ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року Справа № 920/173/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого суддіМалетича
М.М.,суддів:Круглікової К.С.(доповідач),
Мамонтової О.М.розглянувши касаційну
скаргу Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "МРІЯ-3" на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014 у
справі№920/173/14 господарського суду
Сумської області за позовом до
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "МРІЯ-3"
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробничо-
комерційне підприємство"Нотехс"
простягнення 153 121,42 грн.

За участю представників сторін:

позивача: не з'явився,

відповідача: Цимбал Б.П.,

В С Т А Н О В И В:

Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "МРІЯ-3"
звернулося до господарського суду
Сумської області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційне
підприємство"Нотехс" про стягнення з
останнього частки у спільних витратах
на придбання газу у розмірі 153 121,42 грн.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 25.03.2014 позовні вимоги
задоволені частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача частку
у спільних витратах на придбання газу
у розмірі 90 775,50 грн. та судовий збір у
розмірі 1815,51 грн. В іншій частині позову
відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014 вказане
рішення місцевого господарського суду
скасовано, прийнято нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду,
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "МРІЯ-3"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
просить її скасувати та залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши наявні
матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки
обставин справи, вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню, постанова
апеляційного господарського суду -
скасуванню із залишенням в силі
рішення місцевого господарського суду
з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні
вимоги у сумі 90 775,50 грн., місцевий
господарський суд дійшов висновку, що
позивач не є власником квартир, він не
має повноважень щодо володіння,
розпорядження чи користування
квартирами будинку. Позивач є
об'єднанням співвласників
багатоквартирного будинку, що
керується у своїй діяльності, зокрема,
Законом України "Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку". Замовником (забудовником) та
генпідрядником об'єкта будівництва -
будинку є відповідач, тому саме
відповідач має повноваження (права) та
обов'язки власника, він зобов'язаний
утримувати майно (квартири), які не
передані у власність власникам
облігацій (інвесторам), незважаючи на
те, що державна реєстрація права
власності здійснена не була. Також
судом враховано сплачені відповідачем
позивачеві кошти за газ в сумі 8500,00 грн.,
яка підтверджена належними доказами
(платіжними дорученнями № 1565 від 25.10.2010
року та № 124 від 27.01.2011 року), а відтак,
частка відповідача в загальному обсязі
спільних витрат у будинку становить 90
775,50 грн. за мінусом витрат понесених з
опалення та гарячого водопостачання 56
квартир, які на той час були передані в
користування фізичним та юридичним
особам, згідно з угодами про
інвестування в будівництво житла. В
інший частині позову відмовлено у
зв'язку з необґрунтованістю вимог
позивача.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, апеляційний суд виходив з того,
що місцевий суд дійшов помилкового
висновку про те, що саме відповідач має
повноваження (права) та обов'язки
власника, тому він зобов'язаний
утримувати майно (квартири), які не
передані у власність власникам
облігацій (інвесторам), оскільки
апеляційний суд вважав, що на момент
державної реєстрації ОСББ власники
квартир не заперечували факт, що саме
вони є власниками цих квартир, згідно з
укладеними угодами про інвестування
житла. Апеляційний суд взяв до уваги
договір №149 від 01.10.2010 про надання
послуг з утримання будинку та
прибудинкової території, який був
укладений між позивачем та
відповідачем, вказавши, що метою
зазначеного договору є забезпечення
кваліфікаційного, якісного,
гарантованого обслуговування та
ремонту житла, його технічного
обладнання, надання
житлово-комунальних послуг, дотримання
санітарного стану прибудинкової
території для створення мешканням
будинку належних умов проживання,
тобто, витрати позивача на газ для
опалення будинку та гарячого
водопостачання входять до щомісячної
оплати за надані послуги по договору.
Крім того, суд апеляційної інстанції
зазначив, що відповідачу належать 23
квартири, а отже, стягнення коштів за
придбання природного газу для опалення
всього будинку за період з 01.01.2011 року
по 01.03.2011 року є неправомірним. При
цьому не взято до уваги надані
позивачем акти передачі-приймання
природного газу, оскільки вони не
містять підписів та печаток з боку
постачальника ДК "Газ України".

