ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року Справа № 910/24586/13
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Дерепи В.І. - головуючого, Грека Б.М.,
Кривди Д.С. (доповідача),за участю
представників від:позивачаКоваль В.Б.,
представник,відповідачане з'явились
(про час та місце судового засідання
повідомлені належним
чином),прокуратуриКлюге Л.М., прокурор
відділу ГП України, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуЗаступника прокурора
міста Києва на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
10.09.2014у справі№ 910/24586/13 Господарського
суду міста Києваза позовомДержавного
підприємства
"Спецагролізинг"доТовариства з
обмеженою відповідальністю
"ДПЗКУ-МТС",за участюПрокурора міста
Києва,простягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Спецагролізинг"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПЗКУ-МТС"
заборгованості за лізинговими
платежами в розмірі 37524000грн,
заборгованості зі сплати комісійної
винагороди у розмірі 383939,95грн, пені у
розмірі 1120587,33грн, 3% річних у розмірі
951511,40грн та інфляційні у розмірі
335223,60грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 25.02.2014 (суддя Ярмак О.М.) позов
задоволено частково; стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПЗКУ-МТС" на користь
Державного підприємства
"Спецагролізинг" 73939,95грн
заборгованості по сплаті комісійної
винагороди, 1028732,30грн пені, 951199,72грн 3%
річних, 46077,44грн судового збору; в решті
позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 (судді
Майданевич А.Г. - головуючий, Лобань О.І.,
Федорчук Р.В.) рішення Господарського
суду міста Києва від 25.02.2014 у справі
№924586/13 змінено і викладено резолютивну
частину в новій редакції; позов
задоволено частково; стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПЗКУ-МТС" на
користь Державного підприємства
"Спецагролізинг" 73939,95грн
заборгованості по сплаті комісійної
винагороди, 1028732,30грн пені, 951199,72грн 3%
річних, 39328,15грн судового збору;
провадження в частині стягнення 250000грн
заборгованості по сплаті комісійної
винагороди припинено; в іншій частині
позову відмовлено.

Рішення суду змінено з посиланням на
те, що по суті справу вирішено вірно,
але в резолютивній частині рішення суд
першої інстанції не зазначив щодо
припинення згідно п.11 ст.80 ГПК України
провадження у справі в частині
стягнення 250000грн заборгованості по
сплаті комісійної винагороди.

Не погоджуючись з рішенням та
постановою в частині відмови у
стягненні заборгованості зі сплати
лізингових платежів у сумі 37524000грн,
Заступник прокурора міста Києва
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить рішення та постанову в
зазначеній частині скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов в цій
частині задовольнити. Скаргу
мотивовано доводами про порушення
судами норм матеріального та
процесуального права. Прокурор в
скарзі посилається на неправильне
застосування до спірних правовідносин
вимог ст.ст.526, 626, 627, 629 Цивільного
кодексу України, ст.193 Господарського
кодексу України, ст.11 Закону України
"Про фінансовий лізинг".

У відзиві на касаційну скаргу
відповідач спростовує її доводи і
просить постанову залишити без змін, а
скаргу - без задоволення.

Відводів складу суду не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши наявні матеріали справи та
доводи, викладені у касаційній скарзі,
заслухавши пояснення представника
позивача та прокурора, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановили суди попередніх
інстанцій, 18.04.2011 ДП "Спецагролізинг"
(лізингодавець) та Державним
підприємством "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" (лізингоодержувач) укладено
договір фінансового лізингу №86, за
умовами якого лізингодавець передав
лізингоодержувачу у користування на
визначений договором строк предмет
лізингу, визначений у додатку №2
(специфікація предмета лізингу) і який
набувається лізингодавцем у власність,
а лізингоодержувач сплачує за це
лізингові платежі на умовах договору.

Специфікацією майна (додаток №2)
визначено, що предметом лізингу є
продукція: комбайн зернозбиральний
КЗС-812СХ повнокомплектний у кількості
120 штук.

09.06.2011 між ДП "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" (лізингоодержувач), ТОВ
"ДПЗКУ-МТС" (новий лізингоодержувач) та
ДП "Спецагролізинг" (лізингодавець)
укладено договір заміни сторони у
зобов'язанні №14, відповідно до якого
лізингоодержувач на безоплатній
основі передав у повному обсязі, а
новий лізингоодержувач прийняв усі
права та обов'язки лізингоодержувача,
що виникли у нього на підставі договору
фінансового лізингу №86, укладеного між
лізингоодержувачем та лізингодавцем
18.04.2011.

Згідно з п.2.1 договору №86 термін
користування лізингоодержувачем
предметом лізингу (строк лізингу)
встановлюється до 31.12.2017 з моменту
підписання сторонами акта
приймання-передачі предмета лізингу
при умові належної сплати
лізингоодержувачем лізингових
платежів за користування предметом
лізингу, відповідно до умов цього
договору.

