Господарський суд Чернігівської
========================================================================
========================================================================
========================
Р І Ш Е Н Н Я

" 04 " листопада 2014 року
Справа №927/1456/14

За ПОЗОВОМ: Прокурора Талалаївського
району Чернігівської області

вул. Чапаєва, 10, смт. Талалаївка,
Чернігівська область, 17200

в інтересах держави в особі:
Чернігівської обласної державної
адміністрації

вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000

ТРЕТЯ ОСОБА, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
Позивача: Державна інспекція
сільського господарства в
Чернігівській області

вул. Коцюбинського, 41-А, м. Чернігів,
14000

До ВІДПОВІДАЧА: Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD

вул. Науменка, 42, с. Харкове,
Талалаївський район, Чернігівська
область, 17270

Про стягнення шкоди в розмірі 37575,34 грн.
та зобов'язання звільнити самовільно
зайняті земельні ділянки

Суддя І.В. Кушнір

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від Позивача: не з'явився.

Від Відповідача: Михно С.А. -
представник, доручення №б/н від
03.04.2014.

Від Третьої особи: Степанець І.П. -
завідувач юридичного сектору,
довіреність №010-08/1157 від 27.05.2013.

У судовому засіданні прийняла участь
старший прокурор відділу прокуратури
м. Чернігова Шпак М.В., службове
посвідчення № 018694 від 22.07.2013.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурором Талалаївського району в
інтересах держави в особі
Чернігівської обласної державної
адміністрації заявлено позов до
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD, в
якому Прокурор просить:

1) стягнути шкоду, заподіяну внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, у розмірі 37575,34 грн.;

2) зобов'язати звільнити
самовільно зайняті земельні ділянки
історико-культурного призначення
загальною площею 9,2 га на території
Чернецької сільської ради
Талалаївського району та повернути
вказані земельні ділянки
Чернігівській обласній державній
адміністрації.

Ухвалою суду від 12.09.2014 в якості
Третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні Позивача Державну інспекцію
сільського господарства в
Чернігівській області.

Позовні вимоги обґрунтовані
самовільним зайняттям та
використанням ТОВ Агрофірма "Обрій" LTD
земельних ділянок, що являються
землями історико-культурного
призначення, для вирощування
сільськогосподарських культур на
території Чернецької сільської ради в
порушення вимог ст.ст.125,126 Земельного
Кодексу України.

Прокурор у судовому засіданні 25.09.2014
надала заяву про уточнення позовної
вимоги в частині саме зобов'язання
звільнити самовільно зайняті земельні
ділянки та шляхом визначення
ідентифікуючих ознак кожної з десяти
земельних ділянок.

Також Прокурор надала
витребуване ухвалою суду від 12.09.2014
нормативно-правове обґрунтування
стягнення шкоди саме до державного
бюджету, мотивуючи це тим, що
самовільно зайняті землі знаходяться
за межами населених пунктів та
перебувають у державній власності,
тому нарахована шкода підлягає
стягненню на користь власника землі,
тобто саме до Державного бюджету.

Прокурор та представник Позивача
підтримали позовні вимоги.

У судовому засіданні 25.09.2014 представник
Відповідача надав відзив на позовну
заяву зазначивши, що позовні вимоги
Відповідачем не визнаються з наступних
підстав.

Відповідач зазначає, що в позовній
заяві відсутні дані щодо включення
саме цих земельних ділянок до
державного реєстру нерухомих пам'яток
України. А для надання такого статусу
земельним ділянкам передбачена
процедура державної реєстрації
об'єктів культурної спадщини та
занесення їх до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України.

Крім того Відповідач посилається на
те, що навколо земельних ділянок
історико-культурного призначення на
території Чернецької сільської ради
відсутні будь-які межові та охоронні
знаки, а також відсутня проектна
документації, що затверджена
відповідним органом культурної
спадщини Чернігівської
облдержадміністрації.

Враховуючи наведені обставини
Відповідач вважає, що його дії не
можуть розцінюватись як самовільне
зайняття земельних ділянок
історико-культурного значення.

До початку судового засідання 21.10.2014 на
виконання вимог ухвали суду від 07.10.2014
від державного інспектора з контролю
за використанням та охороною земель
Кононіченка Ю.М. надійшли письмові
пояснення.

У судовому засіданні 21.10.2014
Прокурор та представник Відповідача
надали письмові пояснення.

У судовому засіданні директор КП
"Чернігівський науково-методичний
центр охорони культурної спадщини"
Чернігівської обласної ради на
виконання ухвали суду від 07.10.2014 надала
письмові пояснення.

До початку судового засідання
04.11.2014 на виконання вимог ухвали суду
від 21.10.2014 від Відділу Держземагенства
у Талалаївському районі та
Чернігівської обласної державної
адміністрації надійшли письмові
пояснення.

У судовому засіданні 04.11.2014
Прокурор та представник Третьої особи
надали письмові пояснення.

Представник Відповідача надав
клопотання про долучення до матеріалів
справи документів.

Суд долучив надані пояснення та
документи до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи та
надані докази, заслухавши пояснення
Прокурора, представників сторін та
Третьої особи, суд,

В С Т А Н О В И В:

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців Товариство з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Обрій" LTD зареєстровано в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців 22.02.2000.

04.06.2014-19.06.2014 посадовими особами
Державної інспекції сільського
господарства в Чернігівській області
на підставі наказу Державної інспекції
сільського господарства в
Чернігівській області №459 від 29.05.2014 та
направлення №434 від 29.05.2014 проведено
планову перевірку дотримання вимог
земельного законодавства ТОВ
Агрофірма "Обрій" LTD при використанні
земельних ділянок на території
Талалаївського району, про що
складений відповідний акт перевірки
№155 від 19.06.2014.

