м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/21829/14 06.11.14

За позовом Козелецького районного
дочірнього агролісогосподарського
спеціалізованого

підприємства
«Козелецькрайагролісгосп»

До Чернігівської обласної
державної адміністрації

Про визнання права
користування земельними ділянками

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Дубін В.І. - по дов. № 8
від 20.01.2014

від відповідача Мужикова Н.М. - по дов.
№ 10-05/4453 від 17.10.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Козелецького
районного дочірнього
агролісогосподарського
спеціалізованого підприємства
«Козелецькрайагролісгосп» до
Чернігівської обласної державної
адміністрації про визнання права
користування землями лісового фонду,
наданих в постійне користування ДП
«Козелецькрайагролісгосп» рішення
Чернігівської обласної ради від 27.01.2001
«Про надання в постійне користування
земель лісового фонду», на підставі
картографічних матеріалів
лосовпордякування, до проведення
державної реєстрації права постійного
користування.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 порушено провадження у
справі № 910/21829/14 та призначено справу
до розгляду на 23.10.2014.

Відповідач у поданому 22.10.2014 до відділу
діловодства суду відзиві зазначає
наступне. 28.05.2014 до
облдержадміністрації надійшло
клопотання від Козелецького районного
дочірнього агролісогосподарського
спеціалізованого підприємства
«Козелецьрайрайагролісгосп» № 112 від
28.05.2014 про надання дозволу на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок для ведення лісового
господарства на території
Козелецького району Чернігівської
області площею 14 333,6 га. Разом з тим, ст.
17 Лісового кодексу України визначено,
що у постійне користування ліси на
землях державної власності для ведення
лісового господарства без
встановлення строку надаються
спеціалізованим державним
лісогосподарським підприємствам,
іншим державним підприємствам,
установам та організаціям, у яких
створено спеціалізовані
лісогосподарські підрозділи. Позивач є
комунальним підприємством, а тому
враховуючи вище викладене не може мати
в постійному користуванні лісів на
землях державної власності. У зв'язку з
вказаним позивачу було відмовлено у
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок. Враховуючи викладене,
відповідач просить суд відмовити
позивачу в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні 23.10.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 23.10.2014
проти задоволення позовних вимог
заперечував повністю.

В судовому засіданні 23.10.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 06.11.2014.

В судовому засіданні 06.11.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 1 рішення Чернігівської
обласної ради від 27.01.2001 «Про надання в
постійне користування земель лісового
фонду» надано земельні ділянки
лісового фонду, які були у користуванні
колективних сільськогосподарських
підприємств, що припинили своє
існування в процесі реформування, і
належать до земель запасу, в постійне
користування підприємствам (згідно з
додатком № 1 та № 2) для ведення
лісового господарства.

Зокрема, згідно п. 7 додатку № 1 до
рішення від 27.01.2001, загальна площа
земельних ділянок, що надаються
Козелецькому районному дочірньому
агролісогосподарському
спеціалізованому підприємству
«Козелецькрайагролісгосп» у постійне
користування, склала 14 333,6 га.

До прийняття рішення питання передачі
земель у постійне користування
позивачеві було узгоджене з
Чернігівським обласним управлінням
земельних ресурсів, Чернігівським
державним лісогосподарським
об'єднанням «Чернігівліс», Козелецькою
районною радою, Козелецькою районною
адміністрацією, Козелецьким районним
відділом земельних ресурсів (постанова
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 29.01.2014 у
справі № 825/38/14 за позовом Козелецького
районного дочірнього
агролісогосподарського спеціалі
зованого підприємства
«Козелецьрайагролісгосп» до
Козелецької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області).

Пунктом 3 рішення від 27.01.2001 доручено
районним радам видати підприємствам,
яким надаються земельні ділянки
лісового фонду, державні акти на право
постійного користування землею.

Розпорядженням Козелецької районної
державної адміністрації № 198 від 30.04.2004
Надано ДП «Козелецький
раайагролісгосп» дозвіл на розробку
проекту відведення земельних ділянок
лісового фонду в постійне користування
для ведення лісового господарства на
території Козелецького району
загальною площею 14 333,5 га.

Позивач зазначає, що наразі право
постійного користування позивачем
вказаними земельними ділянками
залишається не посвідченим (не
зареєстрованим).