На виконання умов договору ТОВ
"ДПЗКУ-МТС" сплатило авансовий платіж
за рахунком №2 від 10.06.2011 по договору
№14 від 09.06.2011 у розмірі 5988000грн, що
підтверджується банківською випискою
від 23.06.2011 , копія якої долучена до
матеріалів справи.

За актом приймання-передачі продукції
до договору фінансового лізингу №86 від
18.11.2011 року лізингодавець передав у
лізинг лізингоодержувачу на підставі
договору фінансового лізингу №86 від
18.04.2011 та договору заміни сторони у
зобов'язанні №14 від 09.06.2011, а
лізингоодержувач прийняв майно -
предмет лізингу згідно специфікації
(додаток №2 до договору фінансового
лізингу №86 від 18.04.2011).

Відповідно до п.4.1 договору розміри
лізингових платежів, їх складових
частин встановлюються графіком, за
винятком витрат лізингодавця,
визначених в п.4.1.3 цього договору, які є
складовою частиною лізингових
платежів, та розмір яких визначається
на підставі виставлених
лізингоодержувачем рахунків та не
враховується графіком. З моменту
підписання акта лізингоодержувач за
користування майном сплачує
лізингодавцю згідно графіку та
виставлених рахунків чергові
лізингові платежі, що включають:
винагороду (комісію) лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; платежі по
відшкодуванню (компенсації) частини
вартості майна; витрати лізингодавця,
що пов'язані з виконанням договору
лізингу, а саме послуги забезпечення GPS
обладнання, визначені у додатку № 3 до
договору.

Загальна вартість майна (предмета
лізингу) на момент укладення договору
складає 119760000грн (п. 4.2 договору).

Згідно з п.4.3 договору винагорода
(комісія) лізингодавцю за майно, що
передається на умовах фінансового
лізингу становить 5% річних
невідшкодованої вартості предмета
лізингу.

Відповідно до п. 4.13 договору датою
виконання будь-якого платежу за
договором вважається дата фактичного
надходження грошових коштів на рахунок
лізингодавця. Лізингові платежі та/або
інші витрати лізингодавця, пов'язані з
виконанням цього договору, що
підлягають відшкодуванню
лізингоодержувачем, перераховані
лізингоодержувачем несвоєчасно або не
в повному обсязі, тягнуть за собою
накладення штрафних санкцій,
передбачених розділом 11 даного
договору. При цьому лізингоодержувач
зобов'язаний сплатити суму штрафних
санкцій на користь лізингодавця.

Листом від 27.11.2013 №130-596/2013
лізингоодержувач звертався до
лізингодавця з проханням розглянути
пропозицію достроково розірвати
договір за згодою сторін у зв'язку з
тим, що ТОВ "ДПЗКУ МТС" знаходиться у
такому фінансовому стані, при якому
продовження користування предметом
лізингу є економічно недоцільним та
запропонував погодити дату розірвання
договору. Даний лист отримано
позивачем 28.11.2013.

Позивач, посилаючись на систематичну
несплату відповідачем лізингових
платежів, 27.11.2013 звернувся до
відповідача із вимогою №165 про
повернення предмета лізингу по
договору №86 від 18.04.2011 у строк до
06.12.2013. Вказана вимога отримана
відповідачем 28.11.2013.

За таких обставин позивач у грудні 2013
року звернувся до суду з позовом у
даній справі про стягнення з ТОВ
"ДПЗКУ-МТС" 37524000грн заборгованості по
сплаті лізингових платежів, 383939,95грн
комісійної винагороди по договору
фінансового лізингу №86 від 18.04.2011,
1120587,33грн пені, 951511,40грн 3% річних та
335223,60грн інфляційних втрат.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
частково задовольняючи позовні вимоги,
вказав на їх обґрунтованість в частині
стягнення з відповідача 73939,95грн
заборгованості по сплаті комісійної
винагороди, 1028732,30грн пені, 951199,72грн 3%
річних.

При цьому відмовляючи у задоволенні
позову в частині стягнення з
відповідача такої складової частини
лізингового платежу, як відшкодування
вартості предмета лізингу, суди
виходили з того, що право власності на
предмет лізингу від позивача до
відповідача не перейшло.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Відповідно до ст.806 Цивільного кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом,
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж та положення про
договір поставки, якщо інше не
встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у ст.1 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу
поєднує в собі, зокрема, елементи
договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно з ст.16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом та інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.

