ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

"03" листопада 2014 р. Справа № 926/1061/14

За позовом Чернівецького прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України в інтересах держави в особі
Міністерства оборони України До
відповідача 1 - Концерну
«Військторгсервіс» м.Київ До
відповідач 2 - Малого приватного
творчо-виробничого підприємства
«Ізограф» треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача - Фонд
державного майна України та
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Чернівецькій області третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача -
Рівненська Міжрегіональна
універсальна біржа «Прайс» третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача - ОСОБА_3 м.Чернівці Про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна
Суддя Гушилик С.М.За участю
представників:Від позивача: Сосна О.М. -
заст.нач.центр. територ. юрид.відділу
(дов. від 16.04.2014р.)Від відповідача 1: не
з'явився Від відповідача 2: Батраков В.А.
- представник (дов. від 01.08.2014р.)Від
прокурора: Ярошик В.П.Від третьої особи
на стороні позивача - Фонд державного
майна України: Чорней С.В.,
гол.спеціаліст-юрисконсульт (дор.від
05.05.2014р.)Від третьої особи на стороні
позивача - Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Чернівецькій області: Чорней С.В.,
гол.спеціаліст-юрисконсульт (дор.від
05.05.2014р.)Від третьої особи на стороні
відповідача: не з'явивсяВід третьої
особи на стороні відповідача: ОСОБА_7 -
представник (дов. від 29.09.2014р.)

СУТЬ СПОРУ: Чернівецький прокурор з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України 15.07.2014 року звернувся з позовом
в інтересах держави в особі
Міністерства оборони України до
Концерну «Військторгсервіс» м.Київ та
Малого приватного творчо-виробничого
підприємства «Ізограф» про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна.

В обґрунтування своїх вимог прокурор
посилається на те, що 30.06.2009 року між
Державним підприємством Міністерства
оборони України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
в особі начальника ОСОБА_8 та малим
приватним творчо-виробничим
підприємством «Ізограф» укладено
договір купівлі-продажу приміщення
кафе «Літнє», загальною площею 27,1 кв.м.,
що знаходяться за адресою: м.Чернівці,
вул.Ватутіна, 2а та яке перебуває у
господарському віданні ДП
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування». Проте,
зазначений договір укладений з
порушенням умов чинного законодавства,
а саме: представник ОСОБА_8 не був
наділений повноваженнями від органу
управління майном на підписання
вказаного договору та не мав права
відчужувати зазначене майно без
дозволу власника, отже даний договір
був укладений поза волею власника
приміщення, а тому договір
купівлі-продажу нерухомого майна
повинен бути визнаний недійсним з
моменту його укладення.

Ухвалою суду від 15.07.2014 року (суддя
Гурин М.О.) порушено провадження у
справі та призначено судове засідання
на 31.07.2014 року.

Ухвалами суду від 31.07.2014 року та від
13.08.2014 року розгляд справи було
відкладено.

Розпорядженням від 04.09.2014 щодо
призначення повторного автоматичного
розподілу справ у зв'язку з
перебуванням судді Гурина М.О. у
щорічній черговій відпустці справу
передано судді Гушилик С.М.

04.09.2014 року від відповідача -1 надійшли
письмові пояснення з яких вбачається,
що Концерн «Військторгсервіс» визнає
позовні вимоги та просить їх
задовольнити.

В своїх письмових поясненнях позивач
підтримує позовні вимоги прокурора в
повному обсязі.

Третя особа на стороні відповідача -
Рівненська міжрегіональна
універсальна товарно-майнова біржа
«Прайс» просить в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Ухвалою суду від 04.09.2014 року розгляд
справи було відкладено на 22.09.2014 року.

Третя особа - Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Чернівецькій області підтримує
позовні вимоги в повному обсязі,
обґрунтовуючи свою позицію тим, що
майно відчужене за договором
купівлі-продажу від 30.06.2009 року без
згоди Міністерства оборони України та
погодження Фонду державного майна
України, а також, що правочин по
реалізації майна було здійснено на
підставі доручення, яке втратило свою
чинність і, таким чином призводить до
того, що даний правочин слід визнати
недійсним.

