ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2014 р.
Справа № 921/662/14-г/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Кравчук Н. М.

суддів
Гнатюк Г.М.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу
приватного підприємства
«Теплоцентр-Тер» (надалі ПП
«Теплоцентр-Тер») за № 35 від 08.09.2014р.

на рішення господарського
суду Тернопільської області від
22.08.2014р.

у справі № 921/662/14-г/14

за позовом: товариства з
обмеженою відповідальністю «Роберт
Бош ЛТД» (надалі ТзОВ «Роберт Бош ЛТД»),
м. Київ

до відповідача: ПП
«Теплоцентр-Тер», смт. Велика
Березовиця, Тернопільська область

про стягнення
заборгованості в сумі 418 240,06 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Подоляк В.Г. - представник
(довіреність б/н від 29.07.2014р.)

від відповідача: не з'явилися

Представнику позивача роз'яснені права
та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28
ГПК України. Клопотання про технічну
фіксацію судового процесу від сторін
не поступало, заяв про відвід суддів не
надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 22.08.2014р. у
справі № 921/662/14-г/14 (суддя Руденко О.В.)
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПП «Теплоцентр-Тер» на
користь ТзОВ «Роберт Бош Лтд» 253 682,31
грн. основної заборгованості, 23 317,63 грн.
пені, 10 260,27 грн. 3% річних, 105 469,88 грн.
плати за користування товарним
кредитом та 7 854,60 грн. судового збору.
Повернуто ТзОВ «Роберт Бош Лтд» із
Державного бюджету України 506,17 грн.
зайво сплаченого судового збору. В
решті позову відмовлено (з урахуванням
заяви про зменшення розміру позовних
вимог).

При прийнятті рішення суд першої
інстанції виходив з того, що
заборгованість підтверджується
матеріалами справи, в свою чергу
відповідачем не спростована.
Відмовляючи у задоволенні заяви
відповідача про розстрочку виконання
рішення суду на три роки, місцевий
господарський суд зазначив, що
відсутні, передбачені чинним
законодавством, підстави для цього.
Крім того, зазначив, що розстрочка
виконання судового акту за правилами
ст. 121 ГПК України допускається в
процесі виконання рішення суду, а не на
стадії розгляду спору судом першої
інстанції.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ПП «Теплоцентр-Тер» подало апеляційну
скаргу, в якій рішення суду першої
інстанції вважає прийнятим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, просить його скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову про стягнення 3%
річних на суму 10 260,27 грн. та надати
розстрочку виконання рішення про
стягнення боргу на три роки шляхом
сплати 390 323,823 грн. рівними частинами
помісячно. Зокрема, скаржник зазначає,
що позовні вимоги щодо стягнення суми
основного боргу, плати за користування
товарним кредитом та пені в розмірі 17
272,20 грн. визнає у повному обсязі. Проте,
нарахування 3% річних вважає
безпідставним, посилаючись на
наявність форс-мажорних обставин,
настання яких унеможливлювало
своєчасне виконання останнім своїх
договірних зобов'язань, що в свою чергу
виключає можливість нарахування таких
штрафних санкцій.

15.09.2014р. автоматизованою системою
документообігу суду дану справу
розподілено до розгляду
судді-доповідачу Кравчук Н.М.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
16.09.2014р. в склад колегії суддів для
розгляду справи №921/662/14-г/14 введено
суддів Гнатюк Г.М. та Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 16.09.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 16.10.2014р.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 16.10.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 30.10.2014р.

Представник позивача в судовому
засідання та у відзиві на апеляційну
скаргу проти доводів скаржника
заперечив, просив залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а оскаржуване
рішення суду без змін.

Відповідач явку уповноваженого
представника в судові засідання не
забезпечив, причини неявки не
повідомив, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час і місце
розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення представника позивача,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
прийшла до висновку про залишення
рішення місцевого господарського суду
без змін з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ "Роберт Бош Лтд" (продавець) та ПП
«Теплоцентр-Тер» (покупець) 10.01.2011р.
було укладено договір №ТТ/622594-11,
відповідно до умов якого продавець
продає, а покупець купує товар діючого
асортименту у продавця (а.с. 11-17).

Загальна сума договору неодноразово
узгоджувалась сторонами в укладених
ними додаткових угодах до даного
договору (а.с. 18-32).

Умови, строки та адреса поставки товару
визначено розділом .2 даного правочину.

Відповідно до п.4.1 договору загальна
сума договору оплачується покупцем у
національній валюті України на
підставі виставлених рахунків та/або
товарних накладних продавця згідно із
діючими для покупця умовами постачань,
платежів, прайс-листів. Датою оплати
вважається дата зарахування коштів на
рахунок продавця.