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, а
висновки суду апеляційної інстанції
вважає помилковими з огляду на
наступне.

Місцевим господарським судом вірно
було встановлено, що відповідач
збудував житловий будинок № 3/1 по вул.
Харківській у м. Суми за рахунок коштів
фізичних осіб, залучених за угодами про
інвестування в будівництво житла. За
такими угодами фізичні особи-інвестори
придбали емітовані відповідачем
облігації, які давали їх власникам
право на отримання визначеної угодою
нерухомості в будинку після погашення
емітентом (відповідачем) облігацій.

11.08.2010 року було прийнято рішення про
створення Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "МРІЯ-3"
(протокол № 1 зборів мешканців буд № 3/1
по вул. Харківській у м. Суми) і 12.08.2010
року здійснено державну реєстрацію
цього Об'єднання, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
юридичної особи Серії АО1 № 184535, а також
Статутом Об'єднання (позивача).

Також встановлено, що позивач не є
власником квартир, не має повноважень
щодо володіння, розпорядження чи
користування квартирами, він є
об'єднанням співвласників
багатоквартирного будинку, що
керується у своїй діяльності, зокрема,
Законом України "Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку".

Місцевим судом також було встановлено,
що згідно з частиною другою статті 20
Закону України "Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку", частка в загальному обсязі
обов'язкових платежів на утримання і
ремонт загального майна та в інших
спільних витратах у багатоквартирному
будинку встановлюється пропорційно до
загальної площі приміщень, що
перебувають у користуванні фізичних
або юридичних осіб.

Замовником (забудовником) та
генпідрядником об'єкта будівництва -
будинку є відповідач.

Згідно зі статтею 331 ЦК України, право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Місцевим господарським судом також
було встановлено, що перша та друга
секції будинку прийняті до
експлуатації у січні 2009 року, а третя
секція - у грудні 2010 року, тобто, будинок
в цілому був прийнятий до експлуатації
у грудні 2010 року.

Виготовлений (створений) будинок
відповідачем, який не здійснював
державної реєстрації права власності
після прийняття до експлуатації
будинку, оскільки виготовлення
(створення) будинку здійснив за рахунок
залучених коштів юридичних та фізичних
осіб шляхом випуску облігацій і
зобов'язаний, згідно з пунктами 4.1.1 та
4.1.10 угод про інвестування в
будівництво житла, збудувати і
передати у власність власнику
облігацій об'єкт (окреме житлове
приміщення-квартиру) будинку за актом
прийому-передачі об'єкту інвестування
(квартири) у власність власнику
облігацій.

Таким чином, до передачі об'єкта
(квартири) за актом прийому-передачі у
власність власнику облігацій
відповідач, який створив нерухоме
майно (будинок), прийняте до
експлуатації, має повноваження (права)
та обов'язки власника, зокрема,
зобов'язаний утримувати (ст. ст. 319, 322 ЦК
України) майно (квартири), які не
передано у власність власникам
облігацій (інвесторам), незважаючи на
те, що державна реєстрація права
власності здійснена не була. До
повноважень власника нерухомого майна
(об'єктів-квартир тощо), які має
відповідач до передачі об'єкта у
власність власнику облігацій,
належать, зокрема, повноваження щодо
володіння, розпорядження та
користування ним, а відтак і витрати,
пов'язані з експлуатацією об'єкту, до
передачі його у власність власнику
облігацій має нести відповідач
пропорційно до загальної площі
приміщень, які ще не передані ним
власникам облігацій за актами
прийому-передачі об'єкту.

Вищевикладене підтверджується,
зокрема, пунктом 4.2.3 угод про
інвестування в будівництво житла, з
якого вбачається, що лише після
отримання об'єкту у власність власник
облігацій зобов'язаний самостійно
нести всі витрати, пов'язані з
експлуатацією об'єкту.

З матеріалів справи також вбачається,
що всього в прийнятому до експлуатації
будинку 155 квартир (секції 1, 2 - 93
квартири та секція 3 - 62 квартири)
загальною площею 13573,91 кв.м. (секції 1, 2 -
9369,06 кв.м., секція 3 - 4204,85 кв.м.).

