ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року Справа № 925/440/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Грейц
К.В.,суддів:Бакуліної С.В., Глос О.І. -
доповідача,розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014у
справі№925/440/14 господарського суду
Черкаської областіза
позовомПриватного акціонерного
товариства "Страхова група
"ТАС"дофізичної особи-підприємця
ОСОБА_4простягнення 250 000 грн.,

у судовому засіданні взяли участь
представники:

від позивача: Ігнатенко Н.В. - дов.
№ГО-13/230 від 20.11.13;

від відповідача: ОСОБА_6 - дов. від 20.07.12;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 21.05.2014 у справі
№925/440/14 (суддя Єфіменко В.В.), залишеним
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
30.07.2014 (судді: Хрипун О.О., Власов Ю.Л.,
Станік С.Р.) позовні вимоги задоволено
повністю; стягнуто 250000 грн. страхового
відшкодування з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на користь
Приватного акціонерного товариства
"Страхова група "ТАС".

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4 просить
скасувати постанову Київського
апеляційного господарського суду від
30.07.2014 та рішення господарського суду
Черкаської області від 21.05.2014 у справі
№925/440/14 та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю, посилаючись на порушення
господарськими судами норм
матеріального права, зокрема, ч. 2 ст. 61
Конституції України; п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33,
абз. "а" п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", оскільки скаржник не був
учасником ДТП і не перебував як власник
у трудових відносинах із гр. ОСОБА_7
(особою, яка завдала шкоду), у зв'язку з
чим не мав можливості і не повинен був
контролювати ні транспортний засіб, ні
гр. ОСОБА_7 (особу, яка завдала шкоду), а
тому не міг і вчасно повідомити
позивача про ДТП.

В судовому засіданні оголошувалася
перерва до 04.11.2014 до 11:00.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників
позивача та відповідача, перевіривши
матеріали справи, правильність
застосування господарськими судами
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Господарськими судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено
наступне.

10.02.2009 між гр. ОСОБА_8 (орендодавець) та
ФОП ОСОБА_4 (орендар) було укладено
договір оренди автомобіля та причіпу,
за умовами якого орендодавець передає,
а орендар приймає в тимчасове
володіння і користування вантажний
автомобіль марки "Daf", номерний знак
НОМЕР_1, та причіп марки "SAMRO", номерний
знак НОМЕР_2 строком на 4 роки з 10.02.2009 до
10.02.2013.

09.04.2012 між ПрАТ "Страхова група "ТАС"
(страховик) та ФОП ОСОБА_4
(страхувальник) укладено договори
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (поліси №АВ/6923709 та №АВ/6923707), за
умовами яких страховиком застраховано
майнові інтереси страхувальника,
пов'язані з експлуатацією наземного
транспортного засобу марки "Daf",
номерний знак НОМЕР_1, та причепу "SAMRO",
номерний знак НОМЕР_2.

13.07.2012 гр. ОСОБА_7, керуючи автомобілем
"Daf" номерний знак НОМЕР_1 з причепом "SAMRO"
номерний знак НОМЕР_2 в стані
алкогольного сп'яніння, здійснив наїзд
на припарковані автомобілі: НОМЕР_4;
"Chevrolet", НОМЕР_5; "Hyundai", НОМЕР_6; "Lexus",
НОМЕР_7; "Toyota", НОМЕР_8; "Volkswagen", НОМЕР_9;
"ВАЗ 2102" НОМЕР_10; "Reno", НОМЕР_11; "Chevrolet Aveo",
НОМЕР_13; "Hyundai", НОМЕР_15, "Mazda", НОМЕР_17;
"Volkswagen", НОМЕР_19; "Volkswagen", НОМЕР_12; "Toyota",
НОМЕР_14, "Toyota", НОМЕР_16; "Ford", НОМЕР_18,
внаслідок чого вищезвказаним
автомобілям завдано механічні
пошкодження, що підтверджується
первісною довідкою ДАІ, розширеною
довідкою ДАІ, а також страховими
актами.

