КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2014 р. Справа№ 911/2642/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників:

від позивача: Шевченко М.Б.;

від відповідача: Вовченко О.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Науково-

виробниче
підприємство "Геосвіт"

на рішення Господарського
суду Київської області

від 19.08.2014р.

у справі №911/2642/14 (суддя
Карпечкін Т.П.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Науково-

виробниче
підприємство "Геосвіт"

до Відділу державної
виконавчої служби Києво-

Святошинського
районного управління юстиції у

Київській області

про стягнення 65 398,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Геосвіт" (далі - позивач)
звернулося до Господарського суду
Київської області з позовом про
стягнення з Відділу державної
виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській області
(далі - відповідач) грошових коштів у
розмірі 65 398,53 грн. (з них: 5 788,35
грн. - 3% річних, 59 610,18 грн. - інфляційні
втрати).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під
час виконання рішення Господарського
суду Київської області від 15.04.2013р. у
справі №911/904/13 відповідач затримав
перерахування належних позивачу
грошових коштів, у зв'язку з чим у
позивача виникло право на нарахування
інфляційних втрат та 3% річних на суму
грошових коштів, які не були своєчасно
перераховані позивачу.

Відповідач проти позову заперечував,
зазначаючи наступне:

- відповідач не порушував прав позивача
і діяв у відповідності до Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від
02.04.2012р. №521/5;

- затримка у перерахуванні позивачу
коштів сталася внаслідок дій
Державного казначейства
Києво-Святошинського району, на яке
відповідач не має впливу;

- до спірних правовідносин не
підлягають застосуванню положення ст.
625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 19.08.2014р. у справі
№911/2642/14 в задоволенні позову було
відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду Київської
області від 19.08.2014р. у справі №911/2642/14 та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач наголошував на
наступному:

- судом не досліджувались
взаємовідносини позивача і
відповідача у період лютий-травень 2014
року, хоча саме в цей період позивач і
зазнав збитків;

- вимоги про відшкодування збитків,
завданих позивачу внаслідок затримки у
перерахуванні відповідачем грошових
коштів не потребують ніяких доказів,
оскільки неперерахування коштів в
період значної інфляції автоматично
призводить до величезних втрат;

- зазначаючи про те, що до спірних
правовідносин не може бути застосована
ст. 625 Цивільного кодексу України, суд
повинен був застосувати п.2 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України та вийти за межі позовних вимог
з метою захисту прав позивача, але суд
не запропонував позивачу можливості
заявити відповідне клопотання;

- відповідач був зобов'язаний
оперативно виконати судове рішення,
однак, зазначаючи про те, що затримка у
перерахуванні коштів сталася з вини
Державного казначейства, відповідач не
звертався до суду зі скаргою на дії
Державної казначейської служби
України;

- відповідач фактично самоусунувся від
виконання своїх обов'язків, внаслідок
чого позивач зазнав значних
матеріальних втрат і вимагає
відшкодування понесених збитків.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.09.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 13.10.2014р.

В судове засідання 13.10.2014р. з'явився
лише представник позивача. Представник
відповідача не з'явився, про поважність
причин нез'явлення суд не повідомив,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.10.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
03.11.2014р.

03.11.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли заперечення на апеляційну
скаргу, в яких він наголошував на
безпідставності та непідтвердженості
доводів скарги, просив суд залишити
апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 03.11.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу, з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду Київської області від 19.08.2014р. у
справі №911/2642/14 скасувати та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

В судовому засіданні 03.11.2014р.
представник відповідача заперечував
проти апеляційної скарги позивача з
підстав, наведених у письмових
запереченнях на апеляційну скаргу,
просив суд залишити скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 03.11.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Геосвіт» звернулося до
Господарського суду Київської області
з позовом про стягнення з Дочірнього
підприємства «Науково-дослідний
інститут нафтогазової промисловості»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» заборгованості за
договорами №14/980/10.С-575/15-8к/10-12 від
07.10.2010р. та №14/982/10.С-572/15-10к/10-12 від
07.10.2010р. у розмірі 570 612,41 грн., з яких: 540
000,00 грн. - основний борг, 18 960,00 грн. -
пеня, 11 652,41 грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 15.04.2013р. у справі
№911/904/13 позовні вимоги було задоволено,
присуджено до стягнення з Дочірнього
підприємства «Науково-дослідний
інститут нафтогазової промисловості»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Геосвіт» (далі - позивач)
540 000,00 грн. основного боргу, 18 960,00 грн.
пені, 11 652,41 грн. 3% річних та 11 412,25 грн.
судового збору (том справи - 1, аркуші
справи - 12-15).

13.05.2013р. на виконання вищезгаданого
судового рішення було видано наказ (том
справи - 1, аркуш справи - 66).

