м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
розглянувши справу
За позовом Товариства з обмеженою
«Полімагніт»доДержавного
підприємства «Науково-дослідний
коп.Представники сторін:
від позивача: Ярощук П.А. -
представник за довіреністю б/н від
від відповідача: Сторожук Ю.В. -
представник за довіреністю 170 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
10.09.2014 до Господарського суду міста
Києва надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт» з
вимогами до Державного підприємства
«Науково-дослідний інститут «Квант»
грн. 35 коп. основного боргу, 1961 грн. 87
коп. пені, 830 грн. 33 коп. інфляційних
втрат та 245 грн. 91 коп. 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач, в порушення норм чинного
законодавства України та укладених між
сторонами Договору № з-12 від 29.04.2013 та
Додаткової угоди № 2 про розстрочення
оплати за товар від 28.05.2014, не виконав
свої зобов'язання щодо повернення суми
боргу частинами у відповідності до
погодженого між сторонами графіку,
внаслідок чого виникла заборгованість
позивачем було нараховано 1961 грн. 87 коп.
пені за період з 21.06.2014 по 09.09.2014 за
неналежне виконання відповідачем
свого зобов'язання зі сплати грошових
коштів, 3% річних у розмірі 245 грн. 914 коп.
за період з 21.06.2014 по 09.09.2014 та
інфляційні втрати в розмірі 830 грн. 33
коп. за червень-серпень 2014 року.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 порушено провадження у
призначено на 06.10.2014.
06.10.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву, в якому Державне підприємство
«Науково-дослідний інститут «Квант»
просило суд відмовити в задоволенні
позовних вимог з тих підстав, що
відповідач сплатив позивачу 124029 грн. 36
коп., тоді як позивач поставив товар
У судовому засіданні 06.10.2014 представник
позивача подав заяву про збільшення
позовних вимог, відповідно до якої
просив суд стягнути з відповідача
грн. 61 коп. пені, 830 грн. 33 коп.
інфляційних втрат та 402 грн. 84 коп. 3%
У судовому засіданні 06.10.2014, відповідно
до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 20.10.2014.
У судовому засіданні 20.10.2014 представник
позивача подав заяву про збільшення
позовних вимог, відповідно до якої
просив суд стягнути з відповідача
грн. 59 коп. пені, 3137 грн. 69 коп.
інфляційних втрат та 493 грн. 43 коп. 3%
річних, яка була прийнята судом.
У судовому засіданні 03.11.2014 представник
позивача подав додаткові документи,
які суд долучив до матеріалів справи;
надав усні пояснення по суті спору,
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі з урахування заяви про
збільшення розміру позовних вимог.
Представник відповідача у судовому
засіданні 03.11.2014 надав усні пояснення
по суті спору; проти позову заперечив.
У судовому засіданні 03.11.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини рішення
у справі.
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані суду докази,
суд
29.04.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт»
(продавець) та Державним підприємством
«Науково-дослідний інститут «Квант»
(покупець) укладено Договір № з-12,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується поставити покупцеві
вироби - постійні магніти на умовах FCA(
Інкотермс 2011), надалі - товар,
відповідно до додатків-специфікацій,
які є невід'ємною частиною цього
Відповідно до п. 2.1 Договору № з-12 від
29.04.2013 продавець поставляє покупцю
товар у кількості, вказаній в
додатках-специфікаціях.
Згідно з п.п. 3.1 та 3.2 Договору № з-12 від
29.04.2013 ціна товару, що поставляється,
вказана в додатках-специфікаціях;
загальна ціна даного Договору
визначається у відповідності до
рахунків-фактур та видаткових
накладних на поставлений товар.
У додатку № 1 до Договору № з-12 від
29.04.2013 (специфікація №1) визначено, що
сума поставки становить 177184 грн. 80 коп.;
відвантаження товару здійснюється зі
складу продавця у місті Києві протягом
100 календарних днів з моменту
здійснення покупцем попередньої
оплати у відповідності до п. 4.1
Покупець оплачує 40% вартості товару, що
вказаний в додатках, протягом 5 (п'яти)
банківських днів від дати виставлення
загального рахунку для оплати певної
поставки товару (п. 4.1 Договору № з-12 від
Решту 60% вартості товару покупець
сплачує перед відвантаженням товару зі
складу продавця у місті Києві, але не
пізніше 7 (семи) календарних днів після
повідомлення покупця про наявність
товару по даній поставці на складі
продавця (п. 4.2 Договору № з-12 від 29.04.2013).
Пунктом 4.4 Договору № з-12 від 29.04.2013
сторони погодили, що товар
відвантажується зі складу продавця у
місті Києві на умовах самовивозу.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
Дослідивши зміст укладеного між
позивачем та відповідачем договору,
суд дійшов висновку, що даний правочин
за своєю правовою природою є договором
Відповідно до частини 1 статті 265
Господарського кодексу України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною 4 статті 265
Господарського кодексу України
сторони для визначення умов договорів
поставки мають право використовувати
відомі міжнародні звичаї,
рекомендації, правила міжнародних
органів та організацій, якщо це не
заборонено прямо або у виключній формі
цим Кодексом чи законами України.
Реалізація суб'єктами господарювання
товарів не господарюючим суб'єктам
здійснюється за правилами про договори
купівлі-продажу. До відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу (частина 6 статті 265
Господарського кодексу України).
