ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2014 р.
Справа № 914/2960/14

За позовом: Публічного акціонерного
товариства «Укргазвидобування», м.
Київ

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства «Ірокс», м.
Львів

про стягнення 159 599 грн. 66 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: Ільницький І.Й. (
довіреність №2-426д від 10.04.2014р.)

від відповідача: Кутянський А.Г. (
довіреність №689 від 29.08.2014р.).

Публічне акціонерне товариство
«Укргазвидобування», м. Київ
звернулося до Господарського суду
Львівської області з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Ірокс», м. Львів про стягнення 159 599 грн.
66 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 20.08.2014р.
призначив розгляд справи на 01.09.2014 р.
Розгляд справи відкладався з підстав,
викладених в ухвалах суду, в судових
засіданнях оголошувалась перерва.

Представникам роз'яснено права та
обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

В судових засіданнях представник
позивача позов підтримав, просив
задоволити. З приводу заявленого
позову пояснив, що позивач поставив
відповідачу товар на загальну суму 146 173
грн. 18 коп., який останнім не оплачено. У
зв'язку з цим відповідачу було
надіслано вимогу про оплату, яка
залишена без розгляду та задоволення.
Враховуючи наведене, просив стягнути з
відповідача вартість поставленого та
неоплаченого товару на суму 146 173 грн. 18
коп., а також, у зв'язку з несплатою
вартості товару, інфляційні втрати в
сумі 12 128 грн. 94 коп. та 3% річних в сумі 1
297 грн. 54 коп.

В судових засіданнях представник
відповідача проти позову заперечив,
просив відмовити у зв'язку із пропуском
позовної давності.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне.

Публічним акціонерним товариством
«Укргазвидобування» з 21 грудня 2000 р. по
29 грудня 2001 р. було поставлено
Приватному акціонерному товариству
«Ірокс» згідно накладної №2083 від 21.12.2000
р. на суму 2 573 грн. 60 коп. та довіреності
ЯГЗ №615236 від 18.12.2000 р., накладної №2213
від 04.01.2001 р. на суму 67 379 грн. 53 коп. та
довіреності ЯГЗ №615247 від 03.01.2001 р.,
накладної №2461 від 29.02.2001 р. на суму 3 553
грн. 85 коп. та довіреності ЯГЗ №615272 від
22.02.2001 р., накладної №2505 від 05.03.2001 р. на
суму 1 872 грн. 00 коп. та довіреність ЯГЗ
№615274 від 05.03.2001 р., накладної №17 від
28.03.2001 р. на суму 5 332 грн. 22 коп. та
довіреності ЯГЗ №615290 від 21.03.2001 р.,
накладної №69 від 31.03.2001 р. на суму 13 951
грн. 28 коп., накладної №180 від 25.04.2001 р. на
суму 2 124 грн. 02 коп., накладної №184 від
25.04.2001 р. на суму 1 173 грн. 60 коп.,
накладної №182 від 25.04.2001 р. на суму 2 027
грн. 23 коп., накладної №212 від 28.04.2001 р. на
суму 500 грн. 42 коп. та довіреності ЯГП
№022414 від 24.04.2001 р., накладної №220 від
30.04.2001 р. на суму 5 441 грн. 15 коп. та
довіреності ЯГП №022417 від 24.04.2001 р.,
накладної №221 від 30.04.2001 р. на суму 4 943
грн. 03 коп. та довіреності ЯГП №022413 від
23.04.2001 р., накладної №222 від 30.04.2001 р. на
суму 975 грн. 70 коп. та довіреності ЯГП
№022419 від 28.04.2001 р., накладної №302 від
16.05.2001 р. на суму 1 200 грн. 00 коп. та
довіреності ЯГЗ №615297 від 27.03.2001 р.,
накладної №389 від 30.05.2001 р. на суму 8 443
грн. 20 коп. та довіреності ЯГП №022436 від
23.05.2001 р., накладної №419 від 30.05.2001 р. на
суму 4 885 грн. 69 коп. та довіреності ЯГП
№022437 від 23.05.2001 р., накладної №1112 від
09.09.2001 р. на суму 7 582 грн. 75 коп. та
довіреності ЯГН №577977 від 29.08.2001 р.,
накладної №1369 від 09.11.2001 р. на суму 2 358
грн. 90 коп. та довіреності ЯДД №761090 від
05.11.2001 р., накладної №1539 від 29.11.2001 р. на
суму 8 425 грн. 44 коп. та довіреності ЯДД
№761112 від 19.11.2001 р., накладної №1540 від
29.12.2001 р. на суму 1 429 грн. 57 коп. та
довіреності ЯДД №761113 від 19.11.2001 р. товар
на загальну суму 146 173 грн. 18 коп.

07.03.2014 р. позивач надіслав відповідачу
за вих. №2-03-523-2 від 07.03.2014 р. вимогу про
оплату в семиденний строк
заборгованості за поставлений товар
згідно вищевказаних накладних в
розмірі 146 173 грн. 18коп. Відповідач
вимогу залишив без розгляду та
задоволення.