В ході перевірки встановлено, що
ТОВ Агрофірма "Обрій" LTD для товарного
сільськогосподарського виробництва
самовільно, без наявності
правовстановлюючих документів,
використовує земельні ділянки
історико-культурного призначення
площею 9,2 га на території Чернецької
сільської ради, що є порушенням вимог
ст.ст.125,126 Земельного Кодексу України.

Копія вищезазначеного акту перевірки
була отримана генеральним директором
ТОВ Агрофірма "Обрій" LTD Сердюк В.І.

Також в ході перевірки проведено
обстеження відповідних 10 земельних
ділянок загальною площею 9,2 га та
складено акти обстеження земельних
ділянок №№40-49 від 19.06.2014.

З вищевказаних актів вбачається, що
самовільно зайняті земельні ділянки
знаходяться між орендованими
земельними частками (паями) громадян,
що використовує ТОВ Агрофірма "Обрій" LTD
відповідно заключених та
зареєстрованих договорів оренди.

За результатами перевірки
генеральному директору ТОВ Агрофірма
"Обрій" LTD Сердюк В.І. було вручено
припис №000172 від 19.06.2014 про усунення
виявленого порушення та складено
протокол про адміністративне
правопорушення №000448 від 19.06.2014.

Управлінням контролю за використанням
та охороною земель Державної
інспекції сільського господарства в
Чернігівській області винесено
постанову про накладення
адміністративного стягнення №73 від
19.06.2014, згідно з якою Сердюк В.І. визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, відповідальність за
яке передбачена ст. 53-1 КУпАП, та
накладено адміністративне стягнення у
вигляді штрафу.

Як вбачається із розрахунків розміру
шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок (за межами населеного пункту),
складених 19.06.2014 окремо по кожній з 10
самовільно зайнятих земельних ділянок,
загальна сума шкоди складає 37575,34грн.

30.07.2014 головним спеціалістом-державним
інспектором відділу оперативного
контролю за дотриманням вимог
земельного законодавства Управління
контролю за використанням та охороною
земель Кононіченко Ю.М. на підставі
наказу Державної інспекції сільського
господарства в Чернігівській області
№692 від 15.07.2014, направлення №656 від
15.07.2014 проведено позапланову перевірку
дотримання вимог земельного
законодавства ТОВ Агрофірма "Обрій" LTD.

За результатами даної перевірки було
складено акт перевірки №26 від 30.07.2014,
згідно якого порушення вимог
земельного законодавства щодо
самовільного використання 10 ділянок
історико-культурного призначення не
усунуто, вимоги припису №000172 від 19.06.2014
не виконано.

Копія вищезазначеного акту перевірки
була отримана генеральним директором
ТОВ Агрофірма "Обрій" LTD Сердюк В.І.

Також за результатами перевірки
генеральному директору ТОВ Агрофірма
"Обрій" LTD Сердюк В.І. було вручено
припис №000180 від 30.07.2014 про усунення
виявленого порушення та складено
протокол про адміністративне
правопорушення №000452 від 30.07.2014.

Управлінням контролю за використанням
та охороною земель Державної
інспекції сільського господарства в
Чернігівській області винесено
постанову про накладення
адміністративного стягнення №118 від
30.07.2014, відповідно до якої Сердюк В.І.
визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
відповідальність за яке передбачена
ст. 188-5 КУпАП, та накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу.

Враховуючи, що порушення вимог
земельного законодавства щодо
самовільного використання 10 ділянок
історико-культурного призначення
Відповідачем не усунуто, шкода,
заподіяна внаслідок самовільного
зайняття земельних ділянок (за межами
населеного пункту), в сумі 37575,34 грн.
Відповідачем не відшкодована, Прокурор
звернувся до суду з позовом про
стягнення шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок у розмірі 37575,34 грн. та
зобов'язання звільнити самовільно
зайняті земельні ділянки
історико-культурного призначення.

Досліджуючи позовні вимоги та
заперечення на них Відповідача суд
відмічає наступне.

Згідно з п.„б" ч.1 ст.211 Земельного
кодексу України:

"Громадяни та юридичні особи
несуть цивільну, адміністративну або
кримінальну відповідальність
відповідно до законодавства за такі
порушення:

б) самовільне зайняття земельних
ділянок. "

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166
Цивільного кодексу України:

„1. Майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

2. Особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини."

Згідно ч.1 п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України за N6 від 27.03.92р.
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди»:

«Розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.»

Відповідно до ч.ч.3,4 п.2 Роз`яснення
Вищого арбітражного суду України за
N02-5/215 від 01.04.94р. «Про деякі питання
практики вирішення спорів пов'язаних з
відшкодуванням шкоди»:

«Як у випадку невиконання договору, так
і за зобов'язанням, що виникає
внаслідок заподіяння шкоди, чинне
законодавство виходить з принципу вини
контрагента або особи, яка завдала
шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України).
Однак щодо зобов'язань, які виникають
внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з
цього загального правила, тобто коли
обов'язок відшкодування завданої
шкоди покладається на особу без її
вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Крім застосування принципу вини при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди необхідно виходити з того, що
шкода підлягає відшкодуванню за умови
безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями особи, яка
завдала шкоду, і самою шкодою.»

Згідно з п.6 даного Роз`яснення:

«Для правильного вирішення спорів,
пов'язаних з відшкодуванням шкоди,
важливе значення має розподіл між
сторонами обов'язку доказування, тобто
визначення, які юридичні факти повинен
довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового
процесу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень (стаття 33 ГПК
України. Виходячи з цього, відповідно
до статті 1172 ЦК України позивач
повинен довести, що шкода заподіяна
працівником відповідача саме під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків, безпосередній
причинний зв'язок між
правопорушенням та заподіянням шкоди і
розмір відшкодування.

