ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року Справа № 922/569/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя : Корсак В.А.

судді: Данилова
М.В., Данилова Т.Б. (доповідач)

розглянувши матеріали касаційних
скарг1) публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк" 2) товариства з
обмеженою відповідальністю
"Еко-Комуненерго"на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 08.09.2014р. у
справі №922/569/14 господарського
судуХарківської області за
позовомдержавного підприємства "Завод
імені В.О. Малишева" дотовариства з
обмеженою відповідальністю
"Еко-Комуненерго" треті особи 1)
державний концерн "Укроборонпром" 2)
публічне акціонерне товариство
"Укрсоцбанк" за участюХарківської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Центрального
регіону України про за участю
прокуратури - представників сторін:
позивача - відповідача - третіх осіб -
визнання недійсним договору прокурор
відділу Генеральної прокуратури
України Яговдік С.М., посв. №029909 пр.
Степанишена А.В. - дов. №31/16 від 14.01.14р.
пр. Прокопченко К.А. - дов. б/н від 01.11.13р.
1) пр. Пащук В.В. - дов. №Д-999/2014 від 11.06.14р.
пр. Перегонцев І.А. - дов. №Д-998/2014 від
11.06.14р. 2) пр. Борецький Б.О. - дов.
№08.6-186/84-2714 від 22.10.13р.

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року державне підприємство
"Завод імені В.О. Малишева" звернулось
до господарського суду Харківської
області з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Еко-Комуненерго" про визнання
недійсним договору оренди №640дп від
01.10.2008р., укладеного між позивачем та
відповідачем.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 20.03.2014р. до
участі у справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору, залучено державний
концерн "Укроборонпром" та публічне
акціонерне товариство "Укрсоцбанк".

Харківський прокурор з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Центрального регіону України у березні
2014 року подав заяву про вступ у дану
справу з метою захисту інтересів
держави.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 27.05.2014р. (суддя
Жиляєв Є.М.) в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, державне підприємство
"Завод імені В.О. Малишева" звернулось
до Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просило
скасувати рішення по справі та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 08.09.2014р. (судді
Ільїн О.В., Бондаренко В.П., Россолов В.В.)
рішення господарського суду
Харківської області від 27.05.2014р.
скасовано та прийнято нове рішення,
яким позовні вимоги задоволено,
посилаючись на те, що господарським
судом першої інстанції порушено норми
матеріального права, не в повній мірі
з'ясовані та неправильно оцінені
обставини справи.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції, публічне
акціонерне товариство "Укрсоцбанк" та
товариство з обмеженою
відповідальністю "Еко-Комуненерго"
звернулись до Вищого господарського
суду України з касаційними скаргами, в
яких посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просять
скасувати постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
08.09.2014р., а рішення господарського суду
Харківської області від 27.05.2014р.
залишити в силі.

Заслухавши присутніх в судовому
засіданні представників сторін та
думку прокурора відділу Генеральної
прокуратури України, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в рішенні і постанові та
доводи касаційних скарг, колегія
суддів вважає, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 22.09.2008р. між
відповідачем у справі - ТОВ
"Еко-Комуненерго" та АКБ СР "Укрсоцбанк"
(нині - Публічне акціонерне товариство
"Укрсоцбанк", далі - ПАТ "Укрсоцбанк") в
особі Харківської обласної філії
укладено договір кредиту №805/6/18/8-116 від
22.09.2008р., відповідно до якого ПАТ
"Укрсоцбанк" зобов'язується надати
позичальнику - ТОВ "Еко-Комуненерго"
грошові кошти в сумі 5772005 доларів США на
наступні цілі: купівля нежитлового
приміщення загальною площею 17323,2 кв.м.,
що розташоване за адресою: м. Харків,
вул. Плеханівська, 126, літ. "Р/1-7",
належить на правах власності
Державному підприємству "Завод імені
В.О.Малишева" та є предметом
забезпечення по кредиту ДП "Завод імені
В.О.Малишева" в Харківській обласній
філії АКБ "Укрсоцбанк".

Згідно договору кредиту №805/6/18/8-116 від
22.09.2008р., на виконання умов договору
кредиту зазначену нежитлову будівлю
передано відповідачем в іпотеку банку.

Продаж майна здійснено "Укрсоцбанком" в
порядку виконання рішення
господарського суду Харківської
області від 18.07.2007р. у справі №21/235-07, за
яким банку в силу приписів ст.38 Закону
України "Про іпотеку" було надано таке
право продажу.

Згодом, між відповідачем - ТОВ
"Еко-Комуненерго" та позивачем - ДП
"Завод імені В.О.Малишева" 01 жовтня 2008
року було укладено договір оренди
№640дп (далі - Договір), відповідно до
умов якого орендодавець - ТОВ
"Еко-Комуненерго" надав орендарю - ДП
"Завод імені В.О.Малишева" у відплатне
користування нежитлове приміщення літ.
"Р/1-7", розташоване за адресою: м. Харків,
вул. Плеханівська, 126 загальною площею
17323,2 кв.м. для використання у
господарській діяльності орендаря.
Строк оренди встановлюється з моменту
підписання даного договору по 01 жовтня
2010 року.

