ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року Справа № 910/6732/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого суддіОвечкіна
В.Е.,суддівЧернова Є.В., Цвігун
В.Л.,розглянув касаційну скаргу ПАТ
"Банк"Київська Русь"на постановувід
10.09.2014 р. Київського апеляційного
господарського суду у справі№910/6732/14
господарського суду м. Києваза
позовомПАТ "Банк"Київська Русь"до1.
ПАТ "Автотранспортне підприємство-2240";
2. ТОВ "Про Девелопмент
Тім"провизнання угоди від 12.10.2012 р.
недійсноюза участю представників:

позивача: Голиця В.В., дов. від 09.04.14 №170;

відповідача 1: не з'явився;

відповідача 2: Ричек В.В., дов. від 17.12.2013
б/н;

ВСТАНОВИВ:

Клопотання ПАТ "Банк"Київська Русь" про
відкладення розгляду справи колегією
суддів відхилено.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 (суддя С. Чебикіна),
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 (судді Л.
Чорна, О. Баранець, Є. Шаптала) в
задоволенні позову про визнання угоди
від 12.10.2012 р. недійсною - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі
судовими актами, ПАТ "Банк"Київська
Русь" - позивач у справі, - звернувся із
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 03.07.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014,
прийняти у справі нове рішення, яким
позов задовольнити. Вважає, що суди не
звернули уваги на нікчемність угоди,
укладеної між позивачем та
відповідачем у зв'язку з дефектом її
форми. На думку скаржника, така угода
обов'язково має бути посвідчена
нотаріально. Банк наголошує на тому, що
фактично, спірна угода є договором про
відчуження нерухомого майна. Судами
неправильно застосовано ст.ст.
203,215,220,600,607,657 ЦК України.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм попередніми судовими інстанціями
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин, дотримання норм
матеріального та процесуального права,
згідно з вимогами ст.1115 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст.1117 Господарського
процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права. Касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

12 жовтня 2012 року між публічним
акціонерним товариством
"Автотранспортне підприємство - 2240"
(боржник) та товариством з обмеженою
відповідальністю "Про Девелопмент Тім"
(кредитор) була укладена угода про
припинення зобов'язання переданням
відступного, за умовами якої сторони
дійшли згоди про припинення
зобов'язання боржника, що випливає з
договору поставки від 01.10.2012 р.
укладеного між кредитором і боржником
(надалі договір поставки), визначеного
у п. 1.2. цієї угоди, внаслідок передачі
боржником кредитору відступного в
порядку і на умовах, передбачених в цій
угоді /п.1.1. угоди/. (а.с. 31-33).

Згідно пункту 1.3. угоди боржник передав
кредитору відступне - майновий
комплекс, що розташований за адресою:
02105, м. Київ, вулиця Павла Усенка, 8, склад
якого відображений у свідоцтві про
право власності, виданому 01 червня 2004
року Головним управлінням комунальної
власності м. Києва, серія САА № 181591.

Згідно з п. 3.1. угоди боржник передає, а
кредитор приймає відступне, а саме
майновий комплекс, за актом
передачі-приймання відступного
(майнового комплексу) в день підписання
угоди. Майновий комплекс передається з
технічними та інженерними
комунікаціями, у стані, придатному для
подальшої нормальної експлуатації.

Відповідно до пункту 3.2. угоди право
власності на відступне (майновий
комплекс) переходить від боржника до
кредитора з моменту передачі за актом
передачі-приймання відступного
(майнового комплексу).

12.10.2012р. по акту передачі-приймання
відступного (майнового комплексу) було
визначено, що у відповідності із угодою
про припинення зобов'язання переданням
відступного боржник передав, а
кредитор прийняв відступне, а саме:
майновий комплекс загальною площею 22
949,50 кв.м., що розташований за адресою:
02105, м. Київ, вулиця Павла Усенка, 8, склад
якого відображений у свідоцтві про
право власності, виданому 01 червня 2004
року Головним управлінням комунальної
власності м. Києва, серія САА № 181591. /а.с.
34/.

Угоду від 12.10.2012, укладену
відповідачами ПАТ "Банк "Київська Русь"
вважає нікчемною та такою, що порушує
права банку на нерухомість.

Рішення господарського суду міста
Києва від 10.04.2013 р. та постанова
Київського апеляційного
господарського суду від 20.08.2013 р.,
залишені без змін постановою Вищого
господарського суду України від 29.10.2013
р. у справі № 910/612/13. Визнано відсутнім у
ПАТ "Банк "Київська Русь" право іпотеки
майнового комплексу, розташованого за
адресою: 02105, м. Київ, вул. П. Усенка, 8 за
Договором іпотеки від 28.09.2007 р.,
починаючи з 21.10.2011 р., а також визнано
відсутнім у ПАТ "Банк "Київська Русь"
право утримання під іпотечним
обтяженням, зареєстрованим в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна та в Державному
реєстрі іпотек майнового комплексу,
розташованого за адресою: 02105, м. Київ,
вул. П. Усенка, 8, починаючи з 21.10.2011 р.

Суди дійшли висновку про відсутність
доказів порушення прав або законних
інтересів позивача укладенням спірної
угоди, оскільки у позивача відсутні
право іпотеки і право утримання під
іпотечним обтяженням майнового
комплексу, розташованого за адресою:
02105, м. Київ, вул. П. Усенка, 8, починаючи з
21.10.2011 р.

