ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

30 вересня 2014 року Справа № 904/2073/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Кочерової Н.О.,

суддів:Вовка І.В.,

Губенко Н.М., Мележик Н.І., Самусенко
С.С.,розглянувши заяву компанії
"Аргонекс Інк." про перегляд Верховним
Судом УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 17.06.2014у
справі№ 904/2073/13за позовом компанії
"Аргонекс Інк." допублічного
акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг"третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог:
товариство з обмеженою
відповідальністю "Клевєр"простягнення
безпідставно отриманих коштів -10 000
доларів США, що за курсом НБУ складає 79
930 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 17.12.2013 у
справі №904/2073/13 в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.02.2014 вказане рішення місцевого
господарського суду скасовано,
прийняте нове рішення, яким позовні
вимоги задоволено, присуджено до
стягнення з відповідача безпідставно
отриманих коштів у розмірі 10 000,00
доларів США, що за курсом НБУ становить
79 930,00 грн.

Постановою Вищого господарського суду
України від 17.06.2014 у справі №904/2073/13
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.02.2014 скасовано, а рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 17.12.2013 залишено без змін.

Компанією "Аргонекс Інк." подано заяву
про перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 17.06.2014 у справі №904/2073/13, в
якій заявник просить скасувати
зазначену постанову, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 19.02.2014 залишити
в силі.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 08.11.2006
у справі №3/32-06, від 29.06.2011 у справі
№3/161/10, від 29.05.2013 у справі №5004/1378/12, від
13.07.2011 у справі №16/041-10, від 02.04.2012 у
справі №5021/2213/2011, від 05.10.2010 у справі
№27/186-09, від 21.12.2010 у справі №16/17, від
14.04.2008 у справі №7/440, мотивовано
неоднаковим застосуванням Вищим
господарським судом України одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
не вбачає підстав для допуску даної
справи до провадження Верховного Суду
України з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

При вирішенні питання допуску справи
до провадження Верховного Суду України
враховується сукупність всіх наявних
складових ознак неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

У постанові від 17.06.2014 у справі №904/2073/13,
про перегляд якої подано заяву, Вищий
господарський суд України, погодився з
висновками суду першої інстанції щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позову про стягнення з
відповідача безпідставно отриманих
коштів. Такого висновку суд касаційної
інстанції дійшов з огляду на
встановлені судом першої інстанції
обставини справи стосовно того, що:
сторонами у пункті 12.6 контракту,
укладеного відповідачем та третьою
особою, було визначено, що жодна із
сторін не має права передавати свої
зобов'язання за цим контрактом третій
стороні без письмової згоди іншої
сторони; позивачем не доведено
належними доказами набуття
відповідачем спірних грошових коштів
без достатньої правової підстави.

Водночас у постановах від 08.11.2006 у
справі №3/32-06 та від 29.06.2011 у справі
№3/161/10, на які посилається заявник, суд
касаційної інстанції визнав
обґрунтованими висновки судів
попередніх інстанцій щодо задоволення
позову про стягнення з відповідачів
безпідставно отриманих коштів,
виходячи при цьому з встановлених
судами попередніх інстанцій обставин
справи про те, що:

- правова підстава, згідно якої
відповідач набув спірні кошти,
сплачені йому позивачем на підставі
рахунку-фактури відпала, оскільки
відповідач не виконав своїх договірних
зобов'язань щодо передачі товару, у
зв'язку з чим позивач відмовився від
укладеного сторонами договору, а тому
одержані відповідачем грошові кошти
підлягають поверненню позивачу на
підставі статті 1212 Цивільного Кодексу
України (справа №3/32-06).

- підстави набуття відповідачем
спірних коштів відсутні, оскільки
договір в рахунок оплати робіт за яким,
позивачем перераховано відповідачу
спірні кошти є неукладеним, а
відповідач утримує перераховані йому
позивачем грошові кошти, безпідставно,
отже має повернути їх позивачу на
підставі статті 1212 Цивільного Кодексу
України (справа №3/161/10).

