КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2014 р. Справа№ 911/3018/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Марченко Ю.А. - дов. №
07-14/1 від 24.07.2014р.

від відповідача: Зауткін С.С. - дов. № 80
від 02.09.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу
Фермерського господарства «Олена» на
рішення Господарського суду Київської
області від 08.09.2014р. (повний текст
підписано 11.09.2014р.)

у справі № 911/3018/14 (суддя Лопатін
А.В.)

за позовом Фермерського господарства
«Олена»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АМАКО Україна»

про визнання недійсним частини
договору

В судовому засіданні 05.11.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2013р. Фермерське господарство
«Олена» звернулось до Господарського
суду Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АМАКО Україна» про
визнання недійсним частини договору.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 08.09.2014р. у справі
№ 911/3018/14 у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Фермерського господарства «Олена»
29.09.2014р. передано на розгляд судді
Скрипці І.М., сформовано колегію суддів
у складі: головуючий суддя Скрипка І.М.,
судді Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.10.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 05.11.2014р.

У відзиві на апеляційну скаргу
представник відповідача заперечував
проти доводів позивача, викладених в
апеляційній скарзі, просив її
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

20.10.2014р. від представника позивача
надійшло клопотання про участь в
судових засіданнях в режимі
відеоконференції, проведення яких
просив забезпечити у Господарському
суді Кіровоградської області.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.10.2014р.
задоволено клопотання Фермерського
господарства «Олена» про участь в
судовому засіданні в режимі
відеоконференції, доручено
забезпечення проведення
відеоконференції Господарському суду
Кіровоградської області.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 04.11.2014р., у
зв'язку з перебуванням судді Шаптали
Є.Ю. у відпустці, сформовано колегію
суддів у складі: головуючий - суддя
Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А.,
Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.11.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження.

05.11.2014р. в Господарський суд
Кіровоградської області з'явився
представник позивача Марченко Ю.А.

Судове засідання у відповідності до ст.
74-1 ГПК України відбулось в режимі
відеоконференції.

Представник позивача підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, оскаржуване рішення
скасувати та прийняти нове про
задоволення позову.

Представник відповідача заперечував
проти доводів позивача, викладених в
апеляційній скарзі, просив її
відхилити, оскаржуване рішення
залишити без змін з підстав, викладених
у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
04.10.2013р. між Фермерським господарством
«Олена» (позивач, покупець за
договором) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «АМАКО Україна»
(відповідач, продавець за договором)
укладено договір № 8264/338959, відповідно
до п. 1.1. якого продавець поставляє, а
покупець приймає та зобов'язується
оплатити сільськогосподарське
обладнання, а саме: 1.1.1. мобільну
дизельну сушарку, модель S55/397F - 1 (одна)
одиниця, виробник: Mecmar (Італія), надалі
«товар», на умовах, визначених даним
договором.

Пунктом 2.1 договору сторони погодили,
що загальна вартість товару, з
урахуванням ПДВ, складає гривневий
еквівалент 120 000, 00 Євро, що підлягає
сплаті по курсу перерахунку*; з них
вартість товару, без ПДВ, складає
гривневий еквівалент 100 000, 00 Євро, сума
ПДВ складає гривневий еквівалент 20 000, 00
Євро.

*За умовами даного договору «Курс
перерахунку» - курс продажу (ASK курс)
Євро на момент закриття торгів на
міжбанківському ринку України на день,
що передує дню перерахування коштів по
даному договору.

Сторони погодили використовувати в
якості довідкової інформації про курс
продажу (ASK курс) Євро на момент
закриття торгів на міжбанківському
ринку України дані, опубліковані на
сайті http://mezhbank.org.ua.

В разі відсутності доступу на сайт
http://mezhbank.org.ua для отримання відомостей
про курс продажу (ASK курс) Євро на момент
закриття торгів на міжбанківському
ринку України, сторони будуть
використовувати відомості зазначені у
довідці наданої банківською установою,
в яких вони мають відповідні рахунки.
Сума фактично перерахованих платежів
не може бути нижчою за гривневий
еквівалент, зафіксований на дату
підписання договору та визначений в п.
2.2 договору.

Даний договір, згідно п. 10.1., набирає
чинності з моменту його підписання і
діє до повного виконання сторонами
умов дійсного договору.

Судом встановлено, а матеріалами
справи підтверджується, що договір №
8264/338959 від 04.10.2013р. підписаний
уповноваженими представниками та
скріплений печатками сторін (належним
чином завірена копія наявна в
матеріалах справи (а. с. 6-8).

Звертаючись до суду з даним позовом про
визнання частини договору №8264/338959 від
04.10.2013р. недійсною на підставі статей
203, 215 Цивільного кодексу України,
позивач посилався на те, що п. 2.1.
договору, відповідно до змісту якого
загальна вартість товару з урахуванням
ПДВ складає гривневий еквівалент 120 000,
00 євро, що підлягає сплаті по курсу
перерахунку - курс продажу (ASK курс) євро
на момент закриття торгів на
міжбанківському ринку України на день,
що передує дню перерахування коштів по
даному договору, не відповідає нормам
чинного законодавства.

Позивач вважає, що грошові
зобов'язання можуть бути виражені в
іноземній валюті лише у випадках, якщо
суб'єкти господарювання мають право
проводити розрахунки між собою в
іноземній валюті відповідно до чинного
законодавства, використання іноземної
валюти при здійсненні розрахунків на
території України забороняється, за
виключенням зовнішньоекономічних
контрактів.

