м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 57/479-52/363-2012 29.10.14
За позовом Київського прокурора
захисту прав громадян та інтересів
держави в екологічній сфері в особі
Державного агентства земельних
до Київської міської ради та Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача Головне управління
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) та
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Кабінет Міністрів
України, Лісопаркове господарство
«Конча-Заспа», Колективне
сільськогосподарське підприємство
про визнання протиправним та
скасування рішення, визнання недійсним
відсутності права користування
земельною ділянкою та повернення
Суддя Нечай О.В.
Представники учасників судового
від позивача: не з'явився
від відповідача -1: не з'явився
від відповідача -2: ОСОБА_4, за
від третьої особи -1: не з'явився
від третьої особи -2: Росоха С.В., за
від третьої особи -3: не з'явився
від третьої особи -4: не з'явився
від прокуратури: не з'явився.
СПРАВИ:
Київський прокурор захисту прав
громадян та інтересів держави в
екологічній сфері в особі Державного
агентства земельних ресурсів України
звернувся до господарського суду міста
Києва з позовною заявою до Київської
міської ради, Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, в якій просив суд:
поновити строк позовної давності;
визнати протиправним та скасувати
рішення Київської міської ради № 638-26/798
від 10.07.2003 р. "Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права
користування землею"; визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки, укладений між Київською
міською радою та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1, визнати
відсутність у Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 права користування
земельною ділянкою; зобов'язати
останнього повернути у комунальну
власність міста Києва земельну
ділянку, що розташована на о. Жуків у
Голосіївському районі міста Києва.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 07.02.2012 р. в позові відмовлено
повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 10.05.2012 р.
рішення господарського суду міста
Києва від 07.02.2012 р. у справі № 57/479
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 07.08.2012 р. рішення
господарського суду міста Києва від
07.02.2012 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
10.05.2012 р. у справі № 57/479 скасовано, а
справу направлено на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.10.2012 р. до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
залучено Головне управління земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.07.2013 р. у справі № 57/479-52/363-2012,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 р., позов
задоволено частково, визнано
протиправним та скасовано рішення
Київської міської ради № 638-26/798 від
10.07.2003 р. "Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права
користування землею", визнано
недійсним договір оренди земельної
ділянки, укладений між Київською
міською радою та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1, зареєстрований
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), про що
зроблено запис від 25.11.2004 р. за № 79-6-00261 у
книзі записів державної реєстрації
договорів, визнано відсутність у
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
права користування земельною ділянкою,
що розташована на о. Жуків у
Голосіївському районі міста Києва,
площею 0,6474 га, кадастровий номер
:90:332:0007, вартість якої згідно
грошової оцінки становить 1 488 816,69 грн.,
та зобов'язано Фізичну особу -
підприємця ОСОБА_1 повернути цю
земельну ділянку у комунальну
власність міста Києва, стягнуто з
відповідачів в дохід Державного
бюджету України судові витрати, в іншій
частині в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 04.06.2014 р. касаційну скаргу
задоволено частково, постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 29.07.2013 р. у справі № 57/479-52/363-2012
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до господарського суду міста
Києва.

Згідно з Розпорядженням Керівника
апарату господарського суду міста
Києва № 04-23/411 від 18.06.2014 р.
призначено повторний автоматичний
розподіл справи №
57/479-52/363-2012, за результатами якого
зазначену справу передано для розгляду
судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.06.2014 р. справу № 57/479-52/363-2012
було прийнято до провадження суддею
Нечаєм О.В., залучено до участі у справі
в якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Кабінет Міністрів
України, Лісопаркове господарство
«Конча-Заспа», Колективне
сільськогосподарське підприємство
«Хотівське», розгляд справи призначено
на 23.07.2014 р.

У судове засідання 23.07.2014 р.
представник позивача не з'явився.

У судове засідання 23.07.2014 р.
представники відповідачів,
прокуратури та третьої особи - 2
з'явились.

У судове засідання 23.07.2014 р.
представники третіх осіб 1, 3 та 4 не
з'явились.