20.05.2013р. відповідачем було винесено
постанову ВП №38273670 про відкриття
виконавчого провадження з виконання
наказу Господарського суду Київської
області №911/904/13 від 13.05.2013р. (том справи -
1, аркуш справи - 16).

29.01.2014р. на рахунок з обліку депозитних
сум відповідачу надішли грошові кошти
за наслідками примусового виконання
наказу №911/904/13 в сумі 582 024,66 грн. по
основному боргу та 58 202,46 грн.
виконавчого збору (10%) і 100 грн. витрат на
проведення виконавчих дій. Всього на
рахунок відповідача від боржника
надійшло 640 327,12 грн.

Тобто, 29.01.2014р. боржник (Дочірнє
підприємство «Науково-дослідний
інститут нафтогазової промисловості»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України») повністю виконав
свої зобов'язання перед стягувачем
(позивачем) за рішенням Господарського
суду Київської області від 15.04.2013р. у
справі №911/904/13. Однак кошти були
одержані позивачем лише 29.05.2014р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що під час виконання
рішення Господарського суду Київської
області від 15.04.2013р. у справі №911/904/13
відповідач затримав перерахування
належних позивачу грошових коштів. За
твердженням позивача, відповідач
протягом чотирьох місяців з дня
надходження грошових коштів від
Дочірнього підприємства
«Науково-дослідний інститут
нафтогазової промисловості»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України», як боржника у
виконавчому провадженні, не
перераховував їх на поточний рахунок
позивача, чим фактично відповідач
перебрав на себе роль нового боржника
перед позивачем.

У зв'язку з затримкою в перерахуванні
коштів на користь позивача, останній
просив суд стягнути з відповідача на
підставі ст. 625 Цивільного кодексу
України 5 788,35 грн. 3% річних та 59 610,18 грн.
інфляційних втрат за період з 29.01.2014р.
по 29.05.2014р.

Місцевий господарський суд повністю
відмовив в позові, визнавши позовні
вимоги необґрунтованими та
документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначає Закон України «Про виконавче
провадження», згідно зі ст. ст. 1, 2 якого
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).
Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України "Про державну виконавчу
службу".

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 17 Закону України
„Про виконавче провадження"
відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи, як:
виконавчі листи, що видаються судами, і
накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 Закону України
„Про виконавче провадження" державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону, за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України „Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний вжити заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Як уже зазначалося вище, позовні вимоги
обґрунтовані тим, що внаслідок
затримки в перерахуванні належних
позивачу грошових коштів, яка сталася з
вини відповідача, у позивача виникло
право на нарахування інфляційних втрат
та 3% річних на суму боргу (не
перераховані своєчасного грошові
кошти).

Окремі питання організації виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб) (далі - рішення), що
відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження» підлягають
примусовому виконанню визначає
Інструкція з організації примусового
виконання рішень (далі - Інструкція),
затверджена наказом Міністерства
юстиції України №512/5 від 02.04.2012р., яка
була розроблена відповідно до Закону
України «Про виконавче провадження»
(далі - Закон), інших законодавчих актів
України та нормативно-правових актів
Міністерства юстиції України.

В розділі XII Інструкції визначено
порядок обліку депозитних сум, згідно з
п.п.12.1-12.3, 12.10, 12.11, 12.13, 12.18 якого органи
ДВС мають відповідні рахунки в органах
Державної казначейської служби
України для обліку депозитних сум і
зарахування стягнутих з боржників
коштів та їх виплати стягувачам у
національній валюті, а також
відповідні рахунки для обліку
аналогічних операцій в іноземній
валюті в банках. Розрахунки з таких
рахунків здійснюються тільки в
безготівковій формі. Не допускаються
видача та переказ стягнутих державними
виконавцями сум стягувачам без
зарахування на депозитний рахунок
органу ДВС. Для контролю і перевірки
стану рахунків у національній та
іноземній валютах та визначення
належності коштів ведеться звітність
за депозитними сумами органів ДВС. У
міру надходження з органу Державного
казначейства чи банку виписок про
наявність на спеціальному
реєстраційному рахунку з обліку
депозитних сум коштів у книги негайно
вносяться записи. При надходженні
коштів на депозитний рахунок органу
ДВС особа, відповідальна за ведення
книги, повинна не пізніше наступного
робочого дня повідомити начальника
органу ДВС, від якого боржника чи
стягувана надійшли кошти і в якій сумі.
Начальник органу ДВС на виписці з
рахунку Державної казначейської
служби України або банку ставить напис
"ознайомлений", підпис та дату
ознайомлення. Після цього не пізніше
наступного робочого дня особа,
відповідальна за ведення книги,
повідомляє державного виконавця про
надходження депозитних сум. Державний
виконавець на виписці Державної
казначейської служби України або банку
поряд із сумою, що надійшла на рахунок,
ставить дату та підпис. Після цього не
пізніше ніж протягом трьох робочих
днів від дня ознайомлення з
інформацією про надходження коштів
державний виконавець у разі
достатності суми для покриття всіх
вимог стягувача та наявності
відомостей від стягувача про шляхи
отримання ним коштів готує одне
розпорядження (додатки 4, 5) (у тому числі
за зведеним виконавчим провадженням),
яким визначає належність указаних
коштів та спосіб перерахування
стягувачу, яке затверджується
начальником органу ДВС із зазначенням
дати та скріплюється печаткою органу
ДВС. При перерахуванні коштів, які
належать стягувачу - юридичній особі,
списання коштів з відповідних рахунків
органу ДВС здійснюється на підставі
платіжних доручень.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі платіжної вимоги №38273670/2 від
23.01.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 82)
про стягнення з Дочірнього
підприємства "Науково-дослідний
інститут нафтогазової промисловості"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" на користь позивача
640 327,12 грн. боргу, 29.01.2014р. на депозитний
рахунок відповідача надійшли грошові
кошти у розмірі 640 327,12 грн.