Ухвалою суду від 22.09.2014 року до участі у
справі було залучено третю особу, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
громадянку ОСОБА_3, цією ж ухвалою було
відкладено розгляд справи на 07.10.2014
року.

Третя особа - Фонд державного майна
України, також підтримує вимоги
прокурора та позивача.

Ухвалами суду від 07.10.2014 року та від
22.10.2014 року розгляд справи було
відкладено.

В своєму відзиві на позов, який був
поданий в судовому засіданні 22.10.2014
року відповідач - 2 - МПП «Ізограф» проти
позовних вимог заперечує, просить
відмовити в задоволенні позову та
застосувати позовну давність.

В своїх поясненнях третя особа на
стороні відповідача - гр. ОСОБА_3
заперечує проти задоволення позовних
вимог та просить призначити у справі
судову будівельно-технічну експертизу
для з'ясування чи існує на час слухання
справи предмет договору
купівлі-продажу, який було укладено між
концерном «Військторгсервіс» та МПТВП
«Ізограф» 30.06.2009р.

Ухвалами суду від 22.10.2014 року та від
29.10.2014 року за клопотанням позивача та
прокурора розгляд справи було
відкладено.

В судове засідання, яке відбулося 29.10.2014
року, представники відповідача 1 та
третьої особи на стороні відповідача -
Рівненської Міжрегіональної
універсальної біржі «Прайс» не
з'явилися, однак, вони звернулись до
суду із клопотаннями про розгляд
справи без участі їх представників.

Ухвалою суду від 29.10.2014 року розгляд
справи було відкладено на 03.11.2014 року.

В судовому засіданні 03.11.2014 року
представник позивача висловив свої
заперечення щодо проведення
експертизи.

Дослідивши обставини викладені в заяві
та заслухавши пояснення представників
сторін суд прийшов до висновку про
необхідність відмовити в задоволенні
заяви про призначення у справі судової
будівельно-технічної експертизи з
наступних підстав.

Відповідно до статті 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Суд наголошує, що судова експертиза
повинна призначатися лише у разі
дійсної потреби у спеціальних знаннях
для встановлення даних, що входять до
предмета доказування, тобто у разі,
коли висновок експерта не можуть
замінити інші засоби доказування.

Предметом позову є визнання недійсним
договору купівлі-продажу, а не
повернення майна, а відтак, заслухавши
представників сторін, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що в
задоволенні клопотання третьої особи
про призначення у справі судової
будівельно-технічної експертизи слід
відмовити, оскільки обґрунтованих
підстав судом не встановлено.

В судовому засіданні 03.11.2014 року
прокурор та позивач підтримали свої
позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач - Мале приватне
творчо-виробниче підприємство
«Ізограф» проти задоволення позовних
вимог заперечує та просить відмовити в
задоволенні позову з підстав пропуску
позовної давності.

Треті особи, які були присутні в
судовому засіданні підтримали свої
письмові пояснення на позов.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення всіх повноважених
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позовна вимога, дослідивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення її по суті,
суд -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2008 року Рівненською
міжрегіональною універсальною
товарно-майновою біржею «Прайс» було
проведено публічні торги з продажу
нежитлових приміщень кафе «Літнє»,
загальною площею 27,1 кв.м., що
знаходяться за адресою: м.Чернівці,
вул.Ватутіна, 2а.

За наслідками публічних торгів
переможцем було визначено МПТВП
«Ізограф» з ціновою пропозицією 78411,20
грн. Результати публічних торгів
зафіксовані протоколом №41-н від
26.05.2009р. (Т. 1, а.с. 19).

30.06.2009 року між концерном
«Військторгсервіс» в особі начальника
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування «Концерну
Військторгсервіс» ОСОБА_8 та малим
приватним творчо-виробничим
підприємством «Ізограф» в особі
директора Мудрак Т.І. укладено договір
купівлі-продажу приміщення кафе
«Літнє» (дала - Договір), загальною
площею 27,1 кв.м., що знаходяться за
адресою: м.Чернівці, вул.Ватутіна, 2а, (Т.
1, а.с. 18).

Згідно з п.4 Договору розрахунки між
Продавцем та Покупцем відповідно до
Протоколу №41-н про хід прилюдних
торгів від 26.05.2009р. здійсненні Покупцем
повністю в сумі 78411,20 грн. через
транзитний рахунок біржі «Прайс» до
укладення цього договору.

Згідно акту приймання-передачі від
01.07.2009 року концерн «Військторгсервіс»
передав приміщення МПТВП «Ізограф» (Т.
1, а.с.20).

Рішенням господарського суду
Чернівецької області від 01.10.2009 року
№13/121 договір купівлі-продажу від
30.06.2009р. визнано чинним та визнано право
власності на приміщення кафе «Літнє»
(дала - Договір), загальною площею 27,1
кв.м., що знаходяться за адресою:
м.Чернівці, вул.Ватутіна, 2а, за МПТВП
«Ізограф» (Т. 1, а.с. 73).

Прокурор стверджує, що договір
купівлі-продажу укладено особою, яка не
мала на момент вчинення правочину
достатньої цивільної дієздатності,
державне майно було відчужено поза
волею власника, а відтак є підстави для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

04.10.2004р. Міністерством оборони України
в особі Міністра оборони України було
уповноважено начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. на
представництво майнових та інших
немайнових інтересів Міністерства
оборони України, зокрема з правом
надання від імені Міністерства оборони
України підприємствам (установам)
військової торгівлі висновків
(дозволів) на укладення договорів, які
не заборонені чинним законодавством, з
питань розпорядження майном, що
закріплене за ними на праві
господарського відання, для чого йому
видано відповідну довіреність №220/2071
від 04.10.2004 р. із строком дії до 01.10.2007 р.
(Т. 1, а.с. 22).

18.10.2004р., начальник Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукір П.Н. надав
державному підприємству Міністерства
оборони України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
дозвіл №140/3/1369/17 на відчуження
нерухомого майна, закріпленого за
вказаним державним підприємством, в
тому числі й на будівлю кафе загальною
площею 27,1 кв.м за адресою м. Чернівці,
вул. Ватутіна, 2, (Т. 1, а.с. 23).

Окремим дорученням Міністра оборони
України від 12.02.2005р. відкликано
довіреності на право укладення
договорів (угод, контрактів) та надання
повноважень від імені Міністерства
оборони України здійснювати інші
правочини, термін дії яких не
закінчився (в тому числі довіреність,
видану Пукіру П.Н.) (Т. 1, а.с. 24).

Супровідним листом від 14.02.2005р. №1235/з на
виконання окремого доручення Міністра
оборони України повернуто перший
примірник довіреності Міністерства
оборони України від 04.10.2004Р. №220/2071(Т. 1,
а.с. 25).

31.01.2006р. наказом Міністра оборони
України №47 про реорганізацію
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України,
припинено діяльність Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України реорганізувавши його
шляхом приєднання до державного
господарського об'єднання
«Військторгсервіс», визначивши
останнє правонаступником всіх
майнових прав та обов'язків Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України (пункти 1, 2 наказу) (Т. 2,
а.с. 6).

05.04.2007р. наказом Міністра оборони
України №135 про реорганізацію
державного підприємства Міністерства
оборони України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
припинено діяльність державного
підприємства Міністерства борони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
реорганізувавши його шляхом
приєднання до Концерну
«Військторгсервіс», визначивши
останнє правонаступником всіх
майнових прав та обов'язків державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
(пункти 1, 2 наказу) (Т. 2, а.с. 23).

12.09.2007р. Концерн «Військторгсервіс» в
особі директора Пукіра П.Н. видав
довіреність № 4165, якою уповноважив
начальника Філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
ОСОБА_8 на відчуження нерухомого майна
з дозволу органу управління Майном, із
строком дії до 12.09.2010р., дана
довіреність посвідчена приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 (Т. 1, а.с.
27).

Продавцем за договором купівлі-продажу
нежитлових приміщень від 30.06.2009р. був
Концерн «Військторгсервіс» в особі
начальника Філії «Управління
Західного оперативного командування»
ОСОБА_8, який діяв на підставі
довіреності від 12.09.2007р. №4165 (Том 1, а.с.
18).

У відповідності до вимог ч.2 ст.247
Цивільного кодексу України строк дії
довіреності, виданої в порядку
передоручення, не може перевищувати
строку основної довіреності, на
підставі якої вона видана.

Однак, як вже було зазначено,
довіреність № 4165 від 12.09.2007р., яку видав
генеральний директор Концерну
«Війсьторгсервіс» Пукір П.Н.
начальнику філії Концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_8 на право
відчуження належного концерну майна
була із строком дії до 12.09.2010р., тоді як
довіреність Міністерства оборони
України №220/2071 від 04.10.2004р., якою
уповноважено Пукіра П.Н. на
представництво майнових та інших
немайнових інтересів Міністерства
оборони України було видано із строком
дії до 01.10.2007р.

Більше того, генеральний директор
Концерну «Війсьторгсервіс» Пукір П.Н.
видав довіреність начальнику філії
Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8 на
право відчуження належного концерну
майна після відкликання окремим
дорученням Міноборони від 12.02.2005р.
довіреності, виданої Пукіру П.Н. № 220/2071
від 04.10.2004р.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину: законність змісту
правочину; наявність в особи, яка його
вчиняє, необхідного обсягу цивільної
дієздатності; вільне волевиявлення
учасника правочину; відповідність
форми вчинення правочину вимогам
закону; певна спрямованість правочину.

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п.2
своєї постанови від 06.11.2009 № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. Вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.
При цьому відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину (п.п.
2.1, 2.9 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013р. № 11).

Пунктом 1.1 статуту Концерну
«Військторгсервіс» визначено, що
концерн є державним господарським
об'єднанням, заснованим на державній
власності та належить до сфери
управління Міністерства оборони
України.

Концерн здійснює господарську
діяльність, реалізовуючи господарську
компетенцію (сукупність господарських
прав та обов'язків), має відокремлене
майно, закріплене за ним на праві
господарського відання (п. 3.4 Статуту).

У п. 4.4 Статуту передбачено, що
Генеральний директор Концерну, зокрема
розпоряджається майном Концерну в
межах, передбачених чинним
законодавством України та цим
Статутом; без довіреності діє від імені
Концерну, представляє його як в
Україні, так і за її межами; укладає
угоди, договори (контракти); має право
надавати доручення (довіреності) на
здійснення окремих своїх повноважень.

Майно Концерну перебуває в державній
власності і закріплене за ним на праві
господарського відання (п. 7.3 Статуту).

Відчуження основних фондів Концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою Органу управління майном і, як
правило, на конкурентних засадах,
відповідно до чинного законодавства
України (п. 7.5 Статуту).

Статтею 658 Цивільного кодексу України
передбачено, що право продажу товару,
крім випадків примусового продажу та
інших випадків, встановлених законом,
належить власникові товару.

Статтею 136 Господарського кодексу
України визначено, що право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Майно державного комерційного
підприємства закріплюється за ним на
праві господарського відання (ч. 2 ст. 74
ГК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 75 ГК України
державне комерційне підприємство не
має права безоплатно передавати
належне йому майно іншим юридичним
особам чи громадянам, крім випадків,
передбачених законом. Відчужувати
майнові об'єкти, що належать до
основних фондів, державне комерційне
підприємство має право лише за
попередньою згодою органу, до сфери
управління якого воно належить, і лише
на конкурентних засадах, якщо інше не
встановлено законом. Розпоряджатися в
інший спосіб майном, що належить до
основних фондів, державне комерційне
підприємство має право лише у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
цим Кодексом та іншими законами.
Відчуження нерухомого майна, а також
повітряних і морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
здійснюється за умови додаткового
погодження в установленому порядку з
Фондом державного майна України.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» об'єктами управління
державної власності є майно, яке
передане державним господарським
об'єднанням.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України
«Про управління об'єктами державної
власності» Кабінет Міністрів України є
суб'єктом управління, що визначає
об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.

Суб'єктом управління об'єктами
державної власності є, зокрема, Фонд
державного майна України (ч.1 ст.4 Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності»).

За змістом п.п. «и» ч.2 ст.7 Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності» щодо нерухомого
та іншого окремого індивідуально
визначеного державного майна Фонд
державного майна України дає дозвіл
(погодження) на відчуження державного
майна у випадках, встановлених
законодавством.

Згідно з п.6 постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку відчуження об'єктів державної
власності» від 06.06.2007р. № 803 (далі -
Порядок № 803) відчуження майна
здійснюється безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу (далі -
згода) відповідного суб'єкта
управління майном, який є
представником власника і виконує його
функції у межах, визначених
законодавчими актами. Рішення про
надання згоди на відчуження нерухомого
майна, а також повітряних та морських
суден, суден внутрішнього плавання та
рухомого складу залізничного
транспорту приймається суб'єктами
управління лише за погодженням з
Фондом державного майна.

Відповідно до п.8 Порядку № 803 рішення
про надання згоди на відчуження майна
приймається відповідним суб'єктом
управління у формі розпорядчого акта, а
про відмову в наданні такої згоди - у
формі листа. Рішення про погодження чи
відмову в погодженні відчуження майна
надається Фондом державного майна у
формі листа.

Таким чином, на момент укладення
оспорюваного договору купівлі-продажу
відчуження державного нерухомого
майна могло здійснюватись
відповідачем-1 лише за наявності
погодженого з Фондом державного майна
рішення Міністерства оборони України
про надання згоди на відчуження такого
майна, проте, як встановлено судом,
такого рішення не було.

Із врахуванням вище викладеного, суд
дійшов висновку що, нерухоме майно
вибуло з володіння власника без його
згоди та без погодження з Фондом
державного майна України, шляхом
вчинення договору купівлі-продажу від
09.01.2009р., що в силу статей 203, 215 ЦК
України є підставою для визнання
такого договору недійсним, а відтак
позовні вимоги є обґрунтованими.

Водночас, відповідачем, малим
приватним творчо-виробничим
підприємством «Ізограф», у відзиві на
позов зроблено заяву про застосування
наслідків спливу позовної давності за
вимогами прокурора.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність (пункт 2.8
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Відповідно до частин першої та п'ятої
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Як зазначено у рішенні Європейського
суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі
«Олександр Волков проти України», Суд
постановив, що строк давності
переслідує декілька важливих цілей,
зокрема забезпечує правову
визначеність і завершеність, захищає
потенційних відповідачів від
застарілих вимог, які було б важко
заперечувати, дозволяє уникнути
несправедливості, яка може виникнути
при прийнятті судами рішень відносно
подій, які відбувались в далекому
минулому на основі доказів, які з часом
можуть стати ненадійними та
недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United
Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд
постановив, що процесуальні норми
направлені на забезпечення належного
правосуддя і дотримання принципу
правової визначеності, і заявники
повинні розраховувати, що ці норми
будуть застосовуватись.

Оспорюваний заступником Чернівецького
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону України договір
купівлі-продажу був укладений 30.06.2009р.

В той же час, позов було пред'явлено до
господарського суду Чернівецької
області 15.07.2014р., тобто з порушенням
визначеного ст.257 ЦК України загального
строку позовної давності (три роки).

У позовній заяві прокурор посилається
на те, що йому стало відомо про факт
укладення спірного договору під час
проведення перевірки у 2013 році.

Однак, як зазначено в п.4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. за № 10 «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів», якщо у
передбачених законом випадках з
позовом до господарського суду
звертається прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.

Крім того, судова палата у
господарських справах Верховного суду
України в постанові від 27.05.2014р. у
справі № 5011-32/13806-2012 вказала на те,
згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК
України прокурор бере участь у
розгляді справ за його позовами, а
також може вступити за своєю
ініціативою у справу, порушену за
позовом інших осіб, на будь-якій стадії
її розгляду для представництва
інтересів громадянина або держави.
Прокурор, який бере участь у справі,
несе обов'язки і користується правами
сторони, крім права на укладення
мирової угоди. Отже, норми, установлені
частиною 1 статті 261 ЦК України щодо
початку перебігу позовної давності,
поширюються і на звернення прокурора
до суду із заявою про захист державних
інтересів.

Аналогічна правова позиція висловлена
Верховним судом України в постанові
від 02.09.2014р. по справі № 6/17-3062-2011.

Таким чином, для вирішення питання щодо
пропуску строку позовної давності не
має значення та обставина, коли
прокуратура довідалася про існування
оспорюваного договору купівлі-продажу.

В той же час, судом встановлено, що як
органи прокуратури, так і Міністерство
оборони України достеменно знали про
наявність оспорюваного договору ще в
2009 році.

Так, господарським судом Чернівецької
області розглядалася справа № 9/115 за
позовом Міністерства оборони України
до МПТВП «Ізограф» про усунення
перешкод в користуванні майном шляхом
припинення самовільного будівництва
та демонтажу самовільно зведених
будівель по вулиці Університетській, 7А
в м. Чернівці. Провадження за цим
позовом було відкрито ухвалою
господарського суду Чернівецької
області від 13.11.2008р. Крім того, 20.11.2008р.
військовий прокурор повідомив про
вступ у справу на стороні позивача
Міністерства оборони України.

Зазначена справа була витребувана
судом за клопотанням відповідача -
МПТВП «Ізограф», та оглянута в судовому
засіданні.

Зокрема встановлено, що листом від
11.11.2009р. представник МПТВП «Ізограф»
надав господарському суду ряд
витребовуваних судом документів, в т.ч.
і оспорюваний договір купівлі-продажу
від 30.06.2009р., акт прийому-передачі
зазначеного приміщення від 01.06.2009р.,
копію рішення господарського суду
Чернівецької області від 01.10.2009р. по
справі № 13/121, яким договір
купівлі-продажу від 30.06.2009р. був
визнаний чинним, а також витяг про
реєстрацію права власності від 13.10.2009р.,
у відповідності до якого нежилі
приміщення в м. Чернівці по вул.
Ватутіна, 2А належать МПТВП «Ізограф»
(Том 2, а.с.64, 87-93).

Рішенням господарського суду
Чернівецької області від 06.05.2010р. по
справі № 9/115 зазначений позов
Міністерства оборони України,
підтриманий військовим прокурором, був
залишений без розгляду (Том 2, а.с.79-81).

Таким чином, представники як
військової прокуратури, так і
Міністерства оборони через участь у
справі № 9/115 були ознайомлені із
існуванням як оспорюваного договору,
так і з визнанням його чинним судом ще в
кінці 2009р.

Крім того, МПТВП «Ізограф» надав суду
скаргу, яка була направлена до
військової прокуратури Київського
гарнізону 22.12.2010р., що містить
безпосередню вказівку на продаж
концерном «Військторгсервіс»
приміщення кафе «Літнє» на біржових
торгах. Військовою прокуратурою
Київського гарнізону зазначена скарга
була скерована у військову прокуратуру
Львівського гарнізону (лист від
31.12.2010р.), яка 18.01.2011р. надала відповідь
на скаргу МПТВП «Ізограф» (Том 2, а.с.66-69).

В свою чергу, згідно частини четвертої
статті 319 ЦК України власність
зобов'язує, а відповідно до ст. 322 цього
Кодексу власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить.

Відтак, добросовісно здійснюючи
повноваження власника майна,
Міністерство оборони України, як
позивач, могло і повинно було дізнатись
про відчуження власного майна
внаслідок укладення спірного
правочину.

За таких обставин, суд вважає, що
Міністерству оборони України та
органам прокуратури з 2009р. було відомо
про описані в позовній заяві порушення,
допущені концерном «Військторгсервіс»
при реалізації нерухомого майна, в тому
числі, і спірної нежитлової будівлі.

Відповідно до частини третьої ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Поряд з тим, якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4,
5 ст. 267 ЦК України).

Однак, прокурором та позивачем не
обґрунтовано та не подано жодних
доказів того, що строк позовної
давності був пропущений з поважних
(об'єктивних) причин.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов
висновку що в задоволені позову слід
відмовити в зв'язку з пропуском
прокурором позовної давності.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено 07.11.2014
року

Суддя С.М. Гушилик