КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2014 р. Справа№ 910/12451/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Коротун О.М.

Михальської Ю.Б.

За участю представників сторін:

від позивача: Данильчук М.Я. - керівник

від відповідача: Левченко О.С. -
представник

від третьої особи: ОСОБА_4 - представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Закритого
акціонерного товариства "Спіка"

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 19.08.2014р.

у справі № 910/12451/14 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Закритого акціонерного
товариства "Спіка"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Київпроект"

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
ОСОБА_5

про стягнення 57 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "Спіка"
звернулось до Господарського суду м.
Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Київпроект" про стягнення 57 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 19.08.2014 року у справі № 910/12451/14 в
позові Закритому акціонерному
товариству "Спіка" відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, просить його
скасувати, посилаючись на те, що судом
неповністю з'ясовані обставини, що
мають значення по справі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивача посилається на те, що питання
про стягнення коштів з ПАТ
«Київпроект» виникло з договору від
10.04.95.

Скаржник посилається на те, що суд не
витребував належні докази (про що
просили сторони спору), що входять до
предмета доказування, та не залучив до
справи ОСОБА_5 в якості третьої особи
без самостійних вимог на предмет спору
на стороні позивача за клопотанням
обох сторін спору.

Апелянт звертає увагу суду на те, що
судом першої інстанції порушені вимоги
матеріального права з приводу
застосування при винесенні рішення ст.
35 ГПК України, не враховвано той факт,
що матеріальне право не регулюється
нормами процесуального кодексу.

Ухвалою від 16.09.2014 року порушено
апеляційне провадження у справі та
визнано явку повноважних
представників сторін в судове
засідання обов'язковою.

Ухвалою від 16.10.2014 року розгляд справи
відкладено та залучено до в якості
третьої особи на стороні позивача
ОСОБА_5.

Розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача та третьої особи
на предмет спору на стороні позивача,
перевіривши наявні матеріали справи,
колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, рішенням
Святошинського районного суду міста
Києва від 24 листопада 2010 року по справі
№2-1769/2010 за позовом ОСОБА_5 до ЗАТ
"Спіка", треті особи: ДГО "Житло-інвест",
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "Наш дім-34",
Орган опіки та піклування
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, КП "Дирекція з
утримання та обслуговування житлового
фонду Святошинського району м. Києва",
Святошинська районна у м. Києві
державна адміністрація про визнання
права власності на житлову площу позов
задоволено та визнано за ОСОБА_5 право
на житлову площу - п'ятикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 184.2
кв.м. та визнано за ОСОБА_5 право
власності на житлову площу -
п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 184.2 кв.м., а в
задоволенні зустрічного позову ЗАТ
"Спіка" до ОСОБА_5, третя особа - ДГО
"Житло-інвест" про визнання права
власності, про повернення майна із
чужого незаконного володіння,
відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва
від 24 травня 2011 року по справі
№22-ц/2690/2862/2011 вказане рішення залишено
без змін.

Позивачем зазначено, що при судовому
розгляді справи про визнання права
власності на квартиру АДРЕСА_1
громадянином ОСОБА_5 заявлено про факт
фінансування ним розробки ескізного
проекту вказаного будинку (замовлення
149409), а також заявлено про те, що сплата
коштів за виконані роботи здійснена
ним в 1995 році безпосередньо на рахунки
ПАТ "Київпроект" з отриманням
результатів виконаної роботи.

Замовником вказаних робіт (завдання на
проектування від 04.01.1995р.) відповідно до
договору була фірма "Спіка", проведення
оплати (плат.доручення №21 від 03.10.1995р.)
та отримання відповідної документації
(накладна №416 від 13.06.1995р.) вчинялось
фірмою "Спіка", тому прийняття вказаних
коштів від громадянина ОСОБА_5 було
безпідставним.

Позивач вказує, що оскільки сума
фінансових коштів віднесена судом на
записування сплати ОСОБА_5 в рахунок
своїх зобов'язань перед ЗАТ "Спіка", ці
кошти підлягають поверненню нашому
підприємству як надлишково отримані,
але враховані при розрахунках із
відповідачем.