В процесі судового розгляду було
з'ясовано, що вищевказані грошові кошти
були пропорційно перераховані
відповідачем на користь позивача, як
стягувача, та на користь держави у
відповідності до вимог ст. ст. 43-45
Закону України "Про виконавче
провадження".

Наведені обставини також
підтверджуються банківськими
виписками від 29.01.2014р. та 30.01.2014р., а
також платіжними дорученнями №3354 від
10.02.2014р. на суму 582 024,66 грн. та №3355 від
10.02.2014р. на суму 58 202,46 грн., які
11.02.2014р. були передані до Державного
казначейства Києво-Святошинського
району, про що свідчить штамп банку та
підпис уповноваженої особи на
платіжному дорученні №3354 від 10.02.2014р.
(том справи - 1, аркуші справи - 94, 96-97).

З урахуванням наведеного, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду про те,
що відповідачем було вжито всіх
передбачених законодавством та
залежних від нього заходів по
примусовому виконанню рішення
Господарського суду Київської області
від 15.04.2013р. у справі №911/904/13.

Колегією суддів не приймається до
уваги посилання позивача на те, що
місцевим господарським судом не
досліджувались взаємовідносини
позивача і відповідача у період з
лютого по травень 2014 року. Зібрані у
справі докази, зокрема матеріали
виконавчого провадження, свідчать про
те, що судом було ретельно досліджено
обставини виконання (проведення
виконавчих дій) відповідачем рішення
Господарського суду Київської області
від 15.04.2013р. у справі №911/904/13.

Окрім того, саме з урахуванням
звернення позивача зі скаргою щодо
неотримання ним грошових коштів на
виконання рішення Господарського суду
Київської області від 15.04.2013р. у справі
№911/904/13 відповідачем було винесено
постанову від 20.05.2014р. ВП №38273670 про
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження від 05.02.2014р. та
направлено запит №1563/2 від 21.05.2014р. до
Головного управління Державної
казначейської служби у
Києво-Святошинському районі про
надання інформації щодо виконання
платіжного доручення №3354 від 10.02.2014р.
про здійснення перерахування грошових
коштів в сумі 582 024,66 грн. (том справи - 1,
аркуші справи - 101 (на звороті), 102).

Грошові кошти у сумі 582 024,66 грн. були
перераховані позивачу відповідно до
платіжного доручення №3354 від 29.05.2014р.
(том справи - 1, аркуш справи - 103).

Доводи позивача про те, що відповідач
повинен був безпосередньо
пересвідчитись в перерахуванні
грошових коштів позивачу перш ніж
виносити постанову про закінчення
виконавчого провадження, не можуть
бути прийняті судом до уваги, оскільки
в ст. 49 Закону України «Про виконавче
провадження», якою визначено підстави
закінчення виконавчого провадження, не
встановлено обов'язку державного
виконавця виносити постанову про
закінчення виконавчого провадження
лише після перерахування органом
Державної казначейської служби
України коштів на особистий рахунок
стягувача за платіжним дорученням
відділу державної виконавчої служби.

Належні та допустимі докази, які б
свідчили про наявність в діях
відповідача ознак порушень, що
призвели до затримки перерахування
коштів на рахунок позивача, як
стягувача, ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції не надано.

Позивач зазначає в апеляційній скарзі
про те, що оскільки затримка у
перерахуванні коштів сталася з вини
Державного казначейства, відповідач
повинен був звернутися до суду зі
скаргою на дії Державної казначейської
служби України. Однак при цьому
позивачем не наведено жодного
нормативного обґрунтування з цього
приводу.