Для забезпечення виконання даного
пункту рішення 20.07.2005 ДП
«Козелецьрайагролісгосп» (замовник) за
дозволом Козелецької районної
державної адміністрації
(розпорядження № 198 від 30.04.2004) було
укладено договір № 01_2007-НТП з Приватним
підприємством «Руслана» (виконавець)
на створення науково-технічної
продукції на право користування
вказаною землею.

У 2005 році Українським державним
проектним лісовпорядним виробничим
об'єднанням (м. Ірпінь) для замовника
робіт - ДП «Козелецьрайагролісгосп»,
виконані польові лісовпорядні роботи.
В розроблених проектах
лісовпорядкування, плані
лісонасаджень ДАСП
«Козелецьрайагролісгосп» надана
якісна і кількісна характеристика
кожної лісової ділянки, комплексна
оцінка ведення лісового господарства,
беззаперечно підтверджується
користування позивачем вказаними
лісовими площами за призначенням, що
відповідає його господарській
діяльності.

Згідно зведеної відомості
розрахункових лісосік, складеної ВО
«Укрдержліспроект», погодженої
Чернігівським обласним управлінням
лісового і мисливського господарства,
Державним управлінням охорони
навколишнього середовища в
Чернігівській області, Чернігівської
обласною державною адміністрацією,
позивач є постійним лісокористувачем
на 2010 і наступні роки.

Згідно листа Виробничого об'єднання
«Укрдержліспроект» № 523 від 19.08.2014
лісові ділянки, що перебувають у
постійному користуванні ДП
«Козелецьрайагролісгосп», внесені до
Державного лісового кадастру на
підставі матеріалів лісовпорядкування
2005 року і знаходяться на обліку на
рівні області та держави.

Чернігівська обласна рада листом №
02-03/140 від 05.12.2013 підтвердила, що рішення
від 27.03.2011, яким надано ДП
«Козелецьрайагро лісгосп» в постійне
користування для ведення лісового
господарства земельні ділянки
лісового фонду на території
Козелецького району загальною площею 14
333,6 га, на даний час чинне та ніким не
скасовано.

Позивач листами № 88 від 28.04.2014, № 112 від
28.05.2014 звертався до Чернігівської
облдержадміністрації стосовно
отримання дозволу на розроблення
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок для ведення лісового
господарства та оформлення
відповідних правоустановчих
документів, що посвідчують право
постійного користування.

Проте, Чернігівською обласною
державною адміністрацією у наданні
такого дозволу відмовлено (листи №
06-05/790 від 21.12.2013, 08.05.2014 № 06-05/1979, № 06-05/2950
від 11.07.2014).

Позивач зазначає, що на даний час
позивач знаходиться в процесі
виготовлення всієї необхідної
документації із землеустрою, а тому
просить визнати за позивачем право
користування землями до проведення
державної реєстрації право постійного
користування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу
України право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Частина 1 статті 16 Цивільного кодексу
України встановлює, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Предметом позову - є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту
права, які визначені, наприклад, у ст. 16
Цивільного кодексу України.

Так, частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України визначено, що способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання права.

Статтею 20 Господарського кодексу
України визначено, що кожний суб'єкт
господарювання має право на захист
своїх прав і законних інтересів. Права
та законні інтереси зазначених
суб'єктів захищаються шляхом визнання
наявності або відсутності прав.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, розподіл тягаря доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов'язок (тягар)
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

У той же час, позивачем належними
засобами доказування не доведено
порушення прав позивача з боку
відповідача щодо користування землею.

Крім цього, згідно зі ст. 125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 84
Господарського процесуального кодексу
України висновок резолютивна частина
має містити висновок про задоволення
позову або про відмову в позові
повністю чи частково по кожній з
заявлених вимог. Висновок не може
залежати від настання або ненастання
якихось обставин (умовне рішення).

Позивач просить суд визнати за ним
право користування землею до моменту
державної реєстрації права
користування нею, а отже заявлено
умовні вимоги.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернулася до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищевказане, позовні
вимоги Козелецького районного
дочірнього агролісогосподарського
спеціалізованого підприємства
«Козелецькрайагролісгосп» є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 07.11.2014.

Суддя
В.В.Сівакова