Відповідач проти задоволення позову
заперечує та вказує на те, що грошові
кошти у розмірі 57 000,00 грн. за виконані
роботи відповідачем було отримано
безпосередньо від позивача, а не від
громадянина ОСОБА_5

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 35 цього ж Кодексу встановлено,
що обставини, які визнаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. Вирок суду в кримінальному
провадженні або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення, які набрали законної
сили, є обов'язковими для
господарського суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, факти, встановлені
рішенням Святошинського районного
суму міста Києва від 24.11.2010 р., яке
залишено без змін ухвалою Апеляційного
суду міста Києва від 24.05.2011 р.,
господарським судом міста Києва
вважаються встановленими та такими, що
не потребують доказування.

Судом, за результатом дослідження
текстів наявних у матеріалах справи
копій рішення Святошинського
районного суму міста Києва від 24.11.2010 р.
та ухвали Апеляційного суду міста
Києва від 24.05.2011 р., виявлено, що
вказаними судовими органами було
встановлено отримання позивачем
грошових коштів у розмірі 57 000,00 грн. за
виконані роботи від громадянина ОСОБА_5

Вказані грошові кошти позивачем було
перераховано відповідачу.

Таким чином, обставини, на які
посилається позивач як на підставу для
задоволення позовних вимог, є
надуманими та не відповідають
фактичним обставинам справи.

Крім того, суд погоджується із позицією
відповідача щодо пропущення позивачем
строків позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України встановлено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Приписами ст. 259 Кодексу передбачено, що
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі. Позовна давність,
встановлена законом, не може бути
скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. ст. 260, 261 ЦК України
позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253 - 255
цього Кодексу. Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за домовленістю сторін.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності за вимогами
про визнання недійсним правочину,
вчиненого під впливом насильства,
починається від дня припинення
насильства. Перебіг позовної давності
за вимогами про застосування наслідків
нікчемного правочину починається від
дня, коли почалося його виконання. У
разі порушення цивільного права або
інтересу неповнолітньої особи позовна
давність починається від дня
досягнення нею повноліття. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку. За регресними
зобов'язаннями перебіг позовної
давності починається від дня виконання
основного зобов'язання. Винятки з
правил, встановлених частинами першою
та другою цієї статті, можуть бути
встановлені законом.

Згідно зі ст. ст. 263, 264 Кодексу, перебіг
позовної давності зупиняється: 1) якщо
пред'явленню позову перешкоджала
надзвичайна або невідворотна за даних
умов подія (непереборна сила); 2) у разі
відстрочення виконання зобов'язання
(мораторій) на підставах, встановлених
законом; 3) у разі зупинення дії закону
або іншого нормативно-правового акта,
який регулює відповідні відносини; 4)
якщо позивач або відповідач перебуває
у складі Збройних Сил України або в
інших створених відповідно до закону
військових формуваннях, що переведені
на воєнний стан. У разі виникнення
обставин, встановлених частиною першою
цієї статті, перебіг позовної давності
зупиняється на весь час існування цих
обставин. Від дня припинення обставин,
що були підставою для зупинення
перебігу позовної давності, перебіг
позовної давності продовжується з
урахуванням часу, що минув до його
зупинення.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, особа,
яка виконала зобов'язання після спливу
позовної давності, не має права
вимагати повернення виконаного, навіть
якщо вона у момент виконання не знала
про сплив позовної давності. Заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Статтею 268 Кодексу встановлено, позовна
давність не поширюється: 1) на вимогу, що
випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
встановлених законом; 2) на вимогу
вкладника до банку (фінансової
установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу
про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, крім випадків завдання
такої шкоди внаслідок недоліків
товару, що є рухомим майном, у тому
числі таким, що є складовою частиною
іншого рухомого чи нерухомого майна,
включаючи електроенергію; 5) на вимогу
страхувальника (застрахованої особи)
до страховика про здійснення страхової
виплати (страхового відшкодування); 6)
на вимогу центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері державного
матеріального резерву, стосовно
виконання зобов'язань, що випливають із
Закону України "Про державний
матеріальний резерв". Законом можуть
бути встановлені також інші вимоги, на
які не поширюється позовна давність.

Слід зазначити, що позивачу було відомо
про обставини, викладені у позовній
заяві, ще під час розгляду
Святошинським районним судом протягом
2001-2010 років справи за позовом ОСОБА_5 до
ЗАТ "Спіка", Треті особи: ДГО
"Житло-інвест", об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку "Наш дім-34", Орган опіки та
піклування Святошинської районної у м.
Києві державної адміністрації, КП
"Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району м. Києва",
Святошинська районна у м. Києві
державна адміністрація про визнання
права власності на житлову площу позов
задоволено та визнано за ОСОБА_5 право
на житлову площу - п'ятикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 184.2
кв.м. та визнано за ОСОБА_5 право
власності на житлову площу -
п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 184.2 кв.м., а в
задоволенні зустрічного позову ЗАТ
"Спіка" до ОСОБА_5, третя особа - ДГО
"Житло-інвест" про визнання права
власності, про повернення майна із
чужого незаконного володіння.