Постановою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
16.07.2012 гр. ОСОБА_7 визнано винним у
скоєнні вищевказаної ДТП, тобто у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124,
122-4, 130 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, та
притягнуто до адміністративної
відповідальності.

17.07.2012 ФОП ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ
"Страхова група "ТАС" із заявою про
настання події зі страхування
ОСЦПВВНТЗ, в якій було зазначено,
зокрема, відомості про водія
застрахованого транспортного засобу
та вказано, що застрахований
автомобіль використовувався для
перевезення товарів.

ПрАТ "Страхова група "ТАС" на виконання
умов договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів №АВ/6923709 від
09.04.2012 на підставі страхових актів і
заяв потерпілих виплатило страхове
відшкодування в сумі 250 000 грн.

20.11.2013 позивач звернувся до ФОП ОСОБА_4,
як страхувальника, та до водія гр.
ОСОБА_7 з претензією №116АГ/ТАС про
відшкодування в порядку регресу
завданої внаслідок ДТП шкоди в розмірі
виплаченого страхового відшкодування.

У зв'язку з залишенням претензії без
задоволення ПрАТ "Страхова група "ТАС"
звернулось до господарського суду
Черкаської області з позовом до ФОП
ОСОБА_4 про стягнення в порядку регресу
суми сплаченого страхового
відшкодування в розмірі 250000,00 грн.,
обгрунтовуючи позовні вимоги ст.ст. 993,
1187 Цивільного кодексу України, ст. 27
Закону України "Про страхування", ст.ст.
33, 38 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів".

Задовольняючи позовні вимоги,
господарські суди попередніх
інстанцій виходили з того, що, по-перше,
оскільки ФОП ОСОБА_4 не був власником
автомобіля та причепа до нього,
відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього
руху України за усним
цивільно-правовим договором він міг
передати гр. ОСОБА_7 лише керування
транспортним засобом, а не
користування ним; по-друге,
недоведеність факту перебування водія
гр. ОСОБА_7 у трудових відносинах з ФОП
ОСОБА_4 не звільняє відповідача від
цивільно-правової відповідальності за
шкоду, заподіяну майну третіх осіб
внаслідок експлуатації належного йому
транспортного засобу, оскільки
відповідач є не тільки страхувальником
за договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, а і орендарем зазначеного
транспортного засобу, а обставини, які
б свідчили про неправомірне
заволодіння автомобілем гр. ОСОБА_7 або
ж передачу йому автомобіля на
відповідній правовій підставі, не
встановлені; по-третє, страховик після
виплати страхового відшкодування має
право звернутися до суду з регресним
позовом до страхувальника у разі
неповідомлення його страхувальником
про настання ДТП у строки, передбачені
п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів"; по-четверте, відповідно до п. 5
ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України
саме страхувальник зобов'язаний
повідомити страховика про настання
страхового випадку, чим спростовуються
доводи відповідача про те, що обов'язок
повідомити страховика про ДТП
покладається на водія, причетного до
ДТП, яким відповідач не є, у зв'язку з
чим не може відповідати за даним
позовом.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає висновки
господарських судів першої та
апеляційної інстанції про наявність
підстав для задоволення позову
законними і обґрунтованими з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу
України за договором страхування одна
сторона (страховик) зобов'язується у
разі настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно із ст. 993 Цивільного кодексу
України, яка кореспондується із ст. 27
Закону України "Про страхування", до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу
України передбачено, що шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно з абз. "а", "ґ" п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" страховик після
виплати страхового відшкодування має
право подати регресний позов до
страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він керував
транспортним засобом у стані
алкогольного, наркотичного чи іншого
сп'яніння або під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу та
швидкість реакції; якщо він не
повідомив страховика у строки і за
умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту
33.1 статті 33 цього Закону.