Пунктом 10.1. договору передбачено, що
останній набирає сили з моменту його
підписання представниками обох сторін,
а також скріплення печатками сторін і
діє до 31 грудня (включно) календарного
року, в якому цей договір був укладений.

У подальшому сторонами продовжувався
термін дії правочину, востаннє, згідно
додаткової угоди №5 від 28.12.2012р. - до
31.12.2013р.

Крім того, 10.01.2011р. сторонами було
укладено кредитну угоду, згідно з п.1.1.
якої оплата товару, що поставляється за
договором, здійснюється із відстрочкою
платежу на умовах товарного кредиту
протягом 30 календарних днів з моменту
підписання уповноваженою особою
покупця товарної накладної.
Зобов'язання покупця з оплати товару
вважаються виконаними в момент
надходження грошових коштів на
розрахунковий рахунок продавця (а.с.
21-23).

Згідно з п.4.1., 4.2 кредитної угоди,
остання вступає в силу з моменту
підписання уповноваженими
представниками сторін і скріплення її
печатками. Вказана угода є невід'ємною
частиною договору.

Позивачем на виконання умов договору,
на підставі видаткової накладної №318
від 31.05.2013р. передано відповідачу товар
на загальну суму 393 958,08 грн. (а.с. 33-34).

Проте, відповідач свої зобов'язання
щодо оплати товару виконав частково, в
результаті чого виникла
заборгованість на суму 265 000 грн. (а.с. 93).

В процесі розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач частково сплатив
суму основного боргу в розмірі 11 317,69
грн., що підтверджується платіжним
дорученням №613 від 22.07.2014р. (а.с. 101).

В зв'язку з частковою оплатою основного
боргу, позивач подав в порядку ст.22 ГПК
України заяву про зменшення розміру
позовних вимог, а саме просить стягнути
253 682,31 грн. - основного боргу, 23 519,21 грн. -
пені, 10 260,27 грн. - 3% річних та 105 469,88 грн. -
плати за користування товарним
кредитом. Дана заява прийнята судом
першої інстанції (а.с. 102-111).

Майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України,
що визначено ст. 175 ГК України.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є
зокрема договори та інші правочини.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

У відповідності до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Сума основної заборгованості
відповідача перед позивачем в розмірі
253 682,31 грн. підтверджується матеріалами
справи та визнається самим
відповідачем, в апеляційній скарзі в
цій частині рішення не оскаржується.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язань наступають
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, в тому числі
неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею)
є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України).

Статтею 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Згідно із статтею 3 зазначеного Закону
розмір пені, передбачений ст. 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п.3.1. додаткової угоди від
02.01.2013р., у разі несплати покупцем
вартості товару у встановлені даною
угодою терміни, продавець має право
вимагати оплати покупцем пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період, за який
нараховується пеня, від простроченої
суми, за кожен день затримки оплати.

Згідно поданого позивачем розрахунку,
відповідачу за період з 06.07.2013р. по
06.01.2014р. нараховано пеню в сумі 23 519,21
грн. (а.с. 104-107).

Однак, суд першої інстанції,
встановивши факт порушення
відповідачем зобов'язань щодо оплати
за отриманий товар, здійснивши
перерахунок заявлених до стягнення
суму пені дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог в частині нарахування
пені за період з 06.07.2013р. до 04.01.2014 р. - на
суму 23 317,63 грн. В стягненні 101,58 грн. пені
суд правомірно відмовив за їх
необґрунтованістю.

Згідно з ч.1 ст. 694 ЦК України. договором
купівлі-продажу може бути передбачений
продаж товару в кредит з відстроченням
або з розстроченням платежу.

Пунктом 1.2 кредитної угоди сторонами
погоджено сплату покупцем 24% річних від
вартості поставленого товару за
користування товарним кредитом.
Зазначені відсотки за користування
товарним кредитом оплачуються
покупцем щомісячно до кінця місяця,
наступного за звітним, на підставі
відповідного рахунку фактури, що
виставляється продавцем до 15 числа
місяця, наступного за звітним.

На підставі наведеного, відповідачу
нараховано плату за користування
товарним кредитом в сумі 105 469,88 грн., яка
повністю визнається відповідачем (а.с.
109).

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно поданого позивачем розрахунку,
відповідачу за період з 06.07.2013р. по
21.08.2014р. визначено 10 260,27 грн. - 3% річних
(а.с. 107-109).

Скаржник в апеляційній скарзі факт
прострочення оплати за отриманий товар
не заперечує, пояснюючи зволікання в
оплаті наявністю форс-мажорних
обставин, настання яких унеможливило
своєчасне виконання останнім своїх
договірних зобов'язань. Тому просить
суд відмовити в стягнення 3% річних в
розмірі 10 260,27 грн.

Проте, нарахування 3% річних від
простроченої суми, так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій, як
помилково вважає відповідач, а є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові (п.4.1. постанови
Пленуму ВГСУ "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Посилання відповідача на те, що
зволікання в оплаті сталося не з його
вини суд не може взяти до уваги. Стаття
617 Цивільного кодексу України зазначає,
що особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів. Частина 1 ст. 625
Цивільного кодексу України вказує, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлення факту
прострочення грошового зобов'язання
відповідачем, колегія суддів вважає
правильним висновок місцевого
господарського суду щодо задоволення
вимоги про стягнення 23 519,21 грн. - пені, 10
260,27 грн. - 3% річних та 105 469,88 грн. - плати
за користування товарним кредитом.

Щодо заяви відповідача про розстрочку
виконання рішення на три роки шляхом
сплати боргу в розмірі 390 323,82 грн.
рівними частинами помісячно, яка
мотивована з посиланням на ст. 121 ГПК
України (а.с. 99), то колегія суддів
звертає увагу на те, що розстрочка
виконання судового акту за правилами
ст. 121 ГПК України допускається в
процесі виконання рішення суду, а не на
стадії розгляду спору судом першої
інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній
скарзі на ст. 83 ГПК України з проханням
розстрочити виконання рішення, то
колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 6 ч.1 ст.83 ГПК України визначено,
що господарський суд, приймаючи
рішення, має право відстрочити або
розстрочити виконання рішення.

В рішенні від 26.06.2013р. (справа № 1-7/2013 №
5-рп/2013) Конституційний Суд України
зазначив, що розстрочка виконання
рішення має базуватися на принципах
співмірності і пропорційності з метою
забезпечення балансу прав і законних
інтересів стягувачів і боржників.

Зі змісту п. 7.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" № 9 від 17.10.2012р. вбачається, що
підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Отже, виходячи із наведеного,
законодавець у будь-якому випадку
розстрочення виконання судового
рішення пов'язує із об'єктивними,
непереборними, іншими словами -
виключними обставинами, що ускладнюють
вчасне виконання судового рішення.

Скаржник, наведені підстави
розстрочення виконання судового
рішення пов'язує, зокрема, із
нестабільною політичною,
соціально-економічною ситуацією та
проведенням військових дій в України,
які перешкоджають введенню належного
бізнесу та реалізації отриманих за
спірним договором товарів, що
призводить до затримки оплати їх
вартості.

Проте, нерентабельність господарської
діяльності, не є тими виключними
обставинами, які є підставами для
розстрочки виконання судового рішення,
оскільки важке фінансове становище
відповідача утворилось внаслідок його
власної господарської діяльності, а не
в силу якихось об'єктивних, незалежних
від відповідача обставин.

Підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст.
42 ГК України).

Щодо нестабільної політичної,
соціально-економічної ситуації в
Україні, то позивач і відповідач є
комерційними підприємствами, та несуть
однакову економічну відповідальність
за свої дії та однакові ризики.

Отже, невиконання відповідачем
зобов'язань з оплати товару негативно
відображується на товаристві позивача.
А подальше ухилення відповідача від
сплати заборгованості та невиконання
протягом тривалого часу рішення суду
порушують матеріальні інтереси
позивача та також може призвести до
негативних наслідків для нього.

Сторони, укладаючи договори повинні
розраховувати на власну
платоспроможність. А у випадку
позивача - на своєчасніть та повноту
оплати наданих послуг чи товару.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
розцінює наведені відповідачем
обставини, як такі, що не є підставами
для розстрочення виконання рішення, а
тому суд першої інстанції правомірно
відмовив у задоволенні заяви ПП
«Теплоцентр-Тер».

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Однак, скаржником всупереч
вищенаведеній нормі права, не подано
доказів, які б спростовували факти,
викладені в позовній заяві, а доводи,
наведені в апеляційній скарзі не
спростовують правомірність висновків,
викладених в оспорюваному рішенні суду
першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду
Тернопільської області від 30.10.2014р. у
справі № 921/662/14-г/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття, може бути оскаржена
в касаційному порядку згідно з
розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до
господарського суду Тернопільської
області.

Головуючий суддя
Кравчук Н.М.

судді
Гнатюк Г.М.

Якімець Г.Г.