Як зазначено в п. п. 4.4., 4.4.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів", правила
переривання перебігу позовної
давності (стаття 264 ЦК України)
застосовуються господарським судом
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного клопотання сторін у
справі, якщо в останній є докази, що
підтверджують факт такого переривання.
При цьому господарським судом слід
мати на увазі таке. У дослідженні
обставин, пов'язаних із вчиненням
зобов'язаною особою дії, що свідчить
про визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку (частина перша статті 264 ЦК
України), господарському суду
необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу. До дій, що свідчать про визнання
боргу або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу. Вчинення боржником дій
з виконання зобов'язання вважається
таким, що перериває перебіг позовної
давності, лише за умови, коли такі дії
здійснено уповноваженою на це особою,
яка представляє боржника у відносинах
з кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.
Бездіяльність боржника (наприклад,
неоспорювання ним безспірного
списання коштів, якщо така можливість
допускається за законом або договором)
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення дій.

Дослідивши надані сторонами докази по
справі, суд не знаходить підтвердження
наявності обставин, що свідчать про
переривання перебігу позовної
давності.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
роз'яснено, що за змістом частини
першої статті 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи. Отже,
перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення. Позовна давність не є
інститутом процесуального права та не
може бути відновлена (поновлена) в разі
її спливу, але за приписом частини
п'ятої статті 267 ЦК України позивач
вправі отримати судовий захист у разі
визнання поважними причин пропуску
строку позовної давності. Питання щодо
поважності цих причин, тобто наявності
обставин, які з об'єктивних, незалежних
від позивача підстав унеможливлювали
або істотно утруднювали своєчасне
подання позову, вирішується
господарським судом у кожному
конкретному випадку з урахуванням
наявних фактичних даних про такі
обставини. Щодо фізичної особи
(громадянина) останніми можуть бути
документально підтверджені тяжке
захворювання, тривале перебування поза
місцем свого постійного проживання
(наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно
підприємства (установи, організації)
зазначені обставини не можуть братися
судом до уваги, оскільки за відсутності
(в тому числі й з поважних причин) особи,
яка представляє його в судовому
процесі, відповідне підприємство
(установа, організація) не позбавлене
права і можливості забезпечити
залучення до участі у такому процесі
іншої особи; відсутність зазначеної
можливості підлягає доведенню на
загальних підставах. Закон не визначає,
з чиєї ініціативи суд визнає причини
пропущення позовної давності
поважними. Як правило, це здійснюється
за заявою (клопотанням) позивача з
наведенням відповідних доводів і
поданням належних та допустимих
доказів. Відповідна ініціатива може
виходити й від інших учасників
судового процесу, зокрема, прокурора,
який не є стороною у справі. Висновок
про застосування позовної давності
відображається у мотивувальній
частині рішення господарського суду.

При цьому, позивачем не надано суду
жодних доказів на підтвердження
наявності поважних причин пропуску
строку позовної давності.

Слід зазначити, що докази які
спростовують вимоги позивача про
стягнення коштів з відповідача було
надано відповідачем до Господарського
суду м. Києва та знаходяться в
матеріалах справи.

Крім того, рішення Господарського суду,
винесене 19.08.14 по справі № 910/12451/14 за
своїм змістом повністю відповідає
вимогам ст. 84 Господарського кодексу
України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не підтверджені відповідними доказами,
не спростовують правильності
висновків місцевого суду та не можуть
бути підставами для скасування рішення
суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному та повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини,
колегія приходить до висновку, що
рішення Господарського суду м. Києва
обґрунтоване, відповідає обставинам
справи і чинному законодавству, а отже
підстав для його скасування не
вбачається, у зв'язку з чим апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закритого
акціонерного товариства "Спіка" на
рішення Господарського суду м.Києва
від 19.08.2014р. у справі № 910/12451/14 залишити
без задоволення.

Рішення Господарського суду м.Києва
від 19.08.2014р. у справі № 910/12451/14 залишити
без змін.

Матеріали справи № 910/12451/14 повернути
до Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
О.М. Коротун

Ю.Б. Михальська