При цьому встановлення причинного
зв'язку між протиправною поведінкою
особи, яка завдала шкоду, та збитками
потерпілої сторони є важливим
елементом доказування наявності
реальних збитків. Слід довести, що
протиправна дія чи бездіяльність
завдавача є причиною, а збитки, які
виникли у потерпілої особи, - наслідком
такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою особи і шкодою має бути
вирішено судом шляхом оцінки усіх
фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобов'язання
за договором, так і за зобов'язанням,
що виникає внаслідок заподіяння
шкоди, цивільне законодавство (статті
614 та 1166 ЦК України) передбачає
презумпцію вини правопорушника. Отже,
позивач не повинен доказувати
наявність вини відповідача у
заподіянні шкоди. Навпаки, на
відповідача покладено тягар
доказування того, що в його діях
(діях його працівників) відсутня вина
у заподіянні шкоди.»

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору про стягнення
позадоговірної матеріальної шкоди має
бути встановлена наявність 4 складових
елементів відповідальності за завдану
шкоду:

1. Неправомірні дії особи.

2. Завдання шкоди та її розмір.

3. Безпосередній причинний зв'язок
між неправомірними діями особи, яка
завдала шкоду, і самою шкодою.

4. Вина завдавача шкоди.

При цьому, доводити в даному випадку
факт наявності неправомірних дій
Відповідача, завдання ним шкоди та її
розмір і безпосередній причинний
зв'язок між неправомірними діями
Відповідача і самою шкодою має Позивач,
а відсутність вини у його діях, що
завдали шкоду, в разі доведеності
перших трьох складових, - Відповідач.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України:

"Судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами."

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського
процесуального кодексу України:

"Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування."

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.43
Господарського процесуального кодексу
України:

"Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили."

З приводу доведеності Прокурором та
Позивачем факту неправомірних дій
Відповідача і факту заподіяння ним
шкоди та розміру завданої шкоди суд
відмічає наступне.

З врахуванням того, що Прокурором та
Позивачем вміняється Відповідачу факт
заподіяння державі шкоди у вигляді
самовільного зайняття земельних
ділянок саме історико-культурного
призначення, Прокурором та Позивачем
має бути доведений факт, що ці земельні
ділянки у встановленому чинним
законодавством порядку визначені та
чітко ідентифіковані як земельні
ділянки саме історико-культурного
призначення, а розташовані на них
об'єкти є об'єктами культурної
спадщини.

З приводу доведення Прокурором та
Позивачем факту, що ці земельні ділянки
у встановленому чинним законодавством
порядку визначені та чітко
ідентифіковані як земельні ділянки
саме історико-культурного призначення,
суд відмічає наступне.

Як зазначив у своїх письмових
поясненнях з цього приводу Прокурор,
спірні земельні ділянки на території
Чернецької сільської ради
Талалаївського району згідно форми
державної статистичної звітності 6-ЗЕМ
"Звіт про наявність земель та розподіл
їх за власниками землі,
землекористувачами, угіддями та видами
економічної діяльності" рахуються як
землі історико-культурного
призначення.

Підставою внесення даних про
спірні землі історико-культурного
призначення до форми 6 ЗЕМ були дані
роздержавлення земель колишнього КСП
"14-річчя Жовтня". Згідно картографічних
матеріалів роздержавлення земель, на
території Чернецької сільської ради
станом на 05.08.1994 знаходиться 14
археологічні пам'ятки - поселення та
кургани (номери від 5062 до 5075).

За інформацією Чернігівської
обласної інспекції по охороні пам'яток
історії та культури спірні земельні
ділянки (кургани та поселення) на
території Чернецької сільської ради
Талалаївського району були віднесені
до об'єктів культурної спадщини на
підставі архівних даних.

Проект роздержавлення земель КСП
"14-річчя Жовтня" (документація по
визначенню земель, що підлягають
передачі у колективну власність)
розроблявся ДП "Чернігівський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою".

Вказані роботи проводились на
підставі ст.10 Закону України "Про
колективне сільськогосподарське
підприємство", на виконання ст. 2 Указу
Президента України від 10.11.1994 №666/94 "Про
невідкладні заходи щодо прискорення
земельної реформи у сфері
сільськогосподарського виробництва"
та наказу Держкомзему України від
15.03.1995 №18 "Про затвердження тимчасового
порядку проведення робіт по видачі
державних актів колективним
сільськогосподарським акціонерним
товариствам, у тому числі створеним на
базі радгоспів та інших державних
сільськогосподарських підприємств, на
право колективної власності на землю".

Роботи по визначенню земель
виконувались комісією, яка була
створена розпорядженням виконавчого
комітету Талалаївської районної ради
народних депутатів.

Так, відповідно до п.3.4.
Рекомендацій по складанню проектів
роздержавлення і приватизації земель
сільськогосподарських підприємств і
організацій, затверджених 15.05.1992
Державним комітетом України по
земельних ресурсах, Міністерством
сільського господарства і
продовольства України та
Міністерством у справах
роздержавлення власності і
демонополізації виробництва України,
із земель, що входять до складу угідь
сільськогосподарських підприємств і
організацій, відмежовують земельні
ділянки, що визначені як землі
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення, і не можуть передаватися у
колективну і приватну власність. До
земель історико-культурного
призначення відносяться землі
місцевих історико-культурних
заповідників, меморіальних парків,
поховань, археологічних пам'яток та
архітектурно-ландшафтних комплексів.
Відмежовані землі природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного та
історико-культурного призначення
позначаються на проектному плані,
обчислюється їх площа і складається
відповідна експлікація.

Відповідно до п.2, п.7 наказу
Держкомзему України від 15.03.1995 №18 "Про
затвердження тимчасового порядку
проведення робіт по видачі державних
актів колективним
сільськогосподарським акціонерним
товариствам, у тому числі створеним на
базі радгоспів та інших державних
сільськогосподарських підприємств, на
право колективної власності на землю"
(втратив чинність 09.04.2003), передача
земель у колективну власність
провадиться за рішенням сільської,
селищної, міської ради, на території
якої розташовані землі.