27.09.2010р., між ДП "Завод імені
В.О.Малишева" та ТОВ "Еко-Комуненерго"
було укладено Додаткову угоду №7 до
договору оренди №640дп від 01.10.2008р.,
відповідно до якої сторони продовжили
строк оренди до 01 вересня 2011 року.

Відповідним договором оренди в п.1.2
було визначено, що об'єкт оренди
знаходиться в іпотеці за вказаним вище
іпотечним договором.

01.10.2008р. ТОВ "Еко-Комуненерго" фактично
передало, а ДП "Завод імені В.О.
Малишева" прийняло обумовлене вказаним
вище Договором оренди майно.

Відповідно до п.6.2 Договору за оренду
приміщень позивач щомісячно вносить
плату в розмірі 606312,00грн., в т.ч. ПДВ 20% -
101052,00грн., а також оплачує фактичні
витрати за комунальні послуги та інші
послуги. В подальшому сторони шляхом
укладання додаткових угод змінювали
розмір орендної плати в сторону
зменшення.

Позивач посилався на те, що укладання
договору оренди №640дп від 01.10.2008р.
завідомо суперечить інтересам держави,
порушує публічний порядок, оскільки
відповідно до Статуту "Завод ім. В. О.
Малишева" (редакція якого діяла на
момент укладання договору оренди)
засновано на державній власності і
підпорядковано Державному комітету
промислової політики України.

Згідно із п.4.2 Статуту майно
підприємства є державною власністю і
закріплюється за ним на праві повного
господарського відання, підприємство
володіє, користується та
розпоряджається зазначеним майном в
цілях господарської діяльності,
вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не
суперечать чинному законодавству та
цьому Статуту.

Джерелами формування майна
підприємства є: амортизаційні
відрахування на відтворення основних
фондів; майно передане комітетом
іншими органами державного управління;
доходи одержані від реалізації
продукції та інших видів
фінансово-господарської діяльності;
доходи від цінних паперів, кредити
банків та інших кредитів; капітальні
вкладення та дотації з бюджетів;
безоплатні або благодійні внески;
придбання майна інших підприємств;
іншого майна набутого на підставах не
заборонених законом.

Пунктом 4.7 Статуту передбачено, що
комітет та інші органи державної
виконавчої влади здійснюють контроль
за ефективністю використання та
збереження закріпленого за
підприємством державного майна,
правомочності дій по відношенню до
державної власності і відповідності
чинному законодавству ведення
підприємницької діяльності.

Грошові кошти підприємства входять до
складу майна підприємства, управління
яким здійснює держава, і укладання
договору оренди №640дп від 01.10.2008р.,
стороною якого є ДП "Завод ім. В. О.
Малишева", безпосередньо стосується
економічних інтересів держави Україна.

У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно із ч.1 ст.207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Місцевий суд посилався, що позивачем не
надано жодного доказу на підтвердження
того, що укладений договір оренди
посягає на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, доказів
використання всупереч закону
державної власності, вини
сторони/сторін договору, яка
виражалась би в намірі порушити
публічний порядок, наявність наміру
хоча б у однієї з сторін щодо настання
наслідків недійсного правочину.

Однак, апеляційний суд не погодився з
таким твердженням суду першої
інстанції, оскільки вони суперечать
п.2.5.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", в якому зазначено, що
визнання правочину (господарського
договору) недійсним господарським
судом є наслідком його вчинення з
порушенням Закону, а не заходом
відповідальності сторін.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що суттєвою підставою для
визнання договору недійсним є
відсутність згоди іпотекодержателя
передавати предмет іпотеки в оренду.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно із ч.3 ст.9 ЗУ "Про іпотеку"
іпотекодавець має право виключно на
підставі згоди іпотекодержателя
передавати предмет іпотеки в оренду.

Частиною 3 статті 12 ЗУ "Про іпотеку"
правочин щодо відчуження
іпотекодавцем переданого в іпотеку
майна або його передачі в наступну
іпотеку, спільну діяльність, лізинг,
оренду чи користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним.

При цьому, відповідно до п.2.1.4
іпотечного договору №805/13/18-5/8-846 від
22.09.2008р., що був укладений між АКБ СР
"Укрсоцбанк" та ТОВ "Еко-Комуненерго"
передбачено, що ТОВ "Еко-Комуненерго"
зобов'язано без письмової згоди АКБ СР
"Укрсоцбанк" не передавати предмет
іпотеки: нежитлову будівлю літера "Р/1-7"
загальною площею 17323,2 кв. м, що
знаходиться за адресою: м. Харків. вул.
Плеханівська, 126, в оренду.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що договір оренди №640дп
від 01.10.2008р. укладено без письмової
згоди банку, а тому він є недійсним
відповідно до ст.12 Закону України "Про
іпотеку".

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України 29.05.2013р. №11
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
встановлено, що за змістом частини
другої статті 215 ЦК України нікчемний
правочин, на відміну від оспорюваного,
є недійсним незалежно від наявності чи
відсутності відповідного рішення суду.
Однак це не виключає можливості
подання та задоволення позову про
визнання нікчемного правочину
(господарського договору) недійсним.

