КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2014 р.
Справа№ 910/11276/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Авдеєва П.В.

Ільєнок Т.В.

секретар судового засідання - Пугачова
А.С.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 11.11.2014
року по справі № 910/11276/14 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду міста Києва від
20.08.2014 року (оформленого відповідно до
ст. 84 ГПК України 26.08.2014 року) по справі
№ 910/11276/14 (суддя - Любченко М.О.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Атлантіс"

до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 209 465,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Атлантіс" звернулось
до господарського суду міста Києва із
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про стягнення основного боргу в
сумі 193 019,04 грн., пені в розмірі 12 565,83
грн. та 3% річних в сумі 3 880,53 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 року у справі № 910/11276/14
задоволено позовні вимоги частково та
стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Атлантіс"
основний борг в сумі 193 019,04 грн., 3%
річних в розмірі 3 851,74 грн., а також
судовий збір в сумі 3 937,42 грн. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Повернуто товариству з
обмеженою відповідальністю "Атлантіс"
з Державного бюджету України судовий
збір в розмірі 0,89 грн., сплачений на
підставі квитанції №ПН96756К від 26.05.2014
року.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, відповідач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_2, звернувся з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду та
просить скасувати рішення та прийняти
нове, яким у задоволенні позову
відмовити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
в рішенні місцевого суду обставинам
справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
рішення господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 року по справі № 910/11276/14
передано на розгляд колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду у складі: Яковлєва
М.Л. (головуючий), Авдеєва П.В., Ільєнок
Т.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.09.2014 року по
справі № 910/11276/14 прийнято апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до провадження і призначено
перегляд рішення на 14.10.2014 року.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Атлантіс" на
підставі ст. 96 ГПК України надано до
суду відзив на апеляційну скаргу, в
якому позивач просить у задоволенні
апеляційної скарги відповідача на
рішення господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 року у справі № 910/11276/14
відмовити повністю, а рішення залишити
без змін.

14.10.2014 року від представника товариства
з обмеженою відповідальністю
"Атлантіс" надішли доповнення до
заперечень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2014 року
розгляд справи № 910/11276/14 відкладено на
11.11.2014 року о 10 год. 30 хв. та зобов'язати
сторони надати додаткові документи.

Представник позивача в судовому
засіданні надав свої пояснення та
просив рішення господарського суду
міста Києва від 20.08.2014 року залишити без
змін, а апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - без
задоволення.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення.

Враховуючи викладене, а також
наявність в матеріалах справи всіх
необхідних для перегляду рішення
доказів, апеляційний суд вважає за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутністю представника
відповідача, проти чого також не
заперечує представник позивача,
присутній у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступи представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
20.08.2014 року по справі № 910/11276/14 -
залишається без змін, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Стаття 627 ЦК України та стаття 6 цього
Кодексу регламентує, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України,
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи,
11.12.2009 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Атлантіс"
(постачальник, позивач) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець,
відповідач) було укладено договір
№1199ОП/КИ (а.с. 25-28, т. 1).

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язався передати у
власність покупця товар у
відповідності з поданими покупцем
замовленнями, а покупець зобов'язався
прийняти продукцію та своєчасно
сплачувати її вартість на умовах угоди.

За своєю правовою природою договір,
укладений між сторонами, є договором
поставки. Відповідно до ст. 712 ЦК
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

У п. 1.2 договору зазначено, що
асортимент та ціна товару зазначається
в специфікації, яка невід'ємною
частиною договору. Вартість партії
товару визначається в накладних.

Відповідно до п. 2.6 договору товар
постачається силами та за рахунок
постачальника.

Право власності на товар переходить до
покупця з моменту підписання
уповноваженими представниками сторін
накладної, яка засвідчує момент
передачі товару (п.1.3 договору).

За замістом п. 2.5 укладеного між
сторонами правочину постачальник
зобов'язався з кожною партією товару
надавати, зокрема, накладну, в якій
повинна бути зазначена інформація про
номери сертифікатів відповідності та
декларацій про відповідність товару.

Пунктом 2.8 договору передбачено, що
покупцю надано право повернути товар,
який не користується попитом чи товар,
термін придатності якого до споживання
сплинув. Такий товар повинен бути
вивезений постачальником протягом 5
діб з моменту отримання відповідного
повідомлення покупця.

Поставка здійснюється з застосуванням
правил ІНКОТЕРМС-2000 року в обсягу,
необхідному для виконання умов
договору, на мовах DDP - склад покупця.

