає в строкове цільове
платне користування нерухоме майно, що
знаходиться на балансі орендавця, з
метою використання у господарській
діяльності, а саме, для надання
комплексу
навантажувально-розвантажувальних
робіт на території та акваторії
Одеського морського торговельного
порту.

В оренду передано нерухоме майно
загальною площею 94 614 м. кв. та 84, 00
погонних метрів огорожі загальною
вартістю 38 999 698 грн., що підтверджується
актом приймання-передачі від 01.10.2003
року Додаток № 2 до договору.

Положеннями п. 3.1. вказаного вище
Договору сторони погодили, що орендна
плата визначається на підставі
методики розрахунку орендної плати,
затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995
року № 786 і складає виходячи із
орендної ставки 10 % вартості майна
без ПДВ, при цьому, п. 3.2. Договору
передбачено, що орендна плата
перераховується з урахуванням
щомісячного індексу інфляції і
розподіляється між Державним бюджетом
України - 30 % та портом - 70 %.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами досліджено що ДП
"Одеський морський торгівельний порт"
посилаючись на ті обставини, що ТОВ
"Новолог" у зв'язку із укладенням
вказаного договору оренди фактично
користується земельною ділянкою
загальною площею 84 136 м. кв. та відмову
орендаря укласти договір про
компенсацію позивачу витрат на сплату
земельного податку та приписи
законодавства України з метою захисту
порушеного права, останній звернувся
до суду із позовом про зобов'язання ТОВ
"Новолог" укласти відповідний договір.

Так, позивач обґрунтовуючи свої вимоги
про зобов'язання укласти договір
посилається на приписи ч. 2 ст. 649
Цивільного кодексу України, згідно
якої розбіжності, що виникли між
сторонами при укладанні договору не на
підставі правового акту органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування, можуть бути
вирішені судом у випадках встановлених
за домовленістю сторін або законом. На
думку позивача такою підставою є
договір оренди державного нерухомого
майна від 01.10.2003 року № КД-4364 укладений
сторонами у даній справі.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що в тексті
вказаного Договору відсутні вказівки
щодо укладення договору про
компенсацію витрат на сплату
земельного податку.

Частиною 2 ст. 649 Цивільного кодексу
України передбачено, що розбіжності, що
виникли між сторонами при укладенні
договору не на підставі правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, можуть бути
вирішені судом у випадках,
встановлених за домовленістю сторін
або законом.

Судами досліджено, що на пропозицію ДП
"Одеський морський торгівельний порт"
відповідач повідомив про відмову від
підписання такого договору.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу
України відповідно до ст. 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Так, ст. 6 Цивільного кодексу України
визначено, що сторони мають право
укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Вказаною статтею Цивільного кодексу
України закріплено положення про
співвідношення договору і закону в тих
випадках, коли щодо певних відносин
існує зазначення в актах цивільного
законодавства, але сторони бажають за
згодою між собою врегулювати ці
відносини інакше. В такій ситуації
сторони договору мають право вибору:
використати норми акту цивільного
законодавства для врегулювання своїх
відносин або за власним розсудом
відступити від положень актів
цивільного законодавства шляхом
встановлення в договорі інших правил
поведінки, ніж це передбачено
законодавством.

Положеннями ст. 187 Господарського
кодексу України передбачено підстави
за яких можливе укладання договору за
рішенням суду: спори, що виникають при
укладанні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладання яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом, розглядаються
судом. Інші переддоговірні спори
можуть бути предметом розгляду суду у
разі якщо це передбачено угодою сторін
або якщо сторони зобов'язані укласти
певний господарський договір на
підставі укладеного між ними
попереднього договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського
кодексу України укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

За таких обставин, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
про безпідставність посилань позивача
на обов'язковість укладання договору
про компенсацію витрат на сплату
земельного податку з огляду на те що
судами встановлено, що норми чинного
Законодавства не містять вимоги про
обов'язковість укладення відповідного
договору, а тому з огляду на приписи ст.
ст. 6, 627 Цивільного кодексу України,
сторони є вільними в укладені договору.

Необґрунтованими є посилання
скаржника на положення ст. ст. 269, 270, 287
Податкового кодексу України, згідно
яких платником податку є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) та землекористувачі, які
сплачують плату за землю з дня
виникнення права власності або права
користування землею. При цьому,
об'єктами оподаткування є земельні
ділянки, які перебувають у власності
або користуванні, а також земельні
частки (паї), які перебувають у
власності, що свідчать про
встановлення обов'язку порту як
землекористувача сплатити земельний
податок.

Судами досліджено та підтверджено ДП
"Одеський морський торговельний порт",
що право власності чи право
користування земельною ділянкою у
позивача належним чином та у
встановленому законодавством порядку
не оформлено, у зв'язку із об'єктивними
обставинами, оскільки порядок
оформлення такої категорії земель, які
створені штучним шляхом, чинним
законодавством не врегульовано, тобто
дані правовідносини слід визнати
виключним випадком, що на думку
скаржника є безумовною підставою
укладання договору про компенсацію
виплат по сплаті земельного податку.

В той же час, як вірно зазначено судами
попередніх інстанцій, такі
обґрунтування скаржника не можуть бути
прийняті до уваги з огляду на те, що
чинним земельним та податковим
законодавством в частині, що
стосується внесення плати за землю
третіми особами не передбачено.

Необґрунтованими є посилання
скаржника на приписи ст. 228
Господарського кодексу України, якою,
як зазначає позивач закріплено
обов'язок державного підприємства
вжити заходи щодо стягнення в порядку
регресу збитків інших суб'єктів
господарювання, з огляду на наступне.

Згідно ст. 228 Господарського кодексу
України учасник господарських
відносин, який відшкодував збитки, має
право стягнути збитки з третіх осіб у
порядку регресу. Державні (комунальні)
підприємства за наявності підстав
зобов'язані вжити заходів щодо
стягнення в порядку регресу збитків з
інших суб'єктів господарювання або
стягнути збитки з винних працівників
відповідно до вимог законодавства про
працю.

Разом з тим, як вірно вказано судами
попередніх інстанцій, спір у даній
справі відноситься до спору не
майнового характеру і не містить вимог
щодо стягнення збитків, а тому такі
посилання позивача, як на підставу
скасування судових актів попередніх
судових інстанцій та задоволення
позовних вимог про зобов'язання
укласти договір є необґрунтованими.

Всі інші доводи скаржника не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та зводяться до
переоцінки доказів, яким вже було
надано оцінку судами попередніх
інстанцій.

За таких обставин, колегія суддів
касаційної інстанції приходить до
висновку, що під час розгляду справи
місцевим та апеляційним
господарськими судами фактичні
обставини справи встановлено на основі
повного, всебічного і об'єктивного
дослідження поданих доказів,
господарськими судами вірно
застосовані норми права, а доводи
скаржника не спростовують законності
прийнятих у справі судових актів.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що
рішення місцевого та постанова
апеляційного господарських судів
прийняті з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права,
з'ясуванням всіх обставин, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Таким чином, колегія суддів Вищого
господарського суду України
погоджується з висновками місцевого та
апеляційного господарських судів, які
відповідають матеріалам справи та
чинному законодавству, у зв'язку з чим
підстав для скасування чи зміни
оскаржуваних судових актів не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного
підприємства "Одеський морський
торговельний порт" на постанову
Одеського апеляційного господарського
суду від 10.09.2014 року у справі №
916/1499/14залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського
апеляційного господарського суду від
10.09.2014 року у справі № 916/1499/14 залишити
без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга СуддіС.В.
Бакуліна О.В. Яценко