ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

29 вересня 2014 року Справа № 5011-7/1603-2012

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Мачульського
Г.М.,суддів:Вовка І.В., Грейц К.В.,
Добролюбової Т.В., Запорощенка
М.Д.,розглянувши заяву Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Спортивний клуб "Олімп"

про перегляд Верховним Судом України

постановиВищого господарського суду
України від 09.07.2014у справі№5011-7/1603-2012за
позовомЗакритого акціонерного
товариства "АТЕК"доТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Спортивний клуб "Олімп"провизнання
недійсними додаткових угод до договору
оренди

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2012 року Закрите акціонерне
товариство "АТЕК" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю"Спортивний клуб
"Олімп", просило (з урахуванням заяви
про уточнення позовних вимог від 19.03.2012
року) визнати недійсними додаткові
угоди № 2, № 3, № 4 до договору оренди
майна № 1 від 25.10.2001 року, укладені між
сторонами у 2002 році.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.04.2012, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2013, позов
задоволено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.07.2014 у справі №5011-7/1603-2012
вказану постанову суду апеляційної
інстанції залишено без змін.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Спортивний клуб
"Олімп" звернулось із заявою про
перегляд Верховним Судом України цієї
постанови Вищого господарського суду
України, в якій заявник просить
скасувати зазначену постанову, судові
рішення попередніх інстанцій та
прийняти нове рішення, яким у позові
відмовити, мотивуючи свої вимоги
неоднаковим застосуванням судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, а саме положень
статей 256, 257 Цивільного кодексу України
та Прикінцевих і перехідних положень
цього кодексу.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
дійшла висновку про наявність правових
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України
виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України заява про перегляд судових
рішень господарських судів може бути
подана на підставі неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Приймаючи постанову від 09.07.2014, про
перегляд Верховним Судом України якої
просить заявник, суд касаційної
інстанції погодився із висновками суду
апеляційної інстанції про те, що на
підставі Прикінцевих і перехідних
положень Цивільного кодексу України у
редакції 2004 р. норми цього кодексу про
позовну давність при вирішенні спору
про визнання недійсними угод,
укладених до 01.01.2004р., не
застосовуються.

Водночас у постанові від 02.10.2013 зі
справи № 919/175/13-г залишаючи без змін
судові рішення попередніх інстанцій
якими відмовлено у задоволенні позову
щодо визнання недійсним договору від
08.12.1994, тобто укладеного до 01.01.2004р., суд
касаційної інстанції виходив із того,
що при вирішенні спору про визнання
недійсною угоди, укладеної до 01.01.2004р.,
мають застосовуватись положення про
позовну давність Цивільного кодексу
України у редакції 2004 року.

Щодо інших, наведених заявником
судових рішень як на підставу для
допуску справи до провадження
Верховного Суду України, правові
підстави для задоволення заяви
відсутні виходячи з наступного.

У постанові від 09.06.2011 у справі № 28/130
суд касаційної інстанції визнав
обґрунтованими висновки судів
попередніх інстанцій щодо відмови у
задоволенні позову про визнання
недійсним договору оренди, оскільки
позивачем не спростовано факту спливу
позовної давності, про застосування
якої заявлено відповідачем, та не
доведено наявності поважних причин, що
спричинили пропуск цього строку, що є
підставою для відмови у позові в
порядку статті 267 Цивільного кодексу
України.

У постанові від 17.07.2012 у справі
№11/70пд/2011 суд касаційної інстанції
погодився з висновком суду апеляційної
інстанції щодо відмови в позові про
визнання інвестиційного договору
недійсним, з огляду на встановлені
судом апеляційної інстанції обставини
про те, що на позивача не
розповсюджується умова оспорюваного
договору про збільшення строку
позовної давності, оскільки він не є
стороною цього договору, а для
звернення до суду з вимогами про
визнання недійсним оспорюваного
договору застосовується загальний
строк позовної давності, який
позивачем пропущений, що є підставою
для відмови у позові в порядку статті 267
ЦК України. Аналогічні висновки
викладені і у постанові Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
у справі №5/87пд/2011.

З наведеного вбачається, що відповідні
правові висновки, покладені в основу
згаданих постанов суду касаційної
інстанції, не можна розцінювати як
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки при їх прийнятті суд
касаційної інстанції виходив з різних
фактичних обставин справи.

Крім того, не може бути доказом
неоднакового застосування норм
матеріального права у подібних
правовідносинах постанова Вищого
господарського суду України від 22.01.2008
у справі №6-30-28-25/96-06-2358, якою рішення
судів попередніх інстанцій скасовані,
а справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції, оскільки
прийняття касаційною інстанцією
постанови про скасування судових
рішень судів нижчих інстанцій з
передачею справи на новий розгляд не
означає остаточного вирішення спору у
справі, а тому на відповідну постанову
не може бути здійснено посилання на
підтвердження підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 11116 ГПК
України.

Також не можуть бути доказом
неоднакового застосування норм
матеріального права постанови Судової
палати у господарських справах
Верховного Суду України від 13.05.2014 зі
справи №5011-68/3587-2012, від 27.05.2014 у справі
№5011-32/13806-2012, від 02.03.2010 у справі №12/4274,
від 25.05.2004, оскільки до судових рішень,
на які у відповідній заяві може бути
здійснено посилання на підтвердження
підстави, встановленої пунктом 1 статті
11116 Господарського процесуального
кодексу України, не належать судові
рішення Верховного Суду України в
господарських та адміністративних
справах, адже відповідно до положень
глав 4, 5 розділу ІІ Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" Верховний
Суд України є найвищим судовим органом
у системі судів загальної юрисдикції, а
не судом касаційної інстанції.

Не можуть бути підставою для допуску
справи до провадження Верховного Суду
України посилання заявника на
інформаційний лист Вищого
господарського суду України від 23.06.2006
№01-8/1456, оскільки він не відноситься до
судових рішень, передбачених статтею
11116 Господарського процесуального
кодексу України, і перелік наведених у
ній підстав для подання заяви про
перегляд судових рішень господарських
судів є вичерпним.

Враховуючи вище викладене, оскільки зі
змісту вищезазначених судових рішень
вбачається неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах, справа підлягає
допуску до провадження Верховного Суду
України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України, -

УХВАЛИВ:

Допустити справу № 5011-7/1603-2012 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяГ.Мачульський Судді:
І.Вовк К.Грейц

Т.Добролюбова

М.Запорощенко