ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2014 р.
Справа № 920/793/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І.,
суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився

Сумської міської ради - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Сумської міської
ради (вх.№2477С/3-9) на рішення
господарського суду Сумської області
від 27.05.13 року у справі № 920/793/13

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, с. Рябина, Великописарівський
район, Сумська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.
Суми,

про розірвання договору про спільне
фінансування будівельних робіт та
визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до
господарського суду Сумської області з
позовною заявою, в якій просить суд
розірвати договір про спільне
фінансування будівельних робіт від
18.07.2012 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та
ФОП ОСОБА_4, а також визнати за нею право
власності на об'єкт нерухомого майна -
нежитлове приміщення, що знаходиться
за адресою: м. Суми, АДРЕСА_1, загальною
площею 279,1 кв.м.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 27.05.2013 року по справі
№920/793/13 (суддя Коваленко О.В.) позов
задоволено; розірвано договір про
спільне фінансування будівельних
робіт від 18.07.2012 року, укладений між
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 і
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4;
визнано за Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_3 право власності на об'єкт
нерухомого майна - нежитлове
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 279,1 кв.м., з
посиланням на обґрунтованість
позовних вимог.

Сумська міська рада звернулась до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначила, що
рішення господарського суду Сумської
області від 27.05.2013 року по справі
№920/793/13 впливає на права Сумської
міської ради, оскільки остання є
власником земельної ділянки, на якій
розташований спірний об'єкт
нерухомості, тобто особа, відносно якої
суд першої інстації вирішив питання
про права і обов'язки.

Позивач надіслав на адресу суду відзив
на апеляційну скаргу, в якому зазначає,
що апеляціна скарга була подана
міською радою з пропущенням присічного
строку на її подання. Оскільки скаржник
(міська рада), є органом місцевого
самоврядування, то на думку позивача,
нею мало бути враховано, зокрема
положення ч. 2 ст. 93 ГПК України, якою
передбачено наявність у міської ради
присічного річного строку звернення з
апеляційною скаргою на судові рішення
незалежно від того, приймала вона
участь у даній справі чи ні.

Однак, як свідчать фактичні обставини
справи, міська рада звернулася з
апеляційною скаргою після спливу
річного строку з дня проголошення
оскаржуваного рішення.

З урахування викладеного, позивач
вважає, що у міської ради на даний час
не має процесуального права звернення
до суду, а тому її апеляційна скарга не
може розглядатися даним судом
апеляційної інстанції, у зв'язку з чим
провадження у справі має бути
припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України.

Колегія суддів вважає, що клопотання
про припинення провадження у справі не
підлягає задоволенню, так як ст.129
Конституції України до основних засад
судочинства віднесено законність та
забезпечення, зокрема апеляційного
оскарження рішення суду, в тому числі
рішення про права і обов'язки особи, що
не була залучена до участі у справі, є
підставою для прийняття до розгляду
апеляційної скарги такої особи.

Відповідач в судове засідання свого
представника не направив, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
завчасно та належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштового відправлення за
№ 012850/2.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила, що
між ФОП ОСОБА_3 та Сумською міською
радою укладений договір № 027/12 від
14.02.2012 року про встановлення особистого
строкового сервітуту на користування
місцем для розташування тимчасової
споруди по АДРЕСА_1, в м. Суми.

Пунктами 1.2, 4.4.5 договору встановлено,
що об'єкт, що розташований по АДРЕСА_1 в
м. Суми є тимчасовою спорудою, ФОП
ОСОБА_3 заборонено здійснювати будь-яку
забудову земельної ділянки, яка
призначались лише для розміщення малої
архітектурної форми.

Відповідно до п. 2 ст. 28 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», п. 1.3 рішення Сумської
міської ради від 27.02.2013 року № 2155-МР
«Про затвердження Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності на
території міста Суми» тимчасова
споруда для провадження
підприємницької діяльності - це
одноповерхова споруда, що
виготовляється з полегшених
конструкцій з урахуванням основних
вимог до споруди, визначених технічним
регламентом будівельних виробів,
будівель і споруд , та встановлюється
тимчасово, без влаштування фундаменту.

Згідно зі ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Суд першої інстанції при вирішенні
питання про право власності не
з'ясовував зазначених обстави не
витребував доказів наявності
відповідного права на користування
земельною ділянкою, що є необхідним при
визнанні права власності.