Як встановлено судами, умовами розділу
4 договору фінансового лізингу сторони
визначили лізингові платежі та порядок
їх сплати згідно з графіком платежів
(додаток №1 до договору), яким
встановлено дату оплати першого та
періодичних платежів, суму лізингового
платежу у національній валюті України
(гривнях) щодо кожної дати платежу та
його складову частину - суму
відшкодування вартості предмета
лізингу.

Згідно зі ст.697 Цивільного кодексу
України договором може бути
встановлено, що право власності на
переданий покупцеві товар
зберігається за продавцем до оплати
товару або настання інших обставин.

Частиною 2 ст.653 Цивільного кодексу
України передбачено, що у разі зміни
договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. А
згідно із ч.4 ст.653 ЦК України сторони не
мають права вимагати повернення того,
що було виконане ними за зобов'язанням
до моменту зміни або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відтак, наслідком розірвання договору
є відсутність у позивача обов'язку
надати предмет лізингу у майбутньому у
власність відповідача і, відповідно,
відсутність права вимагати його
оплати.

Відповідна правова позиція наведена у
постановах Верховного Суду України від
29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012 та від 01.10.2013 у
справі №11/5005/2290/2012, які в силу положень
ст.11128 Господарського процесуального
кодексу України є обов'язковими для
всіх судів України.

Згідно з п.17.2 договору право власності
на предмет лізингу переходить від
лізингодавця до лізингоодержувача по
акту приймання-передачі майна у
власність, який підписується сторонами
не пізніше 10 робочих днів з моменту
здійснення останнього лізингового
платежу згідно графіку, інших витрат,
пов'язаних з виконанням цього договору,
при обов'язковій умові сплати в повному
обсязі всіх лізингових платежів за
договором, сплати штрафних санкцій та
відшкодування збитків.

Прокурор в касаційній скарзі
посилається на те, що предмет лізингу
ДП "Спецагролізинг" не повернуто.

Як встановили суди попередніх
інстанцій, відповідач неодноразово
листами №130-604/2013 від 04.12.2013, №130юр-1000/2013
від 10.12.2013 звертався до позивача з
проханням визначити місце повернення
предмета лізингу. Однак, позивач
предмет лізингу (комбайни
зернозбиральні КЗС-812СХ
повнокомплектні у кількості 120 штук) не
прийняв попри намагання його повернути
лізингоодержувачем на вимогу
лізингодавця, що підтвердили
представники сторін у своїх поясненнях
в судовому засіданні апеляційної
інстанції.

Враховуючи викладене вище, а також те,
що право власності на предмет лізингу
від ДП "Спецагролізинг" до ТОВ
"ДПЗКУ-МТС" не перейшло, суди дійшли
обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для стягнення з
відповідача такої складової частини
лізингового платежу, як відшкодування
вартості цього майна, яке залишилося у
власності позивача.

Що ж до вимог про стягнення
заборгованості зі сплати комісійної
винагороди, то колегія погоджується з
висновком судів про наявність правових
та фактичних підстав для їх
задоволення, оскільки умовами п.4.1
договору та графіком сплати лізингових
платежів визначено, що до складу цих
платежів входить винагорода (комісія)
лізингодавця за отримане у лізинг
майно. Заборгованість, як встановили
суди, становить 73939,95грн (з урахуванням
часткової сплати).

Також суди на підставі п.11.1 договору, з
урахуванням позовної давності та вимог
п.6 ст.232 ГК України, задовольнили
позовні вимоги щодо стягнення пені за
прострочення виконання зобов'язання
щодо сплати лізингових платежів,
стягнувши її у розмірі 1028732,30грн в межах
розрахунку, поданого позивачем в
уточнюючих поясненнях по справі від
25.02.2014.

Що стосується заявлених на підставі
ст.625 Цивільного кодексу України вимог
про стягнення 951511,40грн 3% річних та
335223,60грн інфляційних втрат, місцевий
господарський суд, здійснивши
перевірку правильності розрахунку, з
урахуванням від'ємного індексу
інфляції за спірних період,
задовольнив позовні вимоги лише в
частині стягнення 3% річних.
Апеляційний господарський суд
погодився з місцевим господарським
судом, додаткового обґрунтувавши його
висновок.

В частині задоволення позовних вимог
про стягнення заборгованості зі сплати
комісійної винагороди, пені, 3% річних
та в частині відмови у стягненні
інфляційних нарахувань рішення
господарських судів не оскаржуються.

Відповідно до ст.1117 ГПК України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, з урахуванням меж
перегляду справи в касаційній
інстанції, колегія суддів визнає, що
апеляційним господарським судом
правильно застосовані норми
матеріального і процесуального права,
тому підстави для скасування
переглянутої постанови апеляційної
інстанції та задоволення касаційної
скарги відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заступника прокурора
міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 у справі
№910/24586/13 залишити без змін.

Головуючий
В.Дерепа

Судді
Б.Грек

Д.Кривда