Відповідно до статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
Нормами частини 1 статті 656 Цивільного
кодексу України встановлено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.
Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.
У відповідності до норм частини 1 та
частини 2 статті 664 Цивільного кодексу
України обов'язок продавця передати
товар покупцеві вважається виконаним у
момент: вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар має бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару. Якщо з
договору купівлі-продажу не випливає
обов'язок продавця доставити товар або
передати товар у його
місцезнаходженні, обов'язок продавця
передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент здачі товару
перевізникові або організації зв'язку
для доставки покупцеві.
Згідно зі статтею 689 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
прийняти товар, крім випадків, коли він
має право вимагати заміни товару або
має право відмовитися від договору
купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний
вчинити дії, які відповідно до вимог, що
звичайно ставляться, необхідні з його
боку для забезпечення передання та
одержання товару, якщо інше не
встановлено договором або актами
цивільного законодавства.
Відповідно до статті 692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачено розстрочення платежу.
У разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.
Якщо покупець відмовився прийняти та
оплатити товар, продавець має право за
своїм вибором вимагати оплати товару
або відмовитися від договору
Згідно з частиною 1 статті 693 Цивільного
кодексу України, якщо договором
встановлений обов'язок покупця
частково або повністю оплатити товар
до його передання продавцем (попередня
оплата), покупець повинен здійснити
оплату в строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором, - у строк,
визначений відповідно до статті 530
Як встановлено судом, на виконання п. 4.1
Договору № з-12 від 29.04.2013, відповідач
сплатив позивачу грошову суму у
попередньої оплати за товар, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 792 від 14.05.2013 та банківською випискою
05.02.2014 Державне підприємство
«Науково-дослідний інститут «Квант»
здійснило оплату за Договором № з-12 від
підтверджується платіжним дорученням
№ 266 від 05.02.2014 та банківською випискою
Таким чином, сума несплачених грошових
коштів за Договором № з-12 від 29.04.2013
Судом встановлено, що позивач
звернувся до відповідача з листом вих.
№ 70 від 26.02.2014, в якому повідомив (у
відповідності до п. 4.2 Договору № з-12
від 29.04.2013) про наявність в повному
обсязі товару на складі продавця,
необхідність решти оплати за вказаним
договором (60% ціни договору у
відповідності до п. 4.2 договору) та
можливість відповідача отримати товар
Відповідно до п. 3.5 Договору № з-12 від
29.04.2013, ціна підлягає перегляду у
випадку коливання курсу гривні НБУ до
долара США більше ніж на 5% від дати
надходження часткової оплати за товар,
що підлягає поставці. При цьому
індексації підлягає тільки та частина
вартості товару, яка не була сплачена
покупцем відповідно до п. 4.1 договору.
Зважаючи на п. 3.5 Договору № з-12 від
29.04.2013, сторони проіндексували вартість
товару, яка не була сплачена покупцем, у
Додаткову угоду № 2 до Договору № з-12
від 29.04.2013 про розстрочення оплати за
товар, відповідно до якої погодили, що
сума заборгованості покупця перед
продавцем за Договором на момент
підписання цієї Додаткової угоди
Пунктом 1.2.1 Додаткової угоди № 2 від
28.05.2014 сторони визначили, що у випадку
сплати покупцем вказаних у п. 1.3
платежів у вказані строки, продавець
відмовиться (не вимагатиме) додаткових
вимог понад основну суму боргу (в тому
числі пені, інфляційних нарахувань, 3%
річних, відшкодування збитків).
Відповідно до п. 1.2.2 Додаткової угоди №
2 від 28.05.2014, у випадку недотримання
строків оплати зазначених у п. 1.3
платежів, продавець залишає за собою
право вимагати сплату - пені,
інфляційних нарахувань, 3% річних,
відшкодування збитків від суми
недотриманих платежів.
У п. 1.3 Додаткової угоди № 2 від 28.05.2014
сторони визначили сплату покупцем
постачальнику залишку по оплаті товару
наступним чином: до 20 червня 2014 року -
Відповідно до п. 3.1 Додаткової угоди № 2
від 28.05.2014, ця угода набирає чинності з
дня підписання та діє до повного
погашення розстрочених сум по оплаті
за товар, за винятком випадків
дострокового розірвання угоди.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
З огляду на те, що відповідач не
виконував свого зобов'язання,
визначеного п. 1.3 Додаткової угоди № 2
від 28.05.2014, не сплачував у визначені
графіком строки частини
заборгованості, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з вимогами до Державного
підприємства «Науково-дослідний
інститут «Квант» про стягнення
У судовому засіданні 20.10.2014 представник
позивача подав заяву про збільшення
позовних вимог, відповідно до якої
просив суд стягнути з відповідача
грн. 59 коп. пені, 3137 грн. 69 коп.
інфляційних втрат та 493 грн. 43 коп. 3%
Відповідно до частини 4 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу, в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Нормами частини 6 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України встановлено, що господарський
суд не приймає відмови від позову,
зменшення розміру позовних вимог,
визнання позову відповідачем, якщо ці
дії суперечать законодавству або
порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