На планово-картографічному
матеріалі відображаються землі
державної власності, які залишаються у
постійному користуванні колективного
сільськогосподарського підприємства:
землі лісового фонду, землі водного
фонду, землі природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного та
історико-культурного призначення,
землі створюваного резервного фонду,
тощо.

Вищевказана комісія визначила
площі земель, що залишаються у
державній власності: землі водного
фонду площею 231,3 га, лісового фонду
площею 468,6 га, природоохоронного
призначення 265,9 га,
історико-культурного призначення 31,9
га. Площі земель із зазначенням їх
категорії та меж були нанесені на
картографічний матеріал (карта
роздержавлення земель колективного
сльськогосподарського підприємства).
Також на планово-картографічному
матеріалі було відображено землі, які
передаються у колективну власність та
землі державної власності, які
залишаються у постійному користуванні
КСП.

Рішенням третьої сесії двадцять
другого скликання Талалаївської
районної ради народних депутатів від
25.05.1995 було затверджено проект
роздержавлення земель КСП "14-річчя
Жовтня", яким передбачалася передача в
колективну власність 3151,5 га та у
державну власність 1178,2 га земель.

В подальшому на підставі
клопотання колективного
сільськогосподарського підприємства,
рішенням третьої сесії двадцять
другого скликання Чернецької
сільської ради народних депутатів від
10.06.1995 у КСП "14-річчя Жовтня" передано
землі в колективну власність з
прийняттям рішення про видачу
Державного акта на право колективної
власності на землю.

Тобто, спірні земельні ділянки
були віднесені до земель
історико-культурного призначення
фактично саме цим наведеним рішенням
третьої сесії двадцять другого
скликання Талалаївської районної ради
народних депутатів від 25.05.1995, яким було
затверджено проект роздержавлення
земель КСП "14-річчя Жовтня".

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.2
Земельного кодексу України від 18
грудня 1990 року, чинного на момент
прийняття вищевказаного рішення:

«Віднесення земель до відповідних
категорій і переведення їх з однієї
категорії до іншої провадиться
органами, які приймають рішення про
передачу цих земель у власність або
надання їх у користування, а в інших
випадках - органами, які затверджують
проекти землеустрою і приймають
рішення про створення об'єктів
природоохоронного, оздоровчого,
історико-культурного та іншого
призначення.»

З викладеного вбачається, що
оскільки землі історико-культурного
призначення не можуть передаватися у
власність чи користування, віднесення
земель саме до історико-культурних на
момент прийняття вищевказаного
рішення було можливе лише шляхом
затвердження проекту саме землеустрою
(а не роздержавлення) і з одночасним
прийняттям рішення про створення
об'єкту історико-культурного
призначення.

Таким чином, вищевказане рішення
Талалаївської районної ради народних
депутатів від 25.05.1995 в частині
визначення земель
історико-культурного призначення
прийняте з прямим порушенням наведеної
ч.4 ст.2 Земельного кодексу України від 18
грудня 1990 року, чинного на момент
прийняття вищевказаного рішення.

Відповідно до ч.2 ст.4
Господарського процесуального кодексу
України:

«Господарський суд не застосовує
акти державних та інших органів, якщо
ці акти не відповідають законодавству
України.»

На підставі викладеного, суд не
приймає вищевказане рішення в якості
доказу законного віднесення спірних
земельних ділянок до земель саме
історико-культурного призначення.

Інших рішень, прийнятих в
установленому чинним на момент їх
прийняття законодавством порядку про
віднесення спірних земельних ділянок
до земель історико-культурного
призначення, Прокурором, Позивачем та
Третьою особою суду не представлено.

При цьому, в матеріалах справи мається
довідка, складена науковим
співробітником відділу археології
Чернігівського історичного музею,
згідно якої станом на 05.08.94р. на
території Чернецької сільської ради, в
т.ч. на спірних земельних ділянках
локалізовані археологічні пам'ятки,
зокрема кургани та групи курганів.

Як вбачається з наданих на вимогу суду
письмових пояснень директора КП
"Чернігівський науково-методичний
центр охорони культурної спадщини"
Чернігівської обласної ради, при
проведенні земельної реформи в Україні
в 1990-х роках і роздержавленні земель
колективних сільгосппідприємств
Чернігівським історичним музеєм, який
на той час був органом охорони пам'яток
у Чернігівській області, на картах
землекористування до проектів
землеустрою позначалися всі відомі за
архівними даними пам'ятки археології.

Пам'ятки археології на території
Чернецької сільської ради
Талалаївського району Чернігівської
області (КСП "14-річчя Жовтня") були
нанесені на карту землекористування в
одному примірнику і передані
Чернігівському філіалу інституту
землекористування.

Дані об'єкти до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України не внесені,
оскільки основні вимоги такого
занесення є виготовлення облікової
документації (паспорта, облікової
картки, історичної довідки, акту
технічного стану, фото). Разом з тим,
програма паспортизації пам'яток
Чернігівської області не була прийнята
Чернігівською обласною радою і не
фінансувалася.

Відповідно до ч.1 ст.75 Земельного
кодексу України від 18 грудня 1990 року,
чинної на момент складення
вищевказаної довідки:

«До земель історико-культурного
призначення належать землі
історико-культурних заповідників,
меморіальних парків, поховань,
археологічних і архітектурних пам'яток
та архітектурно-ландшафтних
комплексів.»

Згідно зі ст.53 Земельного кодексу
України від 25 жовтня 2001 року, чинного на
момент проведення перевірки:

«До земель історико-культурного
призначення належать землі, на яких
розташовані пам'ятки культурної
спадщини, їх комплекси (ансамблі),
історико-культурні заповідники,
історико-культурні заповідні
території, охоронювані археологічні
території, музеї просто неба,
меморіальні музеї-садиби.»

