ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2014 р.
Справа № 908/2329/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Бондаренко В.П., суддя
Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Пакіна О.М. - дов. б/н від
22.09.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №2924
З/1-9) на рішення господарського суду
Запорізької області від 22.07.2014 р. у
справі № 908/2329/14,

за позовом Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка", с. Семенівка,
Запорізька обл.,

до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", м. Мелітополь,
Запорізька обл.,

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги № 2 від
27.02.2013р., -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач звернувся до
господарського суду Запорізької
області з позовом до відповідача про
визнання недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 2 від 27.02.2013р.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 22.07.2014 р. (суддя
Гандюкова Л.П.) у задоволенні позову
відмовлено.

Позивач, ПП "АФ "Семенівка", з рішенням
суду першої інстанції не погодився та
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Запорізької області від 22.07.2014р. та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм чинного законодавства.
Зокрема позивач зазначає, що судом
першої інстанції при прийнятті рішення
не враховано те, що відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув статусу фінансової
установи та не має повноважень на
надання фінансових послуг.

В судове засідання представник
позивача не з'явився, 28.10.2014р. на адресу
суду надійшов лист (вх. № 9666), в якому
позивач підтримує свою апеляційну
скаргу та просить справу розглянути
без його участі.

Відповідач, ПП "Молокозавод - ОЛКОМ",
відзиву на апеляційну скаргу не надав,
в судовому засіданні проти її
задоволення заперечує, вважає рішення
суду першої інстанції законним та
обґрунтованим, прийнятим з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права. Просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, рішення
господарського суду - без змін.

Враховуючи те, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою судом
апеляційної інстанції, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статтею 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторін, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу без участі представника
позивача за наявними у ній матеріалами
у відповідності до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, вислухавши в судовому
засіданні пояснення уповноваженого
представника відповідача, перевіривши
повноту встановлення місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи, правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
27.02.2013 р. між ПП "Агрофірма "Семенівка" та
ПП "Молокозавод - ОЛКОМ" був укладений
договір зворотної фінансової допомоги
№2, згідно з п. 1.1. якого ПП "Молокозавод -
ОЛКОМ" надає ПП "Агрофірма "Семенівка"
зворотну фінансову допомогу у розмірі,
встановленому в п. 2.1. договору (195000,00
грн.), а ПП "Агрофірма "Семенівка", в свою
чергу, зобов'язується повернути ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ" отриману
фінансову допомогу у повному розмірі
та в строк, встановлений пунктом 5.1.
договору - 31.12.2013 р. (а. с. 8).

На виконання умов договору ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ" перерахував на
розрахунковий рахунок ПП "Агрофірма
"Семенівка" обумовлену договором суму
фінансової допомоги, про що свідчить
платіжне доручення №759 від 28.02.2013 р. на
суму 195000,00 грн. (а. с. 9).

Вважаючи, що ПП "Молокозавод-ОЛКОМ" не
мало повноважень вчиняти спірний
правочин в силу вимог ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 3
ст. 215, ст. 227 Цивільного кодексу України,
ПП "Агрофірма "Семенівка" звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовом про визнання
договору №2 від 27.02.2013 р. недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ПП
"Агрофірма "Семенівка" зазначає, що
спірний договір має бути визнаний
недійсним, оскільки відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, в зв'язку з чим укладення
відповідачем договору зворотної
фінансової допомоги є порушенням в
частині господарської компетенції
(спеціальна правосуб'єктність) щодо
укладання позастатутних угод, а саме
угод про надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що операція з надання безпроцентної
позики, до якої відноситься спірний
договір, не є фінансовою послугою, тому
може надаватися не фінансовою
установою.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно стаття 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину, зокрема, не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вірно встановив місцевий
господарський суд, між сторонами
виникли зобов'язальні відносини на
підставі укладеного договору позики та
відповідач не є фінансовою установою
та учасником ринків фінансових послуг.

Відповідно до статті 1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
фінансова послуга - операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" встановлено, що
фінансовими вважаються такі послуги,
зокрема надання коштів у позику, в тому
числі і на умовах фінансового кредиту.

Фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
це прямо передбачено законом,
фізичними особами - підприємцями (ст. 5
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг").

Фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг.

З аналізу зазначених правових норм
вбачається, що сфера дії Закону за
суб'єктним складом учасників є
обмеженою і не поширюється ані на
юридичних осіб, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
ані на фізичних осіб, які не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не є фінансовою установою в
розумінні Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".

Договір позики є підставою для
виникнення правовідносин, учасниками
яких є будь-які фізичні або юридичні
особи, оскільки Цивільний кодекс
України не містить жодного виключення
як щодо суб'єктного складу, так і щодо
права на одержання від позичальника
процентів від суми позики, розмір яких
і порядок їх одержання встановлюється
договором (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу
України).

Таким чином, Закон України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
є спеціальним нормативним актом, який
регулює відносини спеціальних
суб'єктів - учасників ринку фінансових
послуг, і не поширюється на всіх інших
юридичних і фізичних осіб - суб'єктів
договору позики, правовідносини яких
регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048
Цивільного кодексу України.

З урахуванням наведеного,
господарський суд дійшов правомірного
висновку, що операція з надання
безпроцентної позики, до якої
відноситься спірний договір, не є
фінансовою послугою, тому може
надаватися не фінансовою установою, а
доводи позивача про необхідність
ліцензування послуги, яка надана
відповідачем за оспорюваним договором,
є неправомірними.

Крім того, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що в пункті 1
Розпорядження Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України № 5555 від 31.03.2006 р. "Про
можливість надання юридичними
особами-суб'єктами господарювання, які
за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, фінансових
послуг з надання коштів у позику та
надання поручительств", зазначено, що
юридична особа, що не є за своїм
правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту
(тобто під процент), але має право
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику відповідно до вимог
цивільного законодавства.

Отже, оскільки спірний договір за своєю
правовою природою є позикою, яка не
передбачає проценти або іншу
винагороду за користування предметом
позики, то його укладення не потребує
наявності у позикодавця статусу
фінансової установи.

На підставі викладеного, доводи
апеляційної скарги не знайшли
підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
повністю погоджується із висновками
суду першої інстанції та вважає, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд дав належну
правову оцінку наявним у матеріалах
справи доказам, через що рішення
господарського суду Запорізької
області від 22.07.2014 р. у справі № 908/2329/14
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105
ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги
відмовити.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 22.07.2014 р. у
справі № 908/2329/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
13.11.2014р.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Россолов В.В.

Суддя
Тихий П.В.