У постанові від 29.05.2013 у справі №5004/1378/12
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
про наявність підстав для задоволення
позову про стягнення з відповідача
безпідставно отриманих коштів (в
частині, що стосується доводів
заявника), виходячи при цьому з
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи про те, що
судовими рішеннями у іншій
господарській справі №5004/2327/11, рішення
комісії відповідача про нарахування
оперативно-господарської санкції у
вигляді нарахування вартості
недоврахованої електроенергії на
спірну суму, яку позивач сплатив
відповідачу, визнано недійним, а
позивач звернувся із заявою про
повернення цих грошових коштів на
підставі статті 1212 Цивільного Кодексу
України, як безпідставно набутих
відповідачем за рахунок позивача.

У постанові від 02.04.2012 у справі
№5021/2213/2011 суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача суми попередньої оплати за
непоставлений відповідачем товар, з
огляду на встановлені судами
попередніх інстанцій обставини справи
стосовно того, що відповідач одержав
суму попередньої оплати за товар, але в
порушення умов договору, товар
позивачу на одержану суму не поставив,
що свідчить про наявність підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача за його вимогою сплаченої
суми попередньої оплати товару.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
фактичних обставин справи,
встановлених судами попередніх
інстанцій, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків та
застосував відповідні норми
матеріального права.

Проаналізувавши зміст постанови суду
касаційної інстанції від 17.06.2014 у
справі №904/2073/13, про перегляд якої
просить заявник, та постанов Вищого
господарського суду України від 13.07.2011
у справі №16/041-10, від 05.10.2010 у справі
№27/186-09, на які він посилається, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
зазначені судові рішення не
підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах з огляду на різні
предмети позовів у цих справах. Так, у
справі №904/2073/13, про перегляд постанови
в якій подано заяву, предметом позову є
стягнення безпідставно отриманих
коштів, тоді як у справі №27/186-09 позов
заявлено про зобов'язання відповідача
виконати умови договору щодо
безоплатної передачі позивачу житла
(квартир), у справі №16/041-10 первісний
позов заявлено про стягнення
заборгованості за кредитом,
заборгованості за відсотками, пені за
прострочення сплати відсотків;
зустрічний позов заявлено про
зарахування зустрічних однорідних
вимог в рахунок погашення суми
відсотків по кредиту за кредитним
договором; за позовом третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору позов заявлено про
стягнення заборгованості на підставі
кредитного договору та договору
застави майнових прав, що передбачає
також різні підстави позовів та
виключає подібність правовідносин у
цих справах у розумінні статті 11116 ГПК
України.

Крім того, постанови Вищого
господарського суду України від 21.12.2010
у справі №16/17 та від 14.04.2008 у справі
№7/440, на які також посилається заявник,
не можуть бути доказом неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки судом
касаційної інстанції скасовано судові
рішення судів попередніх інстанцій, а
справи направлено на новий розгляд до
судів попередніх інстанцій, що не
означає остаточного вирішення спору у
справах, а тому на відповідні постанови
не може здійснюватись посилання на
підтвердження підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 11116
цього Кодексу.

Разом з тим, зі змісту заяви вбачається,
що доводи заявника фактично зводяться
до правової оцінки повноти дослідження
обставин справи судом касаційної
інстанції.

У зв'язку з чим колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає,
що за змістом частини другої статті 38
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів" та розділу ХІІ2 ГПК України
основною метою діяльності Верховного
Суду України є створення однакової
судової практики застосування норм
матеріального права та усунення
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Таким чином, в порядку, встановленому
розділом ХІІ2 ГПК України, правова
оцінка повноти дослідження обставин
справи попередніми судовими
інстанціями під час перегляду справи
не здійснюється.

Посилання заявника на незастосування
або неправильне застосування судом
касаційної інстанції норм
матеріального права не відповідає
приписам пункту 1 статті 11116 ГПК
України.

З огляду на викладене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

УХВАЛИВ:

Відмовити компанії "Аргонекс Інк." у
допуску справи №904/2073/13 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддяН. КочероваСуддіІ.
Вовк Н. Губенко Н. Мележик С. Самусенко