Частиною першою статті 13 Закону
України «Про охорону культурної
спадщини» від 8 червня 2000 року №
1805-ІІІ (далі - Закон № 1805) визначено, що
об'єкти культурної спадщини незалежно
від форм власності відповідно до
їхньої археологічної, естетичної,
етнологічної, історичної, мистецької,
наукової чи художньої цінності
підлягають реєстрації шляхом
занесення до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України (далі -
Реєстр) за категоріями національного
та місцевого значення пам'ятки. Порядок
визначення категорій пам'яток
встановлюється Кабінетом Міністрів
України. Із занесенням до Реєстру на
об'єкт культурної спадщини, на всі його
складові елементи, що становлять
предмет його охорони, поширюється
правовий статус пам'ятки.

Отже, об'єкт нерухомого майна набуває
правового статусу пам'ятки тільки із
занесенням до Реєстру.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону
№ 1805 передбачено, що об'єкти, включені
до списків (переліків) пам'яток історії
та культури відповідно до Закону УРСР
№ 3600, визнаються пам'ятками відповідно
до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1760, прийнятою
на виконання Закону № 1805, затверджено
Порядок визначення категорій пам'яток
для занесення об'єктів культурної
спадщини до Реєстру.

16 грудня 2004 року прийнято Закон
України «Про внесення змін до Закону
України «Про охорону культурної
спадщини» № 2245-ІV (далі - Закон № 2245),
відповідно до пункту 4 Прикінцевих
положень якого об'єкти, включені до
списків (переліків) пам'яток історії та
культури республіканського чи
місцевого значення відповідно до
Закону УРСР № 3600, до вирішення питання
про їх включення (виключення) до
Реєстру вважаються пам'ятками
відповідно національного чи місцевого
значення.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих
положень Закону № 2245 Кабінет
Міністрів України був зобов'язаний
протягом шести місяців з дня
опублікування цього Закону внести на
розгляд Верховної Ради України
пропозиції про приведення Законів
України у відповідність із цим Законом
та забезпечити прийняття
нормативно-правових актів, спрямованих
на його виконання.

Упродовж шестимісячного строку,
визначеного Законом №2245, Кабінет
Міністрів України не подав на розгляд
Верховної Ради України законопроектів
(пропозицій) про приведення законів
України у відповідність із зазначеними
Законами щодо включення чи невключення
об'єктів до списків (переліків) пам'яток
історії та культури згідно із Законом
УРСР № 3600 і до Реєстру нерухомих
пам'яток України, а отже вищевказані
кургани та їх групи на момент
проведення перевірки не набули статусу
пам'ятки.

Дані висновки суду повністю
відповідають висновкам, викладеним в
постанові Верховного Суду України від 9
вересня 2014 року по справі №5011-48/950-2012,
яке в силу положень ч.1 ст.111-28
Господарського процесуального кодексу
України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Крім того, згідно ст.1 Закону України
«Про охорону археологічної спадщини»
від 18 березня 2004 року N1626-IV, пам'ятка
археології (далі - археологічна
пам'ятка) - археологічний об'єкт
національного або місцевого
значення, занесений до Державного
реєстру нерухомих пам'яток України,
чого, як зазначено вище, зроблено не
було.

На підставі викладеного, суд доходить
висновку, що Прокурором, Позивачем та
Третьою особою не доведено, що станом
саме на момент проведення перевірки на
спірних земельних ділянках
знаходилися пам'ятки культурної
спадщини, зокрема археологічні
пам'ятки.

Разом з тим, як зазначено вище, згідно
зі ст.53 Земельного кодексу України,
чинного на момент проведення
перевірки, до земель
історико-культурного призначення
належать землі, на яких розташовані
саме пам'ятки культурної спадщини.

Тобто, у суду відсутні підстави вважати
спірні земельні ділянки землями
історико-культурного призначення саме
з підстави знаходження на них пам'яток
культурної спадщини.

При тому, що, як зазначено вище, суду не
представлено доказів законного
рішення відповідного уповноваженого
органу про переведення спірних
земельних ділянок саме до земель
історик-культурного призначення.

Крім того, як зазначено Прокурором у
своїх письмових поясненнях, спірні
земельні ділянки на території
Чернецької сільської ради
Талалаївського району згідно форми
державної статистичної звітності 6-ЗЕМ
"Звіт про наявність земель та розподіл
їх за власниками землі,
землекористувачами, угіддями та видами
економічної діяльності" рахуються як
землі історико-культурного
призначення.

Зазначена статистична звітність
затверджена та введена в дію
відповідно до статті 12 Закону України
"Про державну статистику" наказом
Держкомстату від 05.11.1998 № 377 "Про
затвердження форм державної
статистичної звітності з земельних
ресурсів та Інструкції з заповнення
державної статистичної звітності з
кількісного обліку земель (форми NN
6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем).

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.22
Земельного кодексу України від 18
грудня 1990 року, чинного на момент
прийняття вищевказаного рішення про
роздержавлення:

«Право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.»

Відповідно до ст.97 зазначеного Кодексу:

«Державний земельний кадастр містить
систему необхідних відомостей і
документів про правовий режим земель,
їх розподіл серед власників землі і
землекористувачів, у тому числі
орендарів, за категоріями земель, про
якісну характеристику і
народногосподарську цінність земель.»

Згідно з ч.1 ст.79 Земельного кодексу
України від 25 жовтня 2001 року:

«Земельна ділянка - це частина земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами.»

Відповідно до ч.ч.1,3-5,7,9,10 ст.79-1
зазначеного Кодексу:

1. Формування земельної ділянки полягає
у визначенні земельної ділянки як
об'єкта цивільних прав. Формування
земельної ділянки передбачає
визначення її площі, меж та внесення
інформації про неї до Державного
земельного кадастру.