Підпунктом 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (у редакції, чинній до 07.08.2011)
передбачено, що учасники
дорожньо-транспортної пригоди
зобов'язані вжити заходів для
невідкладного, але не пізніше трьох
робочих днів, повідомлення страховика,
з яким було укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
про настання дорожньо-транспортної
пригоди. Якщо зазначені особи з
поважних причин не мали змоги виконати
зазначені дії, вони мають підтвердити
це документально.

Однак, із внесенням Законом України
від 17.02.2011 № 3045-VI "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
дорожньо-транспортних пригод та
виплати страхового відшкодування"
змін у статтю 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" було розширено перелік
обов'язків учасників
дорожньо-транспортної пригоди, у
зв'язку з чим обов'язок, зазначений у
п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 вищевказаного закону
(у редакції, чинній до 07.08.2011) був
викладений уже в пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33
даного закону, згідно з яким у разі
настання дорожньо-транспортної
пригоди, яка може бути підставою для
здійснення страхового відшкодування
(регламентної виплати), водій
транспортного засобу, причетний до
такої пригоди, зобов'язаний
невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Проте, відповідні зміни до абз.
"ґ" п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 вищезазначеного
закону внесені не були.

При цьому, виходячи з аналізу ст.ст. 33, 38
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", слід зазначити,
що у зв'язку із внесеними до
вищевказаного закону змінами
збережено як обов'язок страхувальника
щодо вжиття заходів для невідкладного,
але не пізніше трьох робочих днів,
письмового повідомлення страховика
про настання ДТП, так і відповідне
право страховика після виплати
страхового відшкодування подати
регресний позов до страхувальника або
водія забезпеченого транспортного
засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, якщо він
не повідомив його про настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів
пункту 33.1 ст. 33 та підпунктів п. 38.1 ст. 38
вищевказаного Закону після внесених до
них змін Законом України від 17.02.2011 N
3045-VI, не може обмежувати встановлене ст.
38 Закону право страховика подати
регресний позов до страхувальника у
разі недотримання строків і умов
повідомлення страховика про ДТП.

Як встановлено господарськими судами і
підтверджено матеріалами справи,
відповідач повідомив позивача про
страховий випадок лише 17.07.2014, тобто з
порушенням встановлених законом
строків, у зв'язку з чим у позивача
виникло право на пред'явлення
регресного позову до відповідача.

Доводи відповідача про те, що він не був
учасником ДТП, у зв'язку з чим не
порушував вимог п. 33.1.2 ст. 33 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" щодо своєчасного
повідомлення страховика про ДТП, і не
може у зв'язку з наведеним нести
відповідальність за шкоду, завдану
внаслідок ДТП, цілком правомірно не
було взято до уваги господарськими
судами, оскільки: по-перше, статтею 989
Цивільного кодексу України обов'язок
повідомити страховика про настання
страхового випадку покладено саме на
страхувальника; по-друге, відповідач є
не тільки страхувальником, з яким було
укладено договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, а й орендарем
транспортного засобу, за участю якого
було скоєно ДТП особою, якій відповідач
передав керування транспортним
засобом; по-третє, альтернативне право
страховика після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов
до страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив ДТП, передбачено
нормами п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", а, як встановлено
господарськими судами, водій ОСОБА_7,
який керував транспортним
засобом під-час ДТП, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

За таких обставин, встановлені
господарськими судами першої та
апеляційної інстанцій із дотриманням
правил ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України факти,
на підставі яких касаційна інстанція
відповідно до ст. 111-7 Господарського
процесуального кодексу України
перевіряє правильність застосування
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні спору,
спростовують доводи касаційної скарги
щодо порушення господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права.

З огляду на викладене, постанова
Київського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014 у справі
№925/440/14 відповідає вимогам чинного
законодавства та фактичним обставинам
справи, у зв'язку з чим підстав для її
скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
111-5, 111-7, п. 1 ст. 111-9, ст. 111-11
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014 у справі
№925/440/14 залишити без задоволення, а
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014 у справі
№925/440/14 - без змін.

Головуючий
К. Грейц

Судді
С. Бакуліна

О. Глос