Доводи позивача про те, що вимоги
відносно відшкодування завданих йому
збитків внаслідок затримки у
перерахуванні відповідачем грошових
коштів не потребують ніяких доказів,
оскільки неперерахування коштів в
період значної інфляції автоматично
призводить до величезних втрат, не
можуть бути прийняті судом до уваги.

Насамперед необхідно зазначити, що
підстави звільнення від доказування
наведені в ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України. Однак
позивачем не зазначено жодної
підстави, яка б звільнювала позивача
від необхідності доказування обставин,
на які він посилається у позовній
заяві, в розумінні ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Окрім того, згідно зі ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Також поза увагою позивача залишилося
те, що згідно з вимогами діючого
законодавства для визначення підстав
застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, необхідно з'ясувати наявність
всіх елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, розміру збитків, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою і
збитками, вини відповідача. При цьому
обов'язок доведення факту протиправної
поведінки, розміру завданих збитків та
прямого причинного зв'язку між
порушенням зобов'язання і збитками
покладено на позивача.

В апеляційній скарзі позивач
наголошував на тому, що місцевий
господарський суд повинен був
застосувати п.2 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України та
вийти за межі позовних вимог з метою
захисту прав позивача, але суд не
запропонував позивачу можливості
заявити відповідне клопотання.

З цього приводу колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, згідно з п.2 ч.1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право виходити за межі
позовних вимог, якщо це необхідно для
захисту прав і законних інтересів
позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони.

Однак жодного клопотання про вихід за
межі позовних вимог до суду не
надходило.

Доводи позивача про те, що місцевий
господарський суд повинен був
запропонувати позивачу заявити
відповідне клопотання, є
безпідставними, оскільки одним з
основних принципів господарського
судочинства, закріпленим в ст. 4-2
Господарського процесуального кодексу
України, є рівність учасників судового
процесу. В названій статі
Господарського процесуального кодексу
України визначено, що правосуддя у
господарських судах здійснюється на
засадах рівності всіх учасників
судового процесу перед законом і судом.
Дана норма кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

Тобто, суд має сприяти у з'ясуванні всіх
обставин справи, а не вчиняти певні дії
на користь будь-кого з учасників
судового процесу.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що відповідач фактично
самоусунувся від виконання своїх
обов'язків, внаслідок чого позивач
зазнав значних матеріальних втрат і
вимагає відшкодування понесених
збитків, є лише припущенням позивача та
спростовується зібраними у справі
матеріалами.

Окрім того, я вірно зазначив місцевий
господарський суд у своєму рішенні, за
порушення органами виконавчої служби
покладених на них обов'язків
передбачена відповідальність згідно з
положеннями Закону України "Про
виконавче провадження". При цьому
встановлення відповідних порушень
повинно відбуватися визначеним
законодавством способом, зокрема, під
час виконання рішення господарського
суду відповідні питання розглядаються
в порядку ст. 121-2 Господарського
процесуального кодексу України.
Натомість позивачем не надано доказів
визнання дій чи бездіяльності
відповідача неправомірними у
встановленому діючим законодавством
порядку.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про безпідставність посилання
позивача на норми Цивільного кодексу
України, якими врегульовані питання
щодо виникнення і порядку виконання
цивільних зобов'язань, оскільки
правовідносини сторін у справі не
ґрунтуються на вільному волевиявленні,
а мають характер владно-розпорядчих і
пов'язані з обов'язком виконавчої
служби, який не кореспондується з
відповідним правом вимоги учасника
виконавчого провадження (в даному
випадку позивача, як стягувача).

В ст. 1 Цивільного кодексу України
передбачено, що цивільним
законодавством регулюються особисті
немайнові та майнові відносини
(цивільні відносини), засновані на
юридичній рівності, вільному
волевиявленні, майновій самостійності
їх учасників. До майнових відносин,
заснованих на адміністративному або
іншому владному підпорядкуванні
однієї сторони другій стороні, а також
до податкових, бюджетних відносин
цивільне законодавство не
застосовується, якщо інше не
встановлено законом.

Враховуючи, що в даному конкретному
випадку правовідносини сторін не мають
характеру цивільних або господарських
та не випливають з відповідних
цивільних або господарських
зобов'язань, застосування до таких
правовідносин ст. 625 Цивільного кодексу
України є безпідставним.

Згідно зі ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Натомість ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження обставин, викладених у
позові, хоча нормами Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доведення факту наявності
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів
покладено саме на позивача.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Позивачем не надано доказів на
спростування обставин, встановлених
під час судового розгляду.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що рішення суду першої інстанції
прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за її подання
покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство
"Геосвіт" залишити без задоволення, а
рішення Господарського суду Київської
області від 19.08.2014р. у справі №911/2642/14 -
без змін.

2. Матеріали справи №911/2642/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
М.М. Новіков

А.І. Мартюк