3. Сформовані земельні ділянки
підлягають державній реєстрації у
Державному земельному кадастрі.

4. Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера.

5. Формування земельних ділянок (крім
випадків, визначених у частинах шостій
- сьомій цієї статті) здійснюється за
проектами землеустрою щодо відведення
земельних ділянок.

7. Винесення в натуру (на місцевість) меж
сформованої земельної ділянки до її
державної реєстрації здійснюється за
документацією із землеустрою, яка
стала підставою для її формування.

9. Земельна ділянка може бути об'єктом
цивільних прав виключно з моменту її
формування (крім випадків суборенди,
сервітуту щодо частин земельних
ділянок) та державної реєстрації права
власності на неї.

10. Державна реєстрація речових прав на
земельні ділянки здійснюється після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі.»

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.55 Закону
України «Про землеустрій» від 22 травня
2003 року N858-IV :

«Встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) проводиться
відповідно до топографо-геодезичних і
картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
основі технічної документації із
землеустрою, якою визначається
місцеположення поворотних точок меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на
місцевості) закріплюються межовими
знаками встановленого зразка.»

Згідно з ч.1 ст.193 зазначеного Кодексу:

«Державний земельний кадастр - єдина
державна геоінформаційна система
відомостей про землі, розташовані в
межах кордонів України, їх цільове
призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами.»

Відповідно до ст.194 зазначеного
Кодексу:

«Призначенням державного земельного
кадастру є забезпечення необхідною
інформацією органів державної влади та
органів місцевого самоврядування,
заінтересованих підприємств, установ і
організацій, а також громадян з метою
регулювання земельних відносин,
раціонального використання та охорони
земель, визначення розміру плати за
землю і цінності земель у складі
природних ресурсів, контролю за
використанням і охороною земель,
економічного та екологічного
обґрунтування бізнес-планів та
проектів землеустрою.»

Згідно з ч.1., п. «а» ч.2 ст.194
зазначеного Кодексу:

« 1. Кадастрові зйомки - це комплекс
робіт, виконуваних для визначення та
відновлення меж земельних ділянок.

2. Кадастрова зйомка включає:

а) геодезичне встановлення меж
земельної ділянки.»

Відповідно до ст.202 зазначеного
Кодексу:

«Державна реєстрація земельних
ділянок здійснюється у Державному
земельному кадастрі в порядку,
встановленому Законом.»

Також, згідно з ч.1 ст.32 вищевказаного
Закону України «Про охорону культурної
спадщини»:

«З метою захисту традиційного
характеру середовища окремих пам'яток,
їх комплексів (ансамблів),
історико-культурних заповідників,
історико-культурних заповідних
територій навколо них мають
встановлюватися зони охорони пам'яток:
охоронні зони, зони регулювання
забудови, зони охоронюваного
ландшафту, зони охорони археологічного
культурного шару.»

Відповідно до ч.3 ст.75 Земельного
кодексу України від 18 грудня 1990 року:

«Для забезпечення режиму
історико-культурних заповідників,
меморіальних парків, поховань,
археологічних і архітектурних
пам'яток та архітектурно-ландшафтних
комплексів встановлюються охоронні
зони з забороною на землях цих зон
діяльності, яка шкідливо впливає або
може вплинути на забезпечення
дотримання режиму земель
історико-культурного призначення.»

Згідно з ч.2 ст.54 чинного Земельного
кодексу України від 25 жовтня 2001 року:

«Навколо історико-культурних
заповідників, історико-культурних
заповідних територій, музеїв просто
неба, меморіальних музеїв-садиб,
пам'яток культурної спадщини, їх
комплексів (ансамблів) встановлюються
зони охорони пам'яток із забороною
діяльності, що шкідливо впливає або
може вплинути на додержання режиму
використання таких земель.»

Таким чином, визначеною, а отже і такою,
яка може виступати об'єктом
правовідносин, є земельна ділянка, щодо
якої встановлено три ідентифікуючі її
ознаки, а саме, установлені та винесені
в натуру на місцевість межі, певне
місце розташування та площа, і
зазначену ідентифікуючу інформацію
про яку внесено шляхом реєстрації саме
до Державного земельного кадастру
відповідно до вимог земельного
законодавства, а не до державної
статистичної звітності відповідно до
Закону України "Про державну
статистику".

При цьому, як вірно зазначено
Прокурором в його поясненнях,
відповідно до розділу 1 Загальні
положення Інструкції з заповнення
державної статистичної звітності з
кількісного обліку земель (форми
№№6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), яка
затверджена наказом Держкомстату
України №377 від 05.11.1998, вказана
звітність впроваджена відповідно до
Положення про порядок ведення
державного земельного кадастру,
затвердженого постановою КМУ №15 від
12.01.1993.

Таким чином, дана статистична
інформація має формуватися саме на
підставі даних державного земельного
кадастру.

Крім того, навколо пам'яток культурної
спадщини мають бути створені охоронні
зони.

Разом з тим, як вбачається з
вищенаведеної довідки, складеної
науковим співробітником відділу
археології Чернігівського історичного
музею, згідно якої станом на 05.08.94р. на
території Чернецької сільської ради, в
т.ч. на спірних земельних ділянках
локалізовані археологічні пам'ятки,
зокрема кургани та групи курганів,
вбачається, що в ній наведений лише
перелік цих об'єктів з приблизним їх
розташування у вигляді відстані від
якогось відомого об'єкта або в напрямку
орієнтування по сторонах світу.

При цьому, як вбачається з наданих на
вимогу суду письмових пояснень
директора КП "Чернігівський
науково-методичний центр охорони
культурної спадщини" Чернігівської
обласної ради, при проведенні
земельної реформи в Україні в 1990-х
роках і роздержавленні земель
колективних сільгосппідприємств
Чернігівським історичним музеєм, який
на той час був органом охорони пам'яток
у Чернігівській області, на картах
землекористування до проектів
землеустрою позначалися всі відомі за
архівними даними пам'ятки археології.