Щодо посилань суду першої інстанції на
те, що "ПАТ "Укрсоцбанк" надавав свою
згоду на укладення договору №640дп від
01.10.2008р. та був обізнаний зі змістом
даного Договору і не висував жодних
вимог до відповідача відносно даного
договору, то апеляційним судом
встановлено, що в матеріалах справи
відсутні докази, яким чином та коли
була надана така згода, а участь ПАТ
"Укрсоцбанк" у розгляді справи №922/5190/13
за позовом ТОВ "ЕКО-КОМУНЕНЕРГО" до ДП
"Завод імені В.О.Малишева" про стягнення
заборгованості з орендної плати за
договором оренди №640дп від 01.10.2008р.,
апеляційний суд не визнав належним
доказом такої згоди. Крім того,
апеляційним судом зазначено, що
рішення господарського суду
Харківської області від 24.02.2014р. у
справі №922/5190/13 не набрало законної
сили.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України
"Про іпотеку" іпотекодавець виключно на
підставі згоди іпотекодержателя може
передати предмет іпотеки, зокрема, в
оренду. Аналогічна вимога щодо згоди
банку встановлена і в п.2.1.4 Договору
іпотеки №805/13/18-5/8-846 між Банком та ТОВ
"Еко-Комуненерго".

На момент укладення оспорюваного
Договору оренди предмет оренди було
обтяжено іпотекою. Тобто, для того, щоб
укласти Договір оренди, ТОВ
"Еко-Комуненерго" мало отримати згоду
банку на передачу лабораторного
корпусу в оренду.

Втім, перед укладенням Договору оренди
ТОВ "Еко-Комуненерго" не отримувало від
Банку згоди на вчинення цього
правочину, а тому апеляційний суд
дійшов до висновку, що в силу приписів
ст.ст.9, 12 ЗУ "Про іпотеку" згода банку на
передачу в оренду предмету іпотеки
повинна отримуватися саме на момент
укладання відповідного договору і така
згода повинна бути надана у вигляді
письмового документу за підписом
уповноваженої особи.

Також, апеляційним судом встановлено,
що проведення оцінки об'єкта оренди
перед укладенням договору оренди з
державним підприємством є необхідною
умовою, що підтверджується п.10.1
договору оренди №640дп від 01.10.2008р. ДП
"Завод імені В.О.Малишева" та ТОВ
"Еко-Комуненерго", яким визначено, що
всі інші умови, не передбачені
договором, регулюються чинним
законодавством України.

Частиною 4 статті 1 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" (яка діяла на момент укладення
договору оренди №640дп від 01.10.2008р.)
встановлено, що оренда майна інших форм
власності може регулюватися
положеннями цього Закону, якщо інше не
передбачено законодавством та
договором оренди. Оренда майна інших
форм власності регулюється
положеннями цього Закону, якщо
орендарями є державні підприємства.

Згідно із ч.1 ст.11 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" (в редакції від 23.09.2008р., яка діяла
на момент укладення договору оренди),
оцінка об'єкта оренди здійснюється за
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, а саме Методика
оцінки об'єктів оренди затверджена
постановою Кабінету Міністрів України
№629 від 10.08.1995р.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" передбачено, що оцінка об'єкта
оренди передує укладенню договору
оренди.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного
кодексу України, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Втім, місцевий господарський суд не
врахував того, що перед укладенням
договору оренди не було проведено
оцінку предмета оренди - лабораторного
корпусу, що є необхідною умовою для
вчинення цього правочину, а сторони при
укладанні договору оренди виходили з
балансової вартості нежитлового
приміщення (п.1.5 Договору).

Тобто, суд першої інстанції не
застосував ст.11 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна".

Враховуючи викладене, апеляційний суд
дійшов до правомірного висновку, що
господарським судом першої інстанції
порушено норми матеріального права, не
в повному обсязі з'ясовані обставини,
що стосуються даної справи, тому
прийняте рішення не може вважатися
обґрунтованим, у зв'язку з чим скасував
рішення господарського суду
Харківської області від 27.05.2014р. та
прийняв нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що переглядаючи у
касаційному порядку судові рішення,
касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційних
скарг публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк" та товариства з
обмеженою відповідальністю
"Еко-Комуненерго", оскільки судом
апеляційної інстанції було повно та
всебічно з'ясовано обставини, що мають
значення для даної справи, їм надано
належну правову оцінку та прийнято
постанову з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
що дає підстави залишити її без змін.

Судові витрати, сплачені касатором до
бюджету під час подання касаційної
скарги, у зв'язку з відмовою в
задоволенні касаційної скарги на
підставі ст.49 ГПК України залишаються
на касаторі.

Враховуючи наведене, та керуючись
ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
залишити без задоволення.

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Еко-Комуненерго" залишити без
задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 08.09.2014р. у
справі №922/569/14 господарського суду
Харківської області залишити без змін.

Головуючий суддя
В. Корсак

Судді
М. Данилова

Т. Данилова