Відповідно до положень пункту 3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 року № 18 визначено, що під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

Таким чином, суд приймає заяву позивача
про збільшення позовних вимог, як
збільшення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача суми основного
боргу в розмірі 78733 грн. 80 коп., пені в
розмірі 4024 грн. 59 коп., інфляційних
втрат в розмірі 3137 грн. 69 коп. та 3%
річних в розмірі 493 грн. 43 коп та
розглядає позов за новою ціною у
розмірі 86389 грн. 51 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Зазначене також кореспондується зі
статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України відповідно до яких
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

З огляду на вищевикладене, встановивши
фактичні обставини справи, та беручи до
уваги, що відповідач обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги позивача,
належними доказами не спростував,
доказів належного виконання своїх
зобов'язань за укладеним між сторонами
договором суду не надав, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Полімагніт» до Державного
підприємства «Науково-дослідний
інститут «Квант» в частині стягнення
основного боргу в розмірі 78733 грн. 80 коп.
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Крім того, позивачем було нараховано та
заявлено до стягнення 4024 грн. 59 коп.
пені за період, починаючи з наступного
дня виникнення прострочення
відповідно до графіку сплати
заборгованості, вказаному в п. 1.3
Додаткової угоди № 2 від 28.05.2014, по
20.10.2014.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно зі статтею 551 Цивільного кодексу
України, предметом неустойки може бути
грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Відповідно до п. 7.1 Договору № з-12 від
29.04.2013, у випадку порушення строків
оплати поставленого товару відповідно
до п. 4.2 даного Договору, покупець
сплачує продавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діє на період прострочення платежу, від
суми неоплаченого товару за кожний
день прострочки.