Пам'ятки археології на території
Чернецької сільської ради
Талалаївського району Чернігівської
області (КСП "14-річчя Жовтня") були
нанесені на карту землекористування в
одному примірнику і передані
Чернігівському філіалу інституту
землекористування.

Чіткі та конкретні місця розташування,
площі та межі кожного з цих об'єктів
ніякими документами не визначалися;
вони були позначені на картах без
виїзду на місце на підставі наукових
звітів, архівних джерел ХІХ - початку ХХ
століття, картографічних матеріалів та
свідчень сучасних дослідників.

З представленої Прокурором карти
роздержавлення спірні земельні
ділянки на ній позначені схематично у
вигляді кругів та овалів, тобто без
чіткого встановлення меж даних
земельних ділянок.

На представленій Прокурором Схемі
поділу земельних часток (паїв)
колишнього КСП "14-річчя Жовтня" на
території Чернецької сільської ради,
на якій згідно пояснень Прокурора
відповідно до кількості співвласників
проведено розподіл земель, в тому числі
відповідно до карти роздержавлення
земель (межі та площа нанесені відділом
Чернігівського історичного музею
05.08.1994) були нанесені межі земельних
ділянок історико-культурного
призначення, які не розпайовуються,
дані спірні земельні ділянки також
позначені схематично, тільки тепер в
основному у вигляді чітких квадратів,
тобто теж без чіткого встановлення меж
даних земельних ділянок.

Як зазначено в поясненнях Прокурора,
спірні земельні ділянки на території
Чернецької сільської ради до
державного земельного кадастру (за
чинним та попереднім Земельним
кодексом України) не вносились через
відсутність бюджетних коштів для
замовлення та розроблення відповідних
проектів землеустрою.

Як вбачається з листа Відділу
Держземагенства у Талалаївському
районі від 26.08.2014 вих.01-13/2187 відповідно
до форми 6-зем всього по району земель
історико-культурного призначення - 157,54
га, в тому числі по Чернецькій
сільській раді - 27,6 га.

Договори оренди на земельні ділянки не
заключалися, інвентаризація
вищевказаних земель не проводилася,
встановлення меж та їх зміна не
проводилася.

На підтвердження віднесення земельних
ділянок до земель історико-культурного
призначення до позову доданий лист
Відділу Держземагенства у
Талалаївському районі від 03.09.2014
вих.01-13/2272, в якому зазначено, що
відповідно до форми 6-зем вищевказані
землі знаходяться в землях запасу (шифр
94) за межами населеного пункту в рядку 81
"З усіх земель: землі
історико-культурного призначення",
тобто не розбиті на призначення: ріллю,
багаторічні, сіножаті і т.б.; реєстру
площ даних земель Відділ
Держземагенства у Талалаївському
районі надати не може, оскільки не має
виготовленої технічної документації.

Згідно наданих на вимогу суду пояснень
державного інспектора з контролю за
використанням та охороною земель,
головного спеціаліста відділу
оперативного контролю за дотриманням
вимог земельного законодавства
Управління контролю за використанням
та охороною земель Державної
інспекції сільського господарства в
Чернігівській області Кононіченко Ю.М.
кожна з 10 земельних ділянок
історико-культурного призначення, що
використовувались ТОВ Агрофірма
"Обрій" LTD для товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Чернецької сільської ради
Талалаївського району на місцевості
згідно окремих проектів землеустрою не
визначена в натурі, межових знаків по
її контуру не встановлено.

Також суду не представлено доказів
створення вищевказаних охоронних зон
навколо цих земельних ділянок та
об'єктів, що на них знаходяться.

Таким чином, суд доходить висновку, що
Прокурором, Позивачем та Третьою
особою не доведений факт визначення, а
отже і можливості виступати об'єктами
правовідносин, спірних земельних
ділянок саме в якості земельних
ділянок історико-культурного
призначення шляхом встановлення та
винесення в натуру на місцевість їх
меж, встановлення їх певного місця
розташування та площі, і їх реєстрації
саме як земельних ділянок
історико-культурного призначення
шляхом внесення зазначеної
ідентифікуючої інформації саме до
Державного земельного кадастру
відповідно до вимог земельного
законодавства, а не до державної
статистичної звітності 6-ЗЕМ
відповідно до Закону України "Про
державну статистику", яка, як зазначено
вище судом, має формуватися саме на
підставі даних державного земельного
кадастру.

На підставі викладеного, суд вважає, що
Прокурором, Позивачем та Третьою
особою не доведений факт неправомірних
дій Відповідача у вигляді самовільного
зайняття земельних ділянок саме
історико-культурного призначення і
факт заподіяння ним шкоди державі
самовільним зайняття земельних
ділянок саме історико-культурного
призначення.

Разом з тим, розрахунки розміру шкоди,
заподіяної внаслідок самовільного
зайняття земельних ділянок (за межами
населеного пункту), окремо по кожній з 10
самовільно зайнятих земельних ділянок,
складені відповідно до Методики
визначення розміру шкоди, заподіяної
внаслідок самовільного зайняття
земельних ділянок, використання
земельних ділянок не за цільовим
призначенням, зняття ґрунтового
покриву (родючого шару ґрунту) без
спеціального дозволу, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 25.07.2007 року за №963, виходячи з того,
що дані земельні ділянки є саме землями
історико-культурного призначення з
застосуванням відповідних
коефіцієнтів та показників.

З урахуванням викладеного, дані
розрахунки не можуть бути прийняті
судом в якості достовірних та
достатніх доказів розміру завданої
шкоди.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.1166
Цивільного кодексу України:

„Особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини."

З урахуванням викладеного, суд
доходить висновку, що для правильного
вирішення справи необхідно з'ясування
вини Відповідача у скоєному
правопорушенні, як обов'язкової ознаки
настання відповідальності.

Відповідно до ч.ч.4,6 ст.55 Закону України
«Про землеустрій» від 22 травня 2003 року
N858-IV :

«Межі земельної ділянки в натурі (на
місцевості) закріплюються межовими
знаками встановленого зразка.

Власники землі та землекористувачі, у
тому числі орендарі, зобов'язані
дотримуватися меж земельної ділянки,
закріпленої в натурі (на місцевості)
межовими знаками встановленого
зразка.»

Таким чином, орендарі зобов'язані
дотримуватися меж земельної ділянки,
саме закріпленої в натурі (на
місцевості) межовими знаками
встановленого зразка.»

Як зазначено в наданих на вимогу суду
письмових поясненнях директора КП
"Чернігівський науково-методичний
центр охорони культурної спадщини"
Чернігівської обласної ради,
попереджувальні та межові знаки,
огорожі на місцевості не
встановлювалися, оскільки
вищезазначене пам'яткоохоронним
законодавством не передбачено;
передбачені законом охоронні дошки
(знаки) також не встановлювалися,
оскільки археологічне обстеження цих
об'єктів не проводилося через повну
відсутність цільового бюджетного
фінансування.

Як зазначено вище, в наданому на
вимогу суду письмовому поясненні
держземінспектора Кононіченко Ю.М., що
проводив перевірку, вказано, що кожна з
10 земельних ділянок
історико-культурного призначення, що
використовувались Відповідачем, на
місцевості згідно окремих проектів
землеустрою не визначена в натурі,
межових знаків по її контуру не
встановлено.

Як зазначено інспектором в актах
обстеження, самовільно зайняті
земельні ділянки знаходяться між
орендованими земельними частками
(паями) громадян, що використовує ТОВ
Агрофірма "Обрій" LTD відповідно
заключених та зареєстрованих
договорів оренди.

При цьому, у вищезазначеному, наданому
на вимогу суду, письмовому поясненні
держземінспектора Кононіченко Ю.М.
вказано, що і кожна із земельних
ділянок (земельні частки (паї) громадян,
що перебувають на праві власності
фізичних осіб як землі
сільськогосподарського призначення),
що використовувались ТОВ Агрофірма
"Обрій" LTD для товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Чернецької сільської ради на
місцевості не визначена в натурі,
межових знаків по її контуру не
встановлено. Площа використовувалась
єдиним масивом.

Тобто, зазначене є порушенням
наведеної ч.4 ст.55 Закону України «Про
землеустрій».

Крім того, згідно з п.п.1.12., 2.1.
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Державного Комітету України по
земельних ресурсах від 04.05.99 за N43, яка
була чинною на момент отримання
громадянами державних актів на право
власності на земельні ділянки, які
межують зі спірними земельними
ділянками:

« 1.12. Складання державного акта на
право власності на земельну ділянку
або право постійного користування
земельною ділянкою при передачі або
наданні земельних ділянок громадянам,
підприємствам, установам,
організаціям та об'єднанням громадян
всіх видів проводиться після
перенесення в натуру (на місцевість)
меж земельної ділянки та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженим
в установленному порядку проектом
відведення цієї ділянки.

2.3. Межі земельних ділянок, що
передаються або надаються у власність
чи у користування, відновлюються або
переносяться в натуру (на місцевість)
за наявними планово-картографічними
матеріалами. Крайні поворотні точки
кожної межі закріплюються
довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка, крім випадків
збігу вказаних поворотних точок меж з
твердими точками на місцевості.»

Відповідно до ч.5 ст.55 Закону України
«Про землеустрій» від 22 травня 2003 року
N858-IV:

«У разі, якщо межі земельних ділянок в
натурі (на місцевості) збігаються з
природними та штучними лінійними
спорудами і рубежами (річками,
струмками, каналами, лісосмугами,
шляхами, шляховими спорудами,
парканами, огорожами, фасадами
будівель та іншими лінійними
спорудами і рубежами тощо), межові
знаки можуть не встановлюватися.»

Відповідно до п.3.5. Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Держкомзему України від 18.05.2010 №376,
зареєстрованого в Мінюсті України
16.06.2010 за №391/17686:

«Межі земельних ділянок, що
виділяються власникам земельних
часток (паїв) в натурі (на місцевості),
які будуть використовуватись їх
власниками самостійно, закріплюються
межовими знаками кожна окремо.

Вказані земельні ділянки, які їх
власники або інші особи будуть
використовувати єдиним масивом,
закріплюються межовими знаками лише по
окружній межі єдиного масиву.»

Таким чином, враховуючи, що серед
земельних ділянок, які розпайовувалися
та передавалися у власність фізичним
особам, знаходилися земельні ділянки,
які не підлягали розпаюванню та
залишалися у державні власності, такі
земельні ділянки при їх передачі у
власність фізичним громадянам зі
складенням відповідного державного
акту мали бути виділені на місцевості з
встановленням відповідних межових
знаків, чого, як зазначено вище,
зроблено не було.

З урахуванням викладеного, суд
доходить висновку, що самовільне
зайняття спірних земельних ділянок
відбулося з вини не Відповідача, а саме
держави в особі її уповноважених
органів, які в порушення вищенаведених
вимог чинного законодавства:

· не віднесли законним рішенням
спірні земельні ділянки саме до земель
історико-культурного призначення;

· не внесли розташовані на цих
ділянках об'єкти до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України з
виготовленням облікової документації;

· не встановили навколо цих
об'єктів та земельних ділянок, на яких
ці об'єкти розташовані, охоронні зони
та відповідні охоронні дошки (знаки);

· не ідентифікували спірні
земельні ділянки шляхом встановлення
та винесення в натуру на місцевість меж
з встановленням відповідних межових
знаків, а також встановлення їх певного
місця розташування та площі, і їх
реєстрації саме як земельних ділянок
історико-культурного призначення