Договір діє з моменту його підписання
обома сторонами до 31.12.2010 року. Дія
договору припиняється з закінчення
строку, на який його було укладено
після виконання покупцем та
постачальником своїх зобов'язань
(п.п.7.1, 7.2 договору).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, на виконання умов спірного
правочину позивачем у період з 06.03.2013
року по 24.09.2013 року (включно) було
поставлено, а представником
відповідача, прийнято товар на
загальну суму 213 188,40 грн., а саме за
видатковими накладними № 5314 від 06.03.2013
року на суму 8840,88 грн., № 5318 від 06.03.2013
року на суму 1330,44 грн., № 5320 від 06.03.2013
року на суму 3105,06 грн., № 5323 від 06.03.2013
року на суму 2018,82 грн., № 5331 від 06.03.2013
року на суму 982,62 грн., № 5337 від 06.03.2013
року на суму 2609,16 грн., № 5345 від 06.03.2013
року на суму 621,66 грн., № 6280 від 15.03.2013
року на суму 5982,72 грн., № 7355 від 26.03.2013
року на суму 4993,14 грн., № 7320 від 28.03.2013
року на суму 1883,76 грн., № 7321 від 28.03.2013
року на суму 1590,48 грн., № 8405 від 06.04.2013
року на суму 3727,50 грн., № 8406 від 06.04.2013
року на суму 3387,30 грн., № 8407 від 06.04.2013
року на суму 2300,10 грн., № 8408 від 06.04.2013
року на суму 3025,20 грн., № 8399 від 08.04.2013
року на суму 2632,86 грн., № 8656 від 10.04.2013
року на суму 6843,54 грн., № 8657 від 10.04.2013
року на суму 2822,70 грн., № 8658 від 10.04.2013
року на суму 1891,44 грн., № 8659 від 10.04.2013
року на суму 7202,70 грн., № 11363 від 10.05.2013
року на суму 4911,54 грн., № 11606 від 14.05.2013
року на суму 4774,02 грн., № 12433 від 22.05.2013
року на суму 3091,44 грн., № 12434 від 22.05.2013
року на суму 3679,86 грн., № 12440 від 22.05.2013
року на суму 4953,78 грн., № 12441 від 22.05.2013
року на суму 5630,70 грн., № 12442 від 22.05.2013
року на суму 3656,64 грн., № 12444 від 22.05.2013
року на суму 3514,46 грн., № 12445 від 22.05.2013
року на суму 3394,92 грн., № 13912 від 06.06.2013
року на суму 2505,48 грн., № 13916 від 06.06.2013
року на суму 2546,58 грн., № 13936 від 06.06.2013
року на суму 3042,30 грн., № 13937 від 06.06.2013
року3 на суму 5030,58 грн., № 13938 від 06.06.2013
року на суму 1000,26 грн., № 13939 від 06.06.2013
року на суму 2030,28 грн., № 13940 від 06.06.2013
року на суму 2050,68 грн., № 13941 від 06.06.2013
року на суму 2586,84 грн., № 14454 від 12.06.2013
року на суму 5305,02 грн., № 14455 від 12.06.2013
року на суму 1797,48 грн., № 18959 від 31.07.2013
року на суму 3010,32 грн., № 18960 від 31.07.2013
року на суму 4858,20 грн., № 18962 від 31.07.2013
року на суму 5118,30 грн., № 19313 від 03.08.2013
року на суму 6996,42 грн., № 21925 від 04.09.2013
року на суму 2082,78 грн., № 21926 від 04.09.2013
року на суму 2409,72 грн., № 21927 від 04.09.2013
року на суму 1763,22 грн., № 21928 від 04.09.2013
року на суму 1812,12 грн., № 22558 від 12.09.2013
року на суму 5323,86 грн., № 22560 від 12.09.2013
року на суму 3796,86 грн., № 22561 від 12.09.2013
року на суму 2418,96 грн., № 22562 від 12.09.2013
року на суму 2529,06 грн., № 22563 від 12.09.2013
року на суму 10846,50 грн., № 23569 від 24.09.2013
року на суму 3021,30 грн., № 23570 від 24.09.2013
року на суму 2147,88 грн., № 23571 від 24.09.2013
року на суму 3025,14 грн., № 23572 від 24.09.2013
року на суму 2066,28 грн., № 23573 від 24.09.2013
року на суму 521,94 грн., № 23574 від 24.09.2013
року на суму 2849,22 грн., № 23575 від 24.09.2013
року на суму 2299,38 грн., № 23576 від 24.09.2013
року на суму 2132,22 грн., № 23577 від 24.09.2013
року на суму 1789,32 грн., № 23578 від 24.09.2013
року на суму 1232,04 грн., № 23579 від 24.09.2013
року на суму 1800,78 грн., № 23580 від 24.09.2013
року на суму 924,72 грн., № 23581 від 24.09.2013
року на суму 1886,88 грн. та № 23582 від 24.09.2013
року на суму 1229,94 грн.. (а.с. 44-246, т. 1, 1-228,
т. 2).

Однак, відповідач за поставлений товар
у строки встановлені в договорі не
розрахувався в повному обсязі, у
зв'язку з чим його заборгованість перед
позивачем за договором № 316/1199ОП/КИ від
11.12.2009 року становить 193 019,04 грн.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до
суду з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
основного боргу в сумі 193 019,04 грн., пені
в розмірі 12 565,83 грн. та 3% річних в сумі 3
880,53 грн.

За умовами частини першої статті 692
Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

В силу вимог частини 1 статті 193
Господарського кодексу України та
статті 526 Цивільного кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до статті 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Аналогічна норма міститься у статті 509
Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 525 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 частини першої
статті 530 Цивільного кодексу України,
зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Згідно частини першої статті 612
Цивільного кодексу України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до пункту 3.2 договору
покупець зобов'язаний оплачувати кожну
партію переданого продавцем товару не
пізніше 45 (сорока п'яти) банківських
днів з моменту передачі такої партії
товару, але у будь-якому випадку, не
раніше моменту надання продавцем усіх
необхідних документів, що засвідчують
момент передачі товару, підтверджують
його якість та відповідність
установленим стандартам в тому числі
податкових накладних та розрахунків
коригування.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи документах на виконання умов
укладеного договору позивачем було
поставлено, а відповідачем прийнято
товар, що підтверджується видатковими
накладними (а.с. 44-246, т. 1, 1-228, т. 2).

Доказів повної оплати отриманого
товару відповідачем до суду не надано.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
колегія апеляційного суду
погоджується з висновком місцевого
суду щодо встановлення факту наявності
основної заборгованості за
поставлений товар у відповідача перед
позивачем в сумі 193 019,04 грн., а відтак
позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу правомірно визнані
судом першої інстанції обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача неустойки
у розмірі 12 565,83 грн. та 3% річних у
розмірі 3 880,53 грн.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Господарським судом міста Києва
встановлено, що відповідач у
встановлений договором строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання (в т.ч.
у період, який вказано позивачем), тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу
України регламентовано, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, різновидом якої є штраф та
пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Разом з тим, судом першої інстанції
вірно встановлено, що при зверненні до
суду з вимогами про стягнення пені,
позивач посилався на п. 6.1 договору
№1199ОП/КИ від 11.12.2009 року, який не
містить визначення розміру пені, яка
підлягає сплаті у разі порушення
строків оплати товару.

Також, оскільки доказів забезпечення
виконання зобов'язань з оплати товару
за вказаним договором пенею у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України у формі, що
передбачена чинним цивільним
законодавством, сторонами не
представлено, то у суду були ёвідсутні
підстави для стягнення з відповідача
пені в сумі 12 565,83 грн.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Вищого господарського суду
України від 16.06.2014 року та від 01.07.2014
року по справах № 904/10238/13 та № 905/9180/13.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Прострочене грошове зобов'язання
визначено у гривні, а тому нарахування
3% річних є правомірним.

Відповідно до п. 3.8 договору
встановлено, що у разі, якщо на дату
сплати орендної плати заборгованість
за нею становить загалом не менше ніж
три місяці. Орендар також сплачує штраф
у розмірі 21 % від суми заборгованості.

З огляду на наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання місцевий суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, слушно задовольнив вимоги
позивача про стягнення 3% річних у
розмірі 3851,74 грн.

Щодо посилань скаржника на те, що
поставку здійснено по договору
№1199ОП/КИ від 11.12.2009 року термін дії
якого закінчився, а тому договір
взагалі не регулює відносини між
сторонами, колегією суддів не беруться
до уваги, оскільки розглядувані у межах
даного спору відносини позивача та
відповідача мали місце у межах дії саме
вказаного договору, так як в усіх
видаткових накладних зазначено, що
товар постачається на підставі саме
спірного договору, а тому суд вірно
прийняв до уваги договір № 1199ОП/КИ від
11.12.2009 року як належну підставу у
розумінні норм ст.11 названого Кодексу
України для виникнення у позивача та
відповідача взаємних цивільних прав та
обов'язків з постачання товару.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду міста Києва від 20.08.2014 року у
справі № 910/11276/14 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду міста Києва від
20.08.2014 року (оформленого відповідно до
ст. 84 ГПК України 26.08.2014 року) по справі
№ 910/11276/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 року у справі № 910/11276/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11276/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
П.В. Авдеєв

Т.В. Ільєнок