Відхиляючи доводи скаржника про
обов'язковість нотаріального
посвідчення спірного договору, судами
зауважено таке.

Так, У відповідності до пункту 3.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" нотаріальне посвідчення
правочинів (договорів) є обов'язковим
лише у передбачених законом випадках
або коли сторони домовилися про
нотаріальне посвідчення договору (ч. 4
ст. 639 ЦК України). Зокрема, вимоги щодо
обов'язкового нотаріального
посвідчення правочину встановлено для
довіреності, що видається у порядку
передоручення, договору іпотеки,
договору купівлі-продажу об'єкта
приватизації державного майна,
договору найму транспортного засобу за
участю фізичної особи тощо, однак, слід
мати на увазі, що такого посвідчення не
потребує договір, укладений за участю
громадянина, який набув статусу
суб'єкта підприємницької діяльності.

У зв'язку з недодержанням вимоги щодо
нотаріального посвідчення правочинів
нікчемними є лише такі правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню чи такі,
умовами яких передбачено обов'язкове
нотаріальне посвідчення.

Тобто, обов'язковому нотаріальному
посвідченню підлягають правочини для
яких така форма встановлена законом, та
правочини про нотаріальне посвідчення
яких домовилися сторони і така
домовленість відображена в умовах
правочину.

Такої домовленості умови спірної угоди
не містять, та за законом не є
обов'язковими.

За таких обставин суди дійшли висновку
про те, що оскаржувана угода укладена у
формі, що не суперечить чинному
законодавству.

Крім того, судами не встановлено
невідповідність спірного договору
нормам чинного на момент його
укладення законодавства, що виключає
визнання такого договору недійсним в
порядку ст.ст. 203,215 ЦК України.

Переглядаючи оскаржувані судові акти у
касаційному порядку колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Постановою Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" п.5
роз'яснено, що відповідно до статей 215
та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

При цьому, відповідно до статті 1 ГПК
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушення. Право на
звернення до суду належить особі, яка
має матеріально-правову
зацікавленість у справі.

Згідно статті 2 ГПК України,
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд, шляхом вчинення
провадження у справах, здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

Однак, наявність права на пред'явлення
позову не є безумовною підставою для
здійснення судового захисту, а лише
однією з необхідних умов реалізації,
встановленого вищевказаними нормами,
права.

Вирішуючи поданий на розгляд
господарського суду спір по суті, суд
повинен встановити наявність у особи,
яка звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист якого
подано позов.

Відсутність права на позов у
матеріальному розумінні тягне за собою
ухвалення рішення про відмову у
задоволенні позову, незалежно від
інших встановлених судом обставин.

У господарській справі № 910/612/13 за
первісним позовом Публічного
акціонерного товариство "Банк
"Київська Русь" до Публічного
акціонерного товариства
"Автотранспортне підприємство - 2240" про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та за зустрічним позовом Публічного
акціонерного товариства
"Автотранспортне підприємство - 2240" про
визнання частково недійсним договору
іпотеки та визнання відсутнім права
іпотеки і утримання під іпотечним
обтяженням майна за договором іпотеки
визнано відсутнім у ПАТ "Банк "Київська
Русь" право іпотеки майнового
комплексу, розташованого за адресою:
02105, м. Київ, вул. П. Усенка, 8 за Договором
іпотеки від 28.09.2007 р., починаючи з 21.10.2011
р., а також визнано відсутнім у ПАТ "Банк
"Київська Русь" право утримання під
іпотечним обтяженням, зареєстрованим в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна та в
Державному реєстрі іпотек майнового
комплексу, розташованого за адресою:
02105, м. Київ, вул. П. Усенка, 8, починаючи з
21.10.2011 р. (постанова ВГСУ від 29.10.2013)

Відповідно до ст. 35 ГПК України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Враховуючи викладене вище, колегія
суддів погоджується з висновками судів
про відсутність у позивача прав на
майно, що є предметом оскаржуваного
договору. Відтак, відсутні підстави
вважати, що такий договір порушує права
позивача.

Судами також встановлено, що
оскаржуваний договір відповідає
вимогам законодавства, в тому числі і
щодо його форми. Відтак, доводи
скаржника щодо порушення судами ст.ст.
220,657 ЦК України є безпідставними.

Колегія суддів також залишає поза
увагою доводи скаржника про те, що
судами неправильно застосовано ст.ст.
203,215,600,607 ЦК України. Касаційна скарга
зводиться до того, що банк не згодний з
висновками судів попередніх інстанцій
та просить суд надати іншу правову
оцінку наявним в матеріалах справи
доказам, що виходить за межі
компетенції Вищого господарського
суду в силу вимог ст. 1117 ГПК України,
якою встановлено, що касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Таким чином, колегія суддів констатує,
що справа розглянута судами відповідно
встановленим обставинам справи з
правильним застосуванням до них діючих
норм матеріального права. Суди повно,
всебічно дослідили наявні в матеріалах
справи докази, прийняли обґрунтовані і
законні рішення. Підстави для їх
скасування та прийняття нового рішення
у справі - відсутні.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК
України,? Вищий господарський суд
України, ?

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПАТ "Банк"Київська
Русь" залишити без задоволення, а
рішення господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 у справі
№910/6732/14 - без змін.

Головуючий, суддяВ. Овечкін Судді:Є.
Чернов В. Цвігун