м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
розглянувши справу
за позовом приватного акціонерного
товариства "Сєвєродонецьке об'єднання
до дочірньої компанії "Газ
Україна" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
про визнання недійсним договору
поставки природного газу №06/11-48 від
Представники сторін:
від позивача: не з явився;
від відповідача: Іванов П.О. -
представник за довіреністю № 39/10 від
На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги приватного
акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання "Азот" до
дочірньої компанії "Газ Україна"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" про визнання
недійсним договору поставки
природного газу №06/11-48 від 28.01.11р.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 28.01.2011 року між
закритим акціонерним товариством
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" та
дочірньою компанією "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" укладено договір
поставки природного газу № 06/11-48,
відповідно до умов якого відповідач
зобов'язався поставити позивачу
імпортований природній газ, а позивач,
як покупець, зобов'язався прийняти і
оплатити природний газ.
Позивач звернувся до суду з вимогою про
визнання недійсним укладеного між
закритим акціонерним товариством
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" та
дочірньою компанією "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" договору поставки
природного газу № 06/11-48 від 28.01.2011 року,
оскільки договір не відповідає вимогам
статті 207 ГК України, а положення п.7.2
договору протиправно обмежують
відповідальність відповідача за
договором, тому вважає, що умови
договору визначені всупереч
положенням діючого законодавства.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 06.06.2014 року порушено провадження у
справі та призначено справу до
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 23.06.2014 року виправлено допущену в
ухвалі господарського суду міста Києва
від 06.06.2014 року описку.
01.07.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідач подав відзив на
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 15.07.2014 року розгляд справи
відкладено на 12.08.2014 року.
Розпорядженням заступника Голови
господарського суду м. Києва Ковтуна
С.А. від 12.08.2014 року розгляд справи №
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 12.08.2014 року (суддя Трофименко Т.Ю.)
призначено розгляд справи на 22.09.2014
Розпорядженням в.о. голови
господарського суду м. Києва Ковтуна
С.А. від 05.09.2014 року розгляд справи №
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 05.09.2014 року (суддя Мудрий С.М.)
прийняти справу до провадження.
В судове засідання 22.09.2014 року
представник позивача не з'явився, про
поважні причини неявки суд не
повідомив, хоча про час та дату
судового засідання повідомлений
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 22.09.2014 року у зв'язку з неявкою
представника позивача розгляд справи
відкладено на 07.10.2014 року.
В судове засідання 07.10.2014 року
представник позивача не
з'явився,вимоги ухвали суду від 06.06.2014
року не виконав, але 07.10.2014 року до
загального відділу діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи.
Представник відповідача заперечував
проти клопотання про відкладення
розгляду справи.
Суд відмовив у задоволенні клопотання
представника позивача про відкладення
розгляду справи, у зв'язку із його
необґрунтованістю, оскільки,
відповідно до п.п. 3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18,
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.
Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позовні вимоги
позивача не підлягають задоволенню.
Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
28.01.2011 року між дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
(постачальник) та закритим акціонерним
товариством "Сєвєродонецьке об'єднання
Азот" (покупець) укладено договір
поставки природного газу № 06/11-48,
відповідно до умов якого постачальник
зобов'язується поставити покупцеві
імпортований природній газ, а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
У відповідності до статуту приватного
акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (нова
редакція), затвердженого рішенням
річних загальних зборів акціонерів
приватного акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот"
(протокол №10 від 31.03.2014 року),
товариство перейменовано
(найменування товариства змінено) з
«закрите акціонерне товариство
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" на
«приватне акціонерне товариство
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот»
згідно вимог Закону України «Про
акціонерні товариства».
Згідно з абз.2 п..1.1 договору, газ, що
постачається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для власних потреб. Використання газу
покупцем для інших потреб не є
предметом цього договору.
Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
Позивач стверджує, що укладений
договір поставки природного газу №
06/11-48 від 28.01.2011 року не відповідає
вимогам статті 207 ГК України, положення
п.7.2 протиправно обмежують
відповідальність відповідача за
договором, а тому умови договору
поставки визначені всупереч положення
діючого законодавства.
Відповідно до п.7.2 договору, у разі
невиконання або несвоєчасного
виконання зобов'язань щодо обсягів
поставки газу за умови належного
виконання покупцем п.4.1 договору та
відсутності заборгованості за цим
договором, постачальник сплачує
покупцю штраф у розмірі 8% від вартості
газу, недопоставленого у відповідний
Положення цього пункту не
застосовуються у разі
припинення/обмеження газопостачання
відповідно до чинного законодавства та
умов цього договору, а також за
відсутності у постачальника
необхідних обсягів газу по незалежних
від нього причинах (зниження обсягу
поставок газу з боку Російської
В силу статті 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.
Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 Цивільного кодексу України).
Частиною 7 статті 179 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільного права може бути зокрема,
визнання правочину недійсним.
У відповідності до положень ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.
Згідно статті 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1
ст. 638 Цивільного кодексу України).
Аналогічні положення містяться і в
статті 180 Господарського кодексу
Зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, які
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Тож, господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.
Таким чином, сторони при укладенні
договору №06/11-48 поставки природного
газу від 28.01.2011 року досягли усіх
Відповідно до ч. 2 статті 207 ГК України
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що:
виключають або обмежують
відповідальність виробника продукції,
виконавця робіт (послуг) або взагалі не
покладають на зобов'язану сторону
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
Як вбачається з оспорюваного договору,
в ньому відсутні посилання на типову
Відповідно до п.21 інформаційного листа
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України» №
01-8/211 від 07.04.2008 р., ЦК України містить
загальні правила про недійсні
правочини - правочини, які не створюють
тих наслідків, на які вони направлені
(частина перша статті 216 ЦК України), при
цьому поділяє їх на два види: нікчемні
(частина друга статті 215 ЦК України) та
оспорювані (частина третя статті 215 ЦК
України), принципова відмінність між
якими полягає в тому, що нікчемний
правочин є недійсним в силу закону, а
оспорюваний стає недійсним внаслідок
прийняття судового рішення, яке має
зворотну силу у часі (стаття 236 ЦК
ГК України зазначеного поділу не
передбачає, а натомість у суперечності
із ЦК України фактично розглядає як
оспорювані (частина перша статті 207 ГК
України) всі ті зобов'язання, які
виникають з правочинів, які за ЦК
України є нікчемними. У частині другій
статті 207 ГК України вживається термін
"нікчемна умова", але визначення
відповідного поняття відсутнє. У
частині третій статті 207 ГК України
встановлюється, що виконання
господарського зобов'язання, визнаного
судом недійсним, припиняється з дня
набрання рішенням суду законної сили,
та передбачає можливість визнання
зобов'язання недійсним на майбутнє, що
також суперечить статті 236 ЦК України.
Таким чином, стаття 207 ГК України не
містить особливостей регулювання
господарських відносин, а містить
загальні правила про недійсність
господарських зобов'язань, які
суперечать ЦК України як за
термінологією, так і за змістом. Тому
стаття 207 ГК України відповідно до
абзацу першого частини другої статті 4
ЦК України, абзацу другого частини
першої статті 4 ГК України
застосовуватись не може.
Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, були дотримані
сторонами під час укладання договору
поставки природного газу № 06/11-48 від
28.01.2011 року укладеного між дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" та закритим акціонерним
товариством "Сєвєродонецьке об'єднання
Крім того, відповідно до статті 217 ЦК
України, недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.
З огляду на вищевикладене твердження
позивача про невідповідність умов
вищезазначеного договору вимогам
закону є безпідставними, тому, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним договору поставки
природного газу № 06/11-48 від 28.01.2011 року
укладеного дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" та закритим
акціонерним товариством
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот", а
вимоги позивача є необґрунтованими.
Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.
Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд
В позові відмовити повністю.
Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 11.11.2014 року.

Суддя
С.М.Мудрий