18.08.2014 р. позивач звернувся до
Господарського суду Львівської
області із позовом про стягнення з
відповідача заборгованості за
поставлений товар в розмірі 146 173 грн. 18
коп., а також, у зв'язку з несплатою
вартості товару, стягнення інфляційних
втрат в сумі 12 128 грн. 94 коп. та 3% річних в
сумі 1 297 грн. 54 коп.

Враховуючи те, що товар був поставлений
позивачем відповідачу у 2000-2001 роках, до
даних правовідносин слід
застосовувати положення діючого на той
момент Цивільного кодексу УРСР.

1 січня 2004 року набрав чинності новий
Цивільний кодекс України. Відповідно
до п. 4. Прикінцевих та перехідних
положень нового Цивільного кодексу
України, цей кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 154 ЦК України УРСР, коли
сторони домовились укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому обумовленої
форми, хоч би за законом для даного виду
договорів ця форма і не потребувалась.

Якщо згідно з законом або угодою сторін
договір повинен бути укладений в
письмовій формі, він може бути
укладений як шляхом складання одного
документа, підписаного сторонами, так і
шляхом обміну листами, телеграмами,
телефонограмами та ін., підписаними
стороною, яка їх надсилає.

В передбачених законом випадках
договір може бути укладений шляхом
прийняття до виконання замовлення.

Відповідно до укладеного договору
(домовленостей, які досягнуті
сторонами), позивач здійснив поставку
відповідачу товару, що підтверджується
належним чином оформленими накладними
та довіреностями. Таким чином, позивач
вчинив дії щодо передачі товару та
передав такий, а відповідач прийняв
товар, підтвердивши прийняття підписом
уповноваженої особи на накладній та
передачею довіреності на отримання
матеріальних цінностей.

Положеннями ст.ст. 161, 162 ЦК УРСР було
встановлено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином і у
встановлений строк, відповідно до
вимог закону, договору, а при
відсутності таких вказівок -
відповідно до вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання і одностороння
зміна умов договору не допускається, за
винятком випадків, передбачених
законом.

Відповідно до ст. 224 УРСР, за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 165 ЦК УРСР, якщо строк
виконання зобов'язання не встановлений
або визначений моментом витребування,
кредитор вправі вимагати виконання, а
боржник вправі провести виконання в
будь-який час. Боржник повинен виконати
таке зобов'язання в семиденний строк з
дня пред'явлення вимоги кредитором,
якщо обов'язок негайного виконання не
випливає із закону, договору або із
змісту зобов'язання.

Відповідно до ст. 171 ЦК УРСР, взаємні
зобов'язання за договором повинні
виконуватися одночасно, якщо з закону,
договору або змісту зобов'язання не
випливає інше.

Аналогічна норма щодо одночасного
зустрічного виконання зобов'язань
міститься також в Цивільному кодексі
Україні, а також кодекс доповнено новим
правилом, за яким покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати товару
(ст. 692 ЦК України).

Таким чином, обов'язок по оплаті
поставленого згідно накладних товару
виникає у відповідача безпосередньо із
самого факту поставки.

Як зазначено у п. 1.7. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2014 р. №14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу.

Відповідно до 71 ЦК УРСР, загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.

За приписами ст. 76 ЦК УРСР, перебіг
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Як встановлено судом, позивач передав
відповідачу зазначений у накладних
товар в 2000-2001 роках. Тобто, трирічний
строк для звернення до суду з позовом
про стягнення вартості поставленого
товару згідно накладних закінчився у
2004 році, за винятком поставки згідно
накладної №2083 від 21.12.2000 р., строк
позовної давності по якій закінчився
22.12.2003 р.

Згідно п. 6. Прикінцевих та перехідних
положень нового Цивільного кодексу
України правила Цивільного кодексу
України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Відповідно до 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленої до винесення ним рішення.

Відповідач 15.09.2014 р. через канцелярію
суду подав заяву (вх.№39916/14) про
застосування наслідків пропуску
позивачем позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено,
що якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Як зазначалося вище, трирічний строк
для звернення до суду з позовом про
стягнення вартості поставленого у
2000-2001 роках товару згідно накладних
закінчився у 2004 році, за винятком
поставки згідно накладної №2083 від
21.12.2000 р., строк позовної давності по
якій закінчився 22.12.2003 р. Позивач
звернувся із позовом про стягнення
заборгованості за поставлений у 2000-2001
роках товар згідно накладних лише
18.08.2014 р.

Оскільки позивача не було наведено
поважних причин пропуску позовної
давності, відповідачем заявлено про
застосування позовної давності, суд
прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог у зв'язку з
пропущенням строку позовної давності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи наведене, позовні вимоги є
безпідставними та до задоволення не
підлягають.

Оскільки спір виник з вини позивача, то
судові витрати по розгляду справи
необхідно покласти на позивача
відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
256, 257, 267 ЦК України, п. 6. Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України та
ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85 ГПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

В судовому засіданні 20.10.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено та
підписано 27.10.2014 р.

Суддя
Мазовіта А.Б.