Відповідно до ч. 2, 3, 5, 7 ст. 376 ЦК України
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього; право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно; на вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб; у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

В матеріалах справи відсутні докази
надання земельної ділянки для
будівництва нерухомого майна, а також
докази того, що спірне майно є
нерухомим.

Частиною першою ст. 5 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
передбачено, що у Державному реєстрі
прав реєструються речові права та їх
обтяження на земельні ділянки, а також
на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення, а
саме: підприємства як єдині майнові
комплекси, житлові будинки, будівлі,
споруди (їх окремі частини), квартири,
житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до абз. 7 п. 4 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
Постановою Кабінету міністрів України
від 22.06.2011 № 703 не підлягають державній
реєстрації речові права та їх
обтяження на копалини, рослини, а також
на малі архітектурні форми, тимчасові,
некапітальні споруди, що розташовані
на земельній ділянці, переміщення яких
є можливим без їх знецінення та зміни
призначення.

Отже, для визнання права власності
позивач мав довести належними і
допустимими доказами, що збудоване ним
на орендованій земельній ділянці майно
є нерухомим, а не тимчасовою спорудою,
що їм не виконано.

Крім того, згідно зі ст.. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Як свідчать матеріали справи
відповідач не оспорює права власності,
відсутні також документи
підтверджуючи оспорювання права
власності або невизнання цього права
Сумською міською радою, тобто
відсутній предмет спору про право
власності, а сам позов направлений не
на визнання права власності , а на
узаконення самочинно
реконструйованого обєкту.

В зв'язку з чим рішення суду першої
інстанції в частині визнання права
власності підлягає скасуванню, а
позовні вимоги підлягають залишенню
без задоволення.

Колегія суддів вважає також
безпідставним задоволення позову в
частині розірвання договору про
спільне фінансування будівельних
робіт виходячи з наступного: згідно
декларації про початок виконання
будівельних робіт, зареєстрованої в
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області 18.07.2012 р. №5,
позивач отримав право на здійснення
робіт по реконструкції об'єкту
торгового ряду по АДРЕСА_1

Для здійснення реконструкції
зазначених нежитлових приміщень та
залучення додаткових фінансових
потужностей 19.07.2012 р. між позивачем та
відповідачем укладено договір про
спільне фінансування будівельних
робіт .

У п. 1.1. Договору зазначено, що позивач і
відповідач зобов'язуються спільно
фінансувати проведення будівельних
робіт по реконструкції нежитлового
приміщення - торговий ряд,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що
після завершення робіт відповідач
отримує у власність частину
вищезазначеного у пункті 1.1. цього
Договору нежитлових приміщень площею
50,0 кв.м. При цьому розмір грошового
внеску сторін визначається виходячи з
необхідності у грошових коштах на
проведення будівельних робіт згідно
кошторису та вноситься пропорційно до
площі, що буде належати кожній з Сторін
(п. 1.3. Договору).

У п. 1.4. Договору зазначено, що право
власності на частину нежитлового
приміщення площею 50 кв.м. відповідач
отримує тільки після повної сплати
грошових коштів визначеної згідно п. 1.3.
даного Договору.

Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України
договір може бути розірвано за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення
договору другою стороною та в інших
випадках, встановлених договором або
законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

В матеріалах справи відсутні докази
наявності істотних порушень умов
договору, докази виконання умов
договору та фінансування зазначених
робіт як позивачем так і відповідачем,
кошторис, джерела фінансування тощо.

Суд першої інстанції першої інстанції
не досліджував зазначених обставин та
безпідставно зробив висновок про
виконання позивачем всіх передбачених
договором зобов'язань та порушення
умов договору відповідачем.

Отже, позовні вимоги в частині
розірвання договору про спільне
фінансування будівельних робіт
задоволені необґрунтовано та рішення
в цієї частині підлягає скасуванню, а
позовні вимоги в цієї частині підлягає
залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, що позивачем
не виконано.

Таким чином, висновки викладені в
рішенні господарського суду, не
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та фактичним
обставинам справи, а мотиви Сумської
міської ради можуть бути підставою
для його скасування, керуючись ст.ст. 376,
392, 651 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської
області від 27.05.2013 р. по справі
№920/793/13 скасувати та прийняти нове
рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (42843, Сумська область, АДРЕСА_2
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Сумської міської ради (40030,
м.Суми, пл.Незалежності, 2, код 23823253) - 1
601,25 грн. судового збору по апеляційній
скарзі.

Наказ доручити надати господарському
суду Сумської області.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції: Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 03.11.14

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Плужник О.В.