153 121,42 грн. - це загальна сума спільних
витрат у будинку на постачання
природного газу для опалення та
гарячого водопостачання, відповідно до
укладеного договору №06/10-3111/ТЕ-29 від
27.10.2010 року і, згідно з вимогами частини
другої статті 20 Закону України "Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку", частка в
загальному обсязі цих спірних витрат
має встановлюватися пропорційно до
загальної площі приміщень, що
перебувають у користуванні фізичних
або юридичних осіб.

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції були досліджені надані
позивачем копії 57 актів
прийому-передачі квартир, які свідчать
про те, що користувачі 56 квартир мають
нести спільні витрати по придбанню
газу для опалення та гарячого
водопостачання для будинку
пропорційно до загальної площі
приміщень, що перебувають у їхньому
користуванні та пропорційно періоду
користування в межах періоду
постачання газу (з 01.01.2011 року по 31.03.2011
року). Користувач квартири АДРЕСА_1
будинку, ОСОБА_5, якому квартира
передана відповідачем у власність лише
11.04.2011 року, тобто, за межами періоду
постачання газу будинку на загальну
суму 153121,42 грн. (після 31.03.2011 року), не
повинен брати участь у спільних
витратах з придбання газу для будинку
за період з 01.01.2011 року по 31.03.2011 року.

З огляду на вищевикладене, місцевий суд
зробив обґрунтований висновок, що
користувачі 56 квартир мають нести
витрати у придбанні газу для будинку в
період з 01.01.2011 року по 31.03.2011 року у
сумі 53845,92 грн., а відтак частка
відповідача в загальному обсязі
спільних витрат у будинку становить 99
275,50 грн.

Оскільки відповідачем були надані
докази сплати позивачеві за газ 8500,00
грн., місцевий господарський суд
прийшов до обґрунтованого висновку, що
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає сума коштів у
розмірі 90 775,50 грн.

Скасовуючи рішення місцевого суду, суд
апеляційної інстанції помилково
вважав, що норми ч.1 ст. 331 ЦК України
стосовно того, що право власності на
новостворену річ виникає у особи, яка
цю річ створила, не поширюються на
правовідносини, які виникли при
створенні будинку між емітентом
(відповідачем) та його інвесторами, а
натомість такі відносини мають ознаки
відносин будівельного підряду зі
спеціально визначеним суб'єктом
набуття права власності.

В силу положень ч.1 та ч.2 ст.331 ЦК України
право власності на приміщення у
збудованому будинку виникло у
відповідача з моменту введення будинку
в експлуатацію (1,2 секція - в грудні 2008 , 3
секція - в грудні 2010), а згідно з умовами
угод про інвестування в будівництво
житла, приміщення були передані у
власність власникам облігацій під час
погашення облігацій.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що місцевий
господарський суд обґрунтовано
задовольнив позовні вимоги частково в
сумі 90 775,50 грн., врахувавши сплачені
відповідачем 8500 грн., оскільки ним
правильно було встановлено, що витрати
на придбання газу для будинку в період
з 01.01.2011 року по 31.03.2011 року були
спільними витратами.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 1117 ГПК України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Приймаючи до уваги норми чинного
законодавства та встановлені під час
здійснення судового провадження
фактичні обставини справи, колегія
суддів вважає, що суд апеляційної
інстанції, здійснивши переоцінку
доказів, наданих суду першої інстанції,
зробив помилковий висновок, що
відповідач не повинен утримувати
будинок до передачі квартир у
власність власникам облігацій, а
витрати позивача на газ для опалення
будинку та гарячого водопостачання
входять до щомісячної оплати за надані
послуги, тому постанова апеляційного
господарського суду підлягає
скасуванню. Оскільки рішення суду
першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне залишити його в
силі.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку "МРІЯ-3" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014 у
справі № 920/173/14 скасувати. Рішення
господарського суду Сумської області
від 25.03.2014 залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційне
підприємство"Нотехс" на користь
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "МРІЯ-3"
витрати по сплаті судового збору при
поданні касаційної скарги в сумі 913,50
грн.

Доручити господарському суду Сумської
області видати наказ.

ГоловуючийМ. Малетич Судді:К.
Круглікова О. Мамонтова