У зв'язку із невиконанням учасниками
судового процесу вимог ухвали
господарського суду міста Києва від
20.06.2014 р., розгляд справи було
відкладено на 14.08.2014 р.

14.08.2014 р. судове засідання не відбулось.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва
Паламаря П.І. від 14.08.2014 р., у зв'язку з
перебуванням судді Нечая О.В. у
відпустці, справу № 57/479-52/363-2012 було
передано для розгляду судді Літвіновій
М.Є.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 14.08.2014 р. справу № 57/479-52/363-2012
було прийнято до провадження суддею
Літвіновою М.Є., розгляд справи
призначено на 01.10.2014 р.

14.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача - 2 були
подані письмові пояснення.

14.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником прокуратури були подані
письмові пояснення та документи для
долучення до матеріалів справи.

15.08.2014 р. до відділу діловодства
господарського суду міста Києва від
представника третьої особи - 3 були
подані письмові пояснення.

Розпорядженням В.о. голови
господарського суду міста Києва
Ковтуна С.А. від 01.09.2014 р., у зв'язку з
поверненням судді Нечая О.В. з
відпустки, справу № 57/479-52/363-2012 було
передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.09.2014 р. справу № 57/479-52/363-2012
було прийнято до провадження суддею
Нечаєм О.В., розгляд справи призначено
на 01.10.2014 р.

01.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача - 2 були
подані письмові пояснення.

У судове засідання 01.10.2014 р. представник
позивача з'явився та подав письмові
пояснення.

У судове засідання 01.10.2014 р.
представники відповідачів,
прокуратури з'явились.

У судове засідання 01.10.2014 р. представник
третьої особи - 2 з'явився та подав
письмові пояснення.

У судове засідання 23.07.2014 р.
представники третіх осіб 1, 3 та 4 не
з'явились.

У зв'язку із невиконанням третіми
особами 1 та 4 вимог ухвали
господарського суду міста Києва від
20.06.2014 р., розгляд справи було
відкладено на 22.10.2014 р.

29.10.2014 р. представником відповідача
через відділ діловодства
господарського суду міста Києва були
подані додаткові пояснення по справі.

У судове засідання 29.10.2014 р. представник
позивача не з'явився.

Представник відповідача - 1 у судове
засідання 29.10.2014 р. не з'явився.

Представник відповідача - 2 у судове
засідання 29.10.2014 р. з'явився, надав свої
пояснення по суті спору, проти
задоволення позовних вимог
заперечував.

Представники третіх осіб 1, 3 та 4 у
судове засідання 29.10.2014 р. не з'явились.

Представник третьої особи - 2 у судове
засідання 29.10.2014 р. з'явився, надав свої
пояснення по суті спору.

Представник прокуратури у судове
засідання 29.10.2014 р. не з'явився.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради №
638-26/798 від 10.07.2003 р. «Про надання і
вилучення земельних ділянок та
припинення права користування землею»
(далі - Рішення) Фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_1 (далі - відповідач - 2)
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано в
довгострокову оренду на 10 років
земельну ділянку площею 0,66 га (в тому
числі водної акваторії 0,16 га) для
реконструкції, експлуатації та
обслуговування комплексу
короткочасного відпочинку на о. Жуків у
Голосіївському районі Києва за рахунок
земель міської забудови.

01.10.2004 р. на виконання вказаного Рішення
між Київською міською радою (далі -
відповідач - 1) та відповідачем - 2 було
укладено Договір оренди земельної
ділянки, посвідчений державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори Макухою О.О. та
зареєстрований в реєстрі за номером
А-7133 (далі - Договір оренди), відповідно
до умов якого орендодавець (Київська
міська рада), на підставі п. 1 Рішення, за
Актом приймання-передачі передає, а
орендар (ФОП ОСОБА_1) приймає в оренду
(строкове платне користування)
земельну ділянку, а саме: земельну
ділянку площею 0,6474 га, що знаходиться
на острові Жуків у Голосіївському
районі міста Києва, з цільовим
призначенням - для реконструкції,
експлуатації та обслуговування
комплексу короткочасного відпочинку.
Нормативна грошова оцінка спірної
земельної ділянки становить 1 488 816,69
грн.