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, для визнання оспорюваного
пункту договору недійсним позивач має
довести за допомогою належних засобів
доказування, що даний пункт договору
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Однак, як встановлено місцевим
господарським судом, позивач в
порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України
не довів за допомогою належних засобів
доказування наявність правових
підстав, з якими закон пов'язує
недійсність договору.

Відповідно до статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України за загальним правилом
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ним, та умови, які є
обов'язковим відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 180 Господарського кодексу
України визначено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. При укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини першої статті 638
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 189 Господарського
кодексу України ціна є істотною умовою
господарського договору. Ціна
зазначається в договорі у гривнях. Ціни
у зовнішньоекономічних договорах
(контрактах) можуть визначатися в
іноземній валюті за згодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного
кодексу України ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування.

Оскільки гривня, як грошова одиниця
України (національна валюта) є законним
платіжним засобом в Україні (стаття 3
Закону України від 05.04.2001р. N2346-III «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні»), то й ціна у договорі
зазначається у гривнях.

У той же час, при визначенні ціни у
договорі слід враховувати положення
частини другої статті 524 Цивільного
кодексу України про те, що сторони
можуть визначати грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Отже, сторонам надано право визначати
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті, що поряд із
застосуванням індексації суми
зобов'язання дає можливість учасникам
цивільного обороту уникнути впливу
інфляційних процесів на суму їхніх
грошових зобов'язань.

Статтею 691 Цивільного кодексу України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, або якщо вона
не встановлена у договорі і не може
бути визначена виходячи з його умов, -
за ціною, що визначається відповідно до
статі 632 цього Кодексу, а також вчинити
за свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 632 Цивільного
кодексу України, якщо ціна у договорі
не встановлена і не може бути визначена
виходячи з його умов, вона визначається
виходячи із звичайних цін, що склалися
на аналогічні товари, роботи або
послуги на момент укладення договору.

Виходячи з системного аналізу
зазначених законодавчих приписів,
норми щодо визначення ціни носять
диспозитивний характер, тобто, сторони
договору на власний розсуд
встановлюють ціну та/або порядок її
визначення.

Як вбачається зі змісту п. 2.1 договору, в
ньому чітко зазначено, що загальна
вартість товару, з урахуванням ПДВ,
складає гривневий еквівалент 120 000, 00
Євро, що підлягає сплаті по курсу
перерахунку.

З огляду на вказані вище обставини,
сторони за договором врегулювали та
досягнули згоди щодо порядку
визначення вартості товару.

Враховуючи, що спірним пунктом
договору сторони чітко визначили
вартість товару з використанням
еквіваленту ціни у національній валюті
України, що відповідає вимогам чинного
законодавства України, а також,
враховуючи принцип свободи договору,
встановлений статтею 627 Цивільного
кодексу України, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що вимоги
позивача про визнання недійсним п. 2.1.
договору № 8264/338959 від 04.10.2013р. є
необґрунтованими, належними та
допустимими доказами не доведені, а
тому є такими, що не підлягають
задоволенню.

Вищезазначена позиція викладена Вищим
господарським судом України в
постанові від 16.12.2010р. у справі № 17/717,
постанові від 28.05.2013р. у справі №
5011-30/16984-2012 та постанові від 19.02.2013р. у
справі № 5011-6/9364-2012.

Посилання апелянта на неврахування
судом постанови КМУ від 18.12.1998р. № 1998
«Про удосконалення порядку формування
цін», п. 1 якої визначено, що формування,
встановлення та застосування
суб'єктами підприємництва вільних цін
на території України здійснюється
виключно у національній грошовій
одиниці, а ст. 117 Конституції України
передбачено, що постанови і
розпорядження КМУ обов'язковими до
виконання, не заслуговують на увагу
виходячи з наступного.

Виробником товару, отриманого
фермерським господарством «Олена», є
іноземне підприємство Mecmar (Італія),
відповідно товар є імпортованим і
через це його вартість пов'язана саме з
Євро, а тому розділи 2 та 5 договору
визначають порядок здійснення
платежів у національній валюті України
-гривні з урахуванням коливання курсу
Євро.

Згідно ст. 4 Цивільного кодексу України
основним актом цивільного
законодавства України є Цивільний
кодекс України.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Цивільного
кодексу України актами цивільного
законодавства також є постанови
Кабінету Міністрів України. Якщо
постанова Кабінету Міністрів України
суперечить положенням цього Кодексу
або іншому закону, застосовуються
відповідні положення цього Кодексу або
іншого закону.

Оскільки приписи Постанови Кабінету
Міністрів України № 1998 від 18.12.1998р.
протирічать положенням Цивільного
кодексу України, слід керуватися саме
положеннями Цивільного кодексу
України.

Крім того, апелянт не врахував, що на
момент прийняття Постанови Кабінету
Міністрів України № 1998 від 18.12.1998р. євро
як валюти ще не існувало, тому
положення даної постанови і не повинні
братись до уваги.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Таким чином, застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
відповідає встановленим обставинам
справи, що свідчить про відсутність
підстав для скасування або зміни
оскаржуваного рішення від 08.09.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського
господарства «Олена» залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 08.09.2014р. у справі
№ 911/3018/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3018/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано
06.11.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
С.А. Гончаров

Р.І. Самсін