Згідно з п. 1.2.2 Додаткової угоди № 2 від
28.05.2014, у випадку недотримання строків
оплати зазначених у п. 1.3 платежів,
продавець залишає за собою право
вимагати сплату - пені, інфляційних
нарахувань, 3% річних, відшкодування
збитків від суми недотриманих
платежів.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені, суд визнав його
обґрунтованим та таким, що відповідає
передбаченим законодавством порядку
та способу нарахуванням, у зв'язку з чим
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт» в
частині стягнення з Державного
підприємства «Науково-дослідний
інститут «Квант» пені в розмірі 4024 грн.
59 коп. підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Також, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт» просило
суд стягнути з Державного підприємства
«Науково-дослідний інститут «Квант» 3%
річних у розмірі 493 грн. 43 коп. за період
з 21.06.2014 по 20.10.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» сплата трьох
процентів від простроченої суми (якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом) не має характеру штрафних
санкцій і є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора шляхом
отримання від боржника компенсації
(плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок 3%, суд дійшов висновку в
його обґрунтованості, у зв'язку з чим
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт» в
частині стягнення з Державного
підприємства «Науково-дослідний
інститут «Квант» 3% річних за період з
21.06.2014 по 20.10.2014 в розмірі 493 грн. 43 коп.
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Крім того, позивачем нараховано та
заявлено до стягнення з відповідача 3137
грн. 69 коп. інфляційних втрат за червень
- вересень 2014 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індекс споживчих цін (індекс інфляції)
обчислюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади в
галузі статистики і не пізніше 10 числа
місяця, що настає за звітним,
публікується в офіційних періодичних
виданнях. На даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
"Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
"Про інформацію" є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа
вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а
також в інформаційно-пошукових
системах "Законодавство" і "Ліга".

Зважаючи на вищевикладене, правильним
для нарахування інфляційних втрат є
період з липня 2014 по вересень 2014 року, а,
отже, розрахунок інфляційних втрат,
наданий позивачем, є таким, що не
відповідає встановленим
законодавством порядку та способу
нарахування.

Здійснивши власний розрахунок: (19683 грн.
45 коп. * 100,4% (за липень 2014 року) - 19683 грн. 45
коп. = 78 грн. 73 коп.; 39366 грн. 90 коп. * 100,8% (за
серпень 2014 року) - 39366 грн. 90 коп. = 314 грн.
94 коп.; 59050 грн. 35 коп. * 102,9% (за вересень
2014 року) - 59050 грн. 35 коп. = 1712 грн. 46 коп.)
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт» в
частині стягнення з Державного
підприємства «Науково-дослідний
інститут «Квант» інфляційних втрат в
розмірі 3137 грн. 69 коп. підлягають
частковому задоволенню в розмірі 2106
грн. 13 коп. за період з липня 2014 року по
вересень 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства
«Науково-дослідний інститут «Квант»
(03150, м. Київ, вул. Димитрова, буд. 5;
ідентифікаційний код: 14308138) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімагніт» (04080, м.
Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 18/14;
ідентифікаційний код: 34716215) 78733
(сімдесят вісім тисяч сімсот тридцять
три) грн. 80 коп. основного боргу, 4024
(чотири тисячі двадцять чотири) грн. 59
коп. пені, 493 (чотириста дев'яносто три)
грн. 43 коп. 3% річних, 2106 (дві тисячі сто
шість) грн. 13 коп. інфляційних втрат та
1805 (одна тисяча вісімсот п'ять) грн. 18
коп. витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 10.11.2014

Суддя
І.М. Отрош