Вказаний Договір оренди зареєстровано
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), про що
зроблено запис від 25.11.2004 р. за № 79-6-00261 у
книзі записів державної реєстрації
договорів.

На підставі запиту Київської
прокуратури захисту прав громадян та
інтересів держави в екологічній сфері
Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
місті Києві проведено перевірку
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил
під час виконання підготовчих
будівельних робіт.

За результатами проведеної перевірки
Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
місті Києві 02.11.2011 р. було складено та
підписано відповідний Акт перевірки
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил
під час виконання підготовчих
будівельних робіт.

У своєму позові прокурор послався на
те, що під час проведеної перевірки
йому стало відомо про порушення вимог
діючого земельного законодавства.
Прокурор вважає, що проект відведення
спірної земельної ділянки не було
погоджено у визначеному законом
порядку, а землі водної акваторії, які
входять до складу відведеної земельної
ділянки, відносяться до земель
загальнодержавного значення,
розпорядження якими належить до
компетенції Кабінету Міністрів
України. На думку прокурора, зазначене
рішення та відповідний договір оренди
земельної ділянки підлягають визнанню
недійсними, а земельна ділянка -
поверненню у комунальну власність
міста Києва.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування» місцеве
самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про
місцеве самоврядування» місцеве
самоврядування в Україні здійснюється
на принципах:

- народовладдя;

- законності;

- гласності;

- колегіальності;

- поєднання місцевих і державних
інтересів;

- виборності;

- правової, організаційної та
матеріально-фінансової самостійності
в межах повноважень, визначених цим та
іншими законами;

- підзвітності та відповідальності
перед територіальними громадами їх
органів та посадових осіб;

- державної підтримки та гарантії
місцевого самоврядування;

- судового захисту прав місцевого
самоврядування.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування» передбачено,
що сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про
місцеве самоврядування» сільські,
селищні, міські ради правомочні
розглядати і вирішувати питання,
віднесені Конституцією України, цим та
іншими законами до їх відання.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування»
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, районів у містах належить право
комунальної власності на рухоме і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження.

З матеріалів справи вбачається, що
Рішенням відповідачу - 2 затверджено
проект відведення земельної ділянки та
передано в довгострокову оренду на 10
років земельну ділянку площею 0,66 га (в
тому числі водної акваторії 0,16 га) для
реконструкції, експлуатації та
обслуговування комплексу
короткочасного відпочинку на о. Жуків у
Голосіївському районі Києва за рахунок
земель міської забудови.

Частиною 1 ст. 1 Земельного кодексу
України визначено, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 124
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній станом на дату прийняття
оспорюваного Рішення) передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок
громадянам і юридичним особам із
зміною їх цільового призначення та із
земель запасу під забудову
здійснюється за проектами відведення в
порядку, встановленому статтями 118, 123
цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 - 6 ст. 123 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній
станом на дату прийнятті оспорюваного
Рішення) надання земельних ділянок
юридичним особам у постійне
користування здійснюється на підставі
рішень органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування за
проектами відведення цих ділянок.
Умови і строки розроблення проектів
відведення земельних ділянок
визначаються договором, укладеним
замовником з виконавцем цих робіт.
Юридична особа, зацікавлена в
одержанні земельної ділянки у постійне
користування із земель державної або
комунальної власності, звертається з
відповідним клопотанням до районної,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій або сільської,
селищної, міської ради. До клопотання
про відведення земельної ділянки
додаються документи, що обґрунтовують
її розмір, призначення та місце
розташування. Відповідна районна
державна адміністрація або сільська,
селищна, міська рада розглядає
клопотання у місячний строк і дає згоду
на розроблення проекту відведення
земельної ділянки. Проект відведення
земельної ділянки погоджується із
землекористувачем, органом по
земельних ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури та охорони
культурної спадщини і після одержання
висновку державної землевпорядної
експертизи по об'єктах, які їй
підлягають, подається до відповідної
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради, які розглядають
його у місячний строк і, в межах своїх
повноважень, визначених цим Кодексом,
приймають рішення про надання
земельної ділянки.

Із матеріалів справи вбачається, що
листами Управління охорони пам'яток,
історії, культури та історичного
середовища Київської міської
державної адміністрації № 4556 від 15.11.2002
р., Головного державного санітарного
лікаря міста Києва № 6583 від 04.12.2002р.,
Головного управління містобудування
та архітектури Київської міської
державної адміністрації № 18-3857 від
24.12.2002 р., Державного управління
екології та природних ресурсів в м.
Києві від № 08-8-20/8058 від 18.03.2003 р. та
Державного комунального підприємства
«Плесо» № 226 від 19.03.2003 р. було погоджено
відведення спірної земельної ділянки
для реконструкції з розширення
комплексу короткочасного відпочинку
на о. Жуків у Голосіївському районі м.
Києва.

Тобто, вказаними уповноваженими
органами протягом 2002-2003 років було
погоджено відведення земельної
ділянки відповідачу - 2 з метою
реконструкції з розширенням комплексу
короткочасного відпочинку на о. Жуків у
Голосіївському районі м. Києва.
При цьому, проект відведення земельної
ділянки відповідачу - 2 для
реконструкції, експлуатації та
обслуговування комплексу
короткочасного відпочинку на о. Жуків у
Голосіївському районі м. Києва було
розроблено Комунальним підприємством
«Київський міський центр земельного
кадастру та приватизації землі» лише
18.08.2003 р., тобто після надання
позитивних висновків передбачених ст.
123 Земельного кодексу України органів.

Матеріали справи не містять, а
відповідачами належними та
допустимими, в розумінні приписів ст. 33,
34 ГПК України, доказами не доведено
погодження проекту відведення спірної
земельної ділянки, складеного
Комунальним підприємством «Київський
міський центр земельного кадастру та
приватизації землі», органом по
земельних ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури та охорони
культурної спадщини. Київською
міською радою було прийнято Рішення №
147/649 від 02.12.1999 р. «Про оголошення
природних об'єктів пам'ятками природи
та заказниками місцевого значення у м.
Києві», яким вирішено оголосити
природні об'єкти пам'ятками природи та
заказниками місцевого значення згідно
з додатком.

Пунктом 15 вказаного Рішення Київської
міської ради № 147/649 від 02.12.1999 р.
встановлено, що користувачем
ландшафтного заказнику місцевого
значення о. Жуків, який знаходиться у м.
Києві на острові Жуків, є Лісопаркове
господарство «Конча-Заспа», колективне
с/г підприємство «Хотівське».

Крім того, рішення Голосіївської
районної у м. Києві ради № 5/02 від 18.07.2002
р. та договір на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) від 05.09.2002 р. свідчать про
те, що станом на дату складення проекту
відведення земельної ділянки
відповідач - 2 користувався лише
частиною оспорюваної земельної
ділянки площею 95 кв.м, в той час як
загальний розмір відведеної згідно
спірного рішення Київської міської
ради земельної ділянки становить 0,66 га.

Проте, докази на підтвердження
погодження Лісопарковим господарством
«Конча-Заспа», колективним с/г
підприємством «Хотівське» проекту
відведення вищезазначеної земельної
ділянки в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відповідачем - 2 у
визначеному чинним законодавством
України порядку не було погоджено
проект відведення спірної земельної
ділянки, а тому затвердження такого
проекту відведення рішенням Київської
міської ради № 638-26/798 від 10.07.2003 р. «Про
надання і вилучення земельних ділянок
та припинення права користування
землею» прямо суперечить приписам
діючого на той момент законодавства
України. Крім того, завданням
водного законодавства є регулювання
правових відносин з метою забезпечення
збереження, науково обґрунтованого,
раціонального використання вод для
потреб населення і галузей економіки,
відтворення водних ресурсів, охорони
вод від забруднення, засмічення та
вичерпання, запобігання шкідливим діям
вод та ліквідації їх наслідків,
поліпшення стану водних об'єктів, а
також охорони прав підприємств,
установ, організацій і громадян на
водокористування (ч. 1 ст. 2 Водного
кодексу України).

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу
України до земель водного фонду
належать землі, зайняті:

- морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
не зайнятими лісами;

- прибережними захисними смугами
вздовж морів, річок та навколо водойм,
крім земель, зайнятих лісами;

- гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них;

- береговими смугами водних шляхів.

Аналогічна норма викладена у ч. 1 ст. 58
Земельного кодексу України.

Згідно з ст. 88 Водного кодексу України з
метою охорони поверхневих водних
об'єктів від забруднення і засмічення
та збереження їх водності вздовж річок,
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а
також ставків площею менше 3 гектарів -
25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них
та ставків площею більше 3 гектарів - 50
метрів;

- для великих річок, водосховищ на них
та озер - 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три
градуси, мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
всіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг
перебувають у державній та комунальній
власності та можуть надаватися в
користування лише для цілей,
визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів
прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення
меж прибережних захисних смуг (з
установленою в них пляжною зоною)
розробляються в порядку, передбаченому
законом.

Статтею 89 Водного кодексу України
визначено, що прибережні захисні смуги
є природоохоронною територією з
режимом обмеженої господарської
діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж
річок, навколо водойм та на островах
забороняється:

1) розорювання земель (крім підготовки
ґрунту для залуження і залісення), а
також садівництво та городництво;

2) зберігання та застосування
пестицидів і добрив;

3) влаштування літніх таборів для
худоби;

4) будівництво будь-яких споруд (крім
гідротехнічних навігаційного
призначення, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів;

5) миття та обслуговування транспортних
засобів і техніки;

6) влаштування звалищ сміття,
гноєсховищ, накопичувачів рідких і
твердих відходів виробництва,
кладовищ, скотомогильників, полів
фільтрації тощо.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу
України вздовж річок, морів і навколо
озер, водосховищ та інших водойм з
метою охорони поверхневих водних
об'єктів від забруднення і засмічення
та збереження їх водності
встановлюються прибережні захисні
смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків,
а також ставків площею менш як 3 гектари
- 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на
них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них
та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох
градусів мінімальна ширина
прибережної захисної смуги
подвоюється.

Уздовж морів та навколо морських заток
і лиманів встановлюється прибережна
захисна смуга шириною не менше двох
кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Межі встановлених прибережних
захисних смуг і пляжних зон
зазначаються в документації з
землеустрою, кадастрових планах
земельних ділянок, а також у
містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
усіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

Статтею 61 Земельного кодексу України
передбачено, що прибережні захисні
смуги є природоохоронною територією з
режимом обмеженої господарської
діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж
річок, навколо водойм та на островах
забороняється:

а) розорювання земель (крім підготовки
ґрунту для залуження і залісення), а
також садівництво та городництво;

б) зберігання та застосування
пестицидів і добрив;

в) влаштування літніх таборів для
худоби;

г) будівництво будь-яких споруд (крім
гідротехнічних навігаційного
призначення, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів;

ґ) влаштування звалищ сміття,
гноєсховищ, накопичувачів рідких і
твердих відходів виробництва,
кладовищ, скотомогильників, полів
фільтрації тощо;

д) миття та обслуговування
транспортних засобів і техніки.

Об'єкти, що знаходяться у прибережній
захисній смузі, можуть
експлуатуватися, якщо при цьому не
порушується її режим. Не придатні для
експлуатації споруди, а також ті, що не
відповідають встановленим режимам
господарювання, підлягають винесенню з
прибережних захисних смуг.

Режим господарської діяльності на
земельних ділянках прибережних
захисних смуг уздовж річок, навколо
водойм та на островах встановлюється
законом.

Згідно із ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу
України громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Водного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
дату прийняття спірного Рішення) до
водних об'єктів загальнодержавного
значення, зокрема, належать поверхневі
води (озера, водосховища, річки, канали),
що знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків.

Оспорюваним Рішенням передано
відповідачу - 2 в довгострокову оренду
на 10 років земельну ділянку площею 0,66
га, в тому числі 0,16 га. водної акваторії,
для реконструкції, експлуатації та
обслуговування комплексу
короткочасного відпочинку за рахунок
земель міської забудови.

Відповідач - 2 у своїх письмових
поясненнях зазначає суду про те, що
Рішенням не було передано відповідачу -
2 водної акваторії, так як про це прямо
не зазначено у жодному документі та
висновках компетентних державних
органів. Крім того, відповідач - 2
зазначає суду про те, що додатковим
доказом не зайняття ним водної
акваторії є фотокопія даних з
Публічної Кадастрової Карти України, з
якої, на думку відповідача - 2,
вбачається, що спірна земельна ділянка
не розташовується в межах водної
акваторії.

Суд не погоджується з даною позицією
відповідача - 2, так як вказаний факт
підтверджується наявним у матеріалах
справи викопіюванням з чергового
кадастрового плану міста з зазначенням
меж земельної ділянки, що міститься в
проекті відведення земельної ділянки,
розробленому Комунальним
підприємством «Київський міський
центр земельного кадастру та
приватизації землі», а також додатком
до акту визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) від
20.07.2004 р.

При цьому, 08.07.2010 р. Київською міською
радою в межах повноважень, наданих їй
законом, прийнято Рішення «Про
затвердження проекту водоохоронної
зони в межах комплексу короткочасного
відпочинку "Дніпровська Рів'єра" на о.
Жуків Голосіївського району м. Києва» N
997/4435, яким було затверджено проект
водоохоронної зони в межах комплексу
короткочасного відпочинку
"Дніпровська Рів'єра" на о. Жуків
Голосіївського району м. Києва згідно з
додатком 1.

З додатку 1 до Рішення «Про
затвердження проекту водоохоронної
зони в межах комплексу короткочасного
відпочинку "Дніпровська Рів'єра" на о.
Жуків Голосіївського району м. Києва» N
997/4435 від 08.07.2010 р. вбачається, що до
складу спірної земельної ділянки
входить територія акваторії.

Крім того, в матеріалах справи наявна
копія схеми генерального плану спірної
земельної ділянки, з якого чітко
вбачається, що відповідачу - 2 була
передана земельна ділянка та частина
водної акваторії річки Дніпро.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов
висновку про те, що частина земельної
ділянки площею 0,16 га станом на момент
прийняття Київською міською радою
спірного Рішення відносилась до водної
акваторії річки Дніпро, про що свідчать
наявні у матеріалах справи документи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Водного
кодексу України до водних об'єктів
загальнодержавного значення належать,
зокрема, поверхневі води (озера,
водосховища, річки, канали), що
знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків.

Таким чином, передана відповідачу - 2
земельна ділянка площею 0,16 кв., що за
своєю природою є водною акваторією,
належить до водних об'єктів
загальнодержавного значення.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Водного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
дату прийняття спірного Рішення) до
відання Кабінету Міністрів України у
галузі управління і контролю за
використанням і охороною вод та
відтворенням водних ресурсів належить
розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

З огляду на вищенаведене, відповідач - 1
при прийнятті оспорюваного Рішення
перевищив повноваження, надані йому
чинним законодавством України.

З урахуванням викладеного, Рішення
Київської міської ради № 638-26/798 від
10.07.2003 р. "Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права
користування землею", було прийнято з
порушенням приписів ч. 1 ст. 14 Водного
кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

З огляду на вищенаведене,
враховуючи ту обставину, що оспорюване
Рішення суперечить приписам
законодавства України, яке діяло на
момент його прийняття, а також
перевищення повноважень відповідача - 1
при його прийнятті, Рішення підлягає
скасуванню судом.

Крім того, прокурор просить суд
визнати недійсним Договір оренди.

Відповідно до ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою ст. 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» від 29 травня 2013 року N 11
(далі - Постанова) правовідносини,
пов'язані з визнанням правочинів
(господарських договорів) недійсними,
регулюються ЦК України, ГК України,
Земельним кодексом України, Законами
України "Про оренду землі", "Про
приватизацію державного майна", "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)", "Про
іпотеку", "Про страхування", "Про банки і
банківську діяльність", "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" та іншими
актами законодавства.

Правочин може бути визнаний
недійсним з підстав, передбачених
законом.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5 та п.п. 2.5.1 п. 2.5
Постанови визначено, що правочини, які
не відповідають вимогам закону, не
породжують будь-яких бажаних сторонам
результатів, незалежно від волі сторін
та їх вини у вчиненні незаконного
правочину. Правові наслідки таких
правочинів настають лише у формах,
передбачених законом, - у вигляді
повернення становища сторін у
початковий стан (реституції) або в
інших.

У зв'язку з цим, слід мати на увазі,
що визнання правочину (господарського
договору) недійсним господарським
судом є наслідком його вчинення з
порушенням закону, а не заходом
відповідальності сторін. Тому для
такого визнання, як правило, не має
значення, чи усвідомлювали (або повинні
були усвідомлювати) сторони
протиправність своєї поведінки під час
вчинення правочину; винятки з цього
правила можливі, якщо вони випливають
із закону.

Відповідно до п. 1.2.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» від 17 травня 2011
року N 6 (далі - Постанова № 6) за змістом
статей 13, 14 Конституції України, статті
11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК
України рішенням органу місцевого
самоврядування або державної
адміністрації про надання земельної
ділянки господарюючому суб'єкту у
власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні права
у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог ЗК України,
спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності).

Пунктом 2.24 Постанови № 6
передбачено, що для правильного
вирішення спору про визнання недійсним
договору оренди суттєве значення має
з'ясування правового режиму спірної
земельної ділянки та дотримання
сторонами порядку передачі її в оренду
згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК
України з урахуванням необхідності у
певних випадках дотримання порядку її
вилучення. З огляду на це судам
потрібно встановлювати наявність у
відповідної ради повноважень для
вирішення питання щодо затвердження
проекту відведення і передачі спірної
земельної ділянки в оренду, а отже й
дійсність укладеного договору, що
оспорюється.

З огляду на це судам необхідно
враховувати, що оскільки договір
оренди укладається на виконання
рішення органу місцевого
самоврядування чи виконавчої влади, то
без скасування таких рішень у
встановленому законом порядку
відсутні правові підстави для визнання
відповідних договорів недійсними з
підстав відсутності повноважень у
відповідної місцевої ради чи органу
виконавчої влади на затвердження
проекту відведення та передачі спірної
земельної ділянки в оренду.

Згідно з абз. 4 п. 2.26 Постанови № 6
розглядаючи справи у спорах про
визнання недійсними договорів оренди,
суди повинні з'ясовувати питання
чинності рішень (розпоряджень), на
підставі яких було укладено такі
договори.

Враховуючи те, що Рішення
Київської міської ради, на підставі
якого між відповідачами 1 та 2 було
укладено оспорюваний Договір оренди, є
протиправним та підлягає скасуванню у
зв'язку з невідповідністю приписам
Земельного та Водного кодексів
України, зазначений Договір оренди
також підлягає визнанню недійсним в
силу приписів Цивільного кодексу
України.

Відповідачі неодноразово заявляли
про пропуск строку позовної давності.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного
кодексу України позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України встановлено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» від 29
травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10)
позовна давність, за визначенням
статті 256 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Отже, позовна
давність є інститутом цивільного права
і може застосовуватися виключно до
вимог зі спорів, що виникають у
цивільних відносинах, визначених у
частині першій статті 1 ЦК України, та у
господарських відносинах (стаття 3
Господарського кодексу України, далі -
ГК України).

Водночас необхідно мати на увазі,
що, оскільки закон (пункт 10 частини
другої статті 16, стаття 21 ЦК України,
абзац третій частини другої статті 20 ГК
України) визначає визнання недійсними
актів державних та інших органів, що
суперечать законодавству і порушують
права та законні інтереси осіб, як
спосіб захисту цивільних прав, то до
позовних заяв юридичних осіб і
зазначених громадян про визнання
недійсними таких актів застосовується
загальна позовна давність (з
урахуванням, водночас, викладеного в
підпункті 3 пункту 5 розділу II
"Прикінцеві та перехідні положення"
Закону України "Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20.12.2011 N 4176-VI).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10
за змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати
позовну давність, господарський суд
повинен з'ясувати та зазначити в
судовому рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Згідно з п. 2.3 Постанови № 10 якщо
позовні вимоги господарським судом
визнано обґрунтованими, а стороною у
справі заявлено про сплив позовної
давності, то суд зобов'язаний
застосувати до спірних правовідносин
положення статті 267 ЦК України та
вирішити питання про наслідки такого
спливу (тобто або відмовити в позові у
зв'язку зі спливом позовної давності,
або, за наявності поважних причин її
пропущення, - захистити порушене право,
але в будь-якому разі вирішити спір з
посиланням на зазначену норму ЦК
України).

Відповідно до п. 4.1 Постанови № 10
початок перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261 ЦК
України. Якщо у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду звернувся прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.
У таких випадках питання про визнання
поважними причин пропущення позовної
давності може порушуватися перед судом
як прокурором, так і позивачем у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
(в редакцій, чинній станом на дату
прийняття оспорюваного Рішення)
рішення ради нормативно-правового
характеру набирають чинності з дня їх
офіційного оприлюднення, якщо радою не
встановлено більш пізній строк
введення цих рішень у дію.

Таким чином, інформація,
викладена у Рішенні, є
загальнодоступною інформацією, що
свідчить про те, що позивач не був
обмежений у можливості моніторингу
прийнятих відповідачем - 1 рішень.

Відповідно до п. 3 Положення про
Державний комітет України по земельних
ресурсах, затверджений Указом
Президента України від 13 травня 1996
року N 340/96, основним завданням
Держкомзему є, зокрема, здійснення
державного контролю за використанням і
охороною земельних ресурсів.

Згідно з п.п. 5 п. 4 вищезазначеного
Положення, Держкомзем відповідно до
покладених на нього завдань здійснює
державний контроль за додержанням
власниками землі та
землекористувачами земельного
законодавства, встановленого режиму
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового призначення
та умов надання.

Указом Президента України від 8 квітня
2011 року N 445/2011 було затверджено
Положення про Державне агентство
земельних ресурсів України, відповідно
до якого Державне агентство земельних
ресурсів України є правонаступником
Державного комітету України із
земельних ресурсів.

Відповідно до п. 3 ст. 108 Конституції
України Президент України на основі та
на виконання Конституції і законів
України видає укази і розпорядження,
які є обов'язковими до виконання на
території України.

Враховуючи те, що оспорюване Рішення є
загальнодоступним, а на Державний
комітет України по земельних ресурсах,
правонаступником якого є позивач,
Указом Президента України покладено
обов'язок проводити відповідно до
законодавства моніторинг земель та
охорону земель, як Держкомзем так і
позивач, як його правонаступник,
повинні були бути обізнані щодо
наявності Рішення Київської міської
ради та його невідповідності приписам
чинного на той час законодавства
України.

З огляду на вищезазначене,
бездіяльність Держкомзему та позивача
є причиною пропуску строку позовної
давності для звернення до суду, так як з
дати прийняття Київською міською радою
оспорюваного Рішення до дати подання
Київським прокурором захисту прав
громадян та інтересів держави в
екологічній сфері позовної заяви у цій
справі минуло понад вісім років.

З наведених вище норм законодавства
України вбачається, що обов'язок
доведення поважності причин пропуску
строку позовної давності покладається
саме на позивача. Проте, позивачем не
було надано суду жодних пояснень з
приводу поважності пропуску строку
позовної давності при зверненні
прокурора з вищевказаною позовною
заявою.

Щодо позовної вимоги про визнання
недійсним Договору оренди, то строк
позовної давності за вказаною вимогою
також пропущено з викладених вище
причин.

Таким чином, судом встановлено, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності при зверненні
прокурора з позовною заявою у даній
справі, а підстав для його поновлення
суд не вбачає.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені Київським
прокурором захисту прав громадян та
інтересів держави в екологічній сфері
в особі Державного агентства земельних
ресурсів України вимоги про визнання
протиправним та скасування рішення,
визнання недійсним договору, визнання
відсутності права користування
земельною ділянкою та повернення
земельної ділянки не підлягають
задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 06.11.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай