ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2014 р.
Справа № 911/3911/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Заступника прокурора
Деснянського району м. Києва в
інтересах держави в особі:
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України та Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України», м. Київ

до Комунального підприємства
«Управління житлово-комунального
господарства», Київська область, м.
Славутич

про стягнення 1453920,86 грн.

секретар судового засідання Колісник
Ю.І.

за участю представників:

від позивача 1: не з'явився;

від позивача 2: Демчук О.В. (довіреність
№14-94 від 18 квітня 2014 року);

від відповідача: Головащенко С.В.
(довіреність №01.01/1338 від 30 липня 2014
року);

від прокуратури: Фединяк Н.Є.
(посвідчення №006605 від 27 вересня 2012
року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Деснянського
району м. Києва в інтересах держави в
особі: Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України та
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» звернувся до
господарського суду Київської області
з позовом до Комунального підприємства
«Управління житлово-комунального
господарства» (далі - відповідач) про
стягнення 1453920,86 грн.

Заявлені позовні вимоги, а саме:
стягнення з відповідача 1219349,97 грн.
інфляційних втрат та 234570,89 грн. 3% річних
обґрунтовані тим, що відповідач не
сплатив грошові кошти за поставлений
позивачем газ за договором
купівлі-продажу природного газу за
№12/50-БО-17 від 2 серпня 2012 року.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 15 вересня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 24 вересня 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 24 вересня
2014 року розгляд справи на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкладено на 14 жовтня 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 14 жовтня
2014 року розгляд справи на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкладено на 4 листопада 2014
року.

Представник відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
відзиві на позовну заяву, проти позову
заперечував.

4 листопада 2014 року відповідно до ч. 2 ст.
85 ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача та прокуратури,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 121 Конституції
України прокуратура України становить
єдину систему, на яку покладаються: 1)
підтримання державного обвинувачення
в суді; 2) представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом; 3) нагляд
за додержанням законів органами, які
проводять оперативно-розшукову
діяльність, дізнання, досудове
слідство; 4) нагляд за додержанням
законів при виконанні судових рішень у
кримінальних справах, а також при
застосуванні інших заходів
примусового характеру, пов'язаних з
обмеженням особистої свободи громадян;
5) нагляд за додержанням прав і свобод
людини і громадянина, додержанням
законів з цих питань органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими і
службовими особами.

Частиною 1 ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
порушує справи за позовними заявами
прокурорів, які звертаються до
господарського суду в інтересах
держави.

Згідно ч. 3 ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України
прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах. У разі відсутності
такого органу або відсутності у нього
повноважень щодо звернення до
господарського суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві.

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» встановлено, що підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.

Згідно рішення Конституційного Суду
України №3-рп/99 від 8 квітня 1999 року у
справі №1-1/99 зазначено, що оскільки
«інтереси держави» с оціночним
поняттям, прокурор чи його заступник у
кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подасться позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обгрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах.

Отже, обгрунтовуючи інтереси держави в
особі Міністерства енергетики та
вугільної промисловості в особі
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» необхідно
зазначити, що відповідно до статуту НАК
«Нафтогаз України», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 25 травня 1998 року №747 «Про утворення
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (в редакції від 2
грудня 2009 року №1354), остання утворена
на виконання Указу Президента України
№151 від 25 лютого 1998 року «Про
реформування нафтогазового комплексу
України». Акціонером НАК «Нафтогаз
України» є держава в особі
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України.

Метою діяльності компанії є сприяння
структурній перебудові нафтової,
газової та нафтопереробної галузей,
підвищення рівня енергетичної безпеки
держави, а також задоволення потреб
промислових і побутових споживачів у
сировині та паливно-енергетичних
ресурсах, здійснюючи управління
об'єктами державної власності,
виконуючи завдання та функції,
покладені на неї державою у газовій та
нафтопереробній галузях.

Порушення відповідачем договірних
зобов'язань щодо оплати за спожитий газ
завдає шкоди фінансово-економічним
інтересам держави в особі Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України та НАК «Нафтогаз України», які
в даному випадку позбавлені можливості
виконувати завдання, покладені
державою у газовій га нафтопереробній
галузях, забезпечувати енергетичну
безпеку держави, тому, прокуратура
Деснянського району на підставі ст. 36-1
Закону України «Про прокуратуру»
звернулась з даним позовом до суду в
інтересах держави в особі зазначених
позивачів.

Слід зазначити, що відповідно до
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України за №7 від 23
березня 2012 року «Про деякі питання
участі прокурора у розгляді справ,
підвідомчих господарським судам»
зазначено, що закон не обмежує право
прокурора на подання позову в
інтересах держави в особі того її
органу, що перебуває поза територією,
на яку поширюються повноваження даного
прокурора.

Право прокурора на подання позову до
господарського суду не ставиться
законом у залежність від наявності у
прокурора матеріалів прокурорської
перевірки з того питання, з якого
подано позов.

Крім того, судом встановлено, що
рішенням господарського суду
Київської області від 9 грудня 2013 року у
справі №911/4288/13 за позовом Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» до Комунального підприємства
«Управління житлово-комунального
господарства» про стягнення 12706288,92 грн.
позовні вимоги позивача задоволено
частково, а саме, присуджено до
стягнення з Комунального підприємства
«Управління житлово-комунального
господарства» на користь Публічного
акціонерного товариства «Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» - 10851505,17 грн. основного боргу,
801545,94 грн. пені, 759605,36 грн. штрафу, 262340,18
грн. 3% річних, 30899,38 грн. інфляційних
втрат та 68817,87 грн. судового збору.

Зазначене рішення набрало законної
сили 27 грудня 2013 року.

На виконання рішення господарського
суду Київської області від 9 грудня 2013
року у справі №911/4288/13 господарським
судом Київської області видано наказ
від 27 грудня 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 Господарського
процесуального кодексу України
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
«Про виконавче провадження».

Однак, станом на момент звернення
позивача з даним позовом до суду,
відповідач не повністю виконав рішення
господарського суду Київської області
від 9 грудня 2013 року у справі №911/4288/13.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що
чинне законодавство України не
пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків.

У пункті 9 оглядового листа від 29 квітня
2013 року за №01-06/767/2013 «Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» Вищий
господарський суд України зазначив
наступне: «Наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін
договору, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України.

Оскільки, має місце невиконання
відповідачем грошових зобов'язань,
встановлене рішенням господарського
суду, позивач з посиланням на приписи
статті 625 ЦК України звернувся з
позовом до суду про стягнення з
відповідача інфляційних втрат та 3 %
річних.

Частиною другою статті 625 ЦК України
визначено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України
рішення суду про стягнення боргу не є
підставою для припинення грошового
зобов'язання.

Таким чином, наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України. Право кредитора вимагати
сплати боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Стягнення 3% річних та збитків від
інфляції є самостійним способом
захисту цивільних прав і забезпечення
виконання цивільних зобов'язань, що
може реалізуватись шляхом подання
окремого позову, не пов'язаного з
позовом про стягнення боргу.

Також, суд зазначає, що після прийняття
судом рішення про стягнення коштів,
грошове зобов'язання боржника не
припинилось, оскільки, кредитор
грошові кошти реально не отримав.
Відтак, передбачені ст. 625 ЦК України 3%
річних підлягають нарахуванню до
моменту фактичного виконання
грошового зобов'язання.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе
зобов'язання з оплати вартості
поставленого газу своєчасно не
виконав, суд дійшов висновку про
наявність підстав для нарахування
позивачем на суму основного боргу 3%
річних у розмірі 234570,89 грн. (по акту на
суму 219511,83 грн. за період прострочки з 18
жовтня 2013 року по 7 липня 2014 року; по
акту на суму 1380153,57 грн. за період
прострочки з 18 жовтня 2013 року по 7 липня
2014 року; по акту на суму 2992536,16 грн. за
період прострочки з 18 жовтня 2013 року по
7 липня 2014 року; по акту на суму 6259303,61
грн. за період прострочки з 18 жовтня 2013
року по 7 липня 2014 року) та інфляційних
втрат у розмірі 1219349,97 грн. (по акту на
суму 219511,83 грн. за період: листопад 2013
року - травень 2014 року; по акту на суму
1380153,57 грн. за період: листопад 2013 року -
травень 2014 року; по акту на суму 2992536,16
грн. за період: листопад 2013 року -
травень 2014 року; по акту на суму 6259303,61
грн. за період: листопад 2013 року -
травень 2014 року).

Як вже зазначалось, розмір 3% річних,
нарахованих позивачем на суму
основного боргу, складає 234570,89 грн.

Зазначений розмір 3% річних є
обґрунтованим та підлягає стягненню з
відповідача.

Розмір інфляційних втрат, нарахованих
позивачем на суму основного боргу,
складає 1219349,97 грн.

Зазначений розмір інфляційних втрат є
обґрунтованим та підлягає стягненню з
відповідача.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Комунального
підприємства «Управління
житлово-комунального господарства»
(07100, Київська область, м. Славутич, вул.
Військових будівельників, 8, код 31476318)
на користь Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (01001, м.
Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) -
1219349 (один мільйон двісті дев'ятнадцять
тисяч триста сорок дев'ять) грн. 97 коп.
інфляційних втрат та 234570 (двісті
тридцять чотири тисячі п'ятсот
сімдесят) грн. 89 коп. 3% річних.

3. Стягнути з Комунального
підприємства «Управління
житлово-комунального господарства»
(07100, Київська область, м. Славутич, вул.
Військових будівельників, 8, код 31476318) в
дохід Державного бюджету України на р/р
3001, банк ГУ ДКСУ у Київській
області, МФО 821018, ,
одержувач платежу ГУ ДКСУ у Київській
області, призначення платежу: 22030001 - 29078
(двадцять дев'ять тисяч сімдесят вісім)
грн. 42 коп. судового збору.

4. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 7 листопада 2014
року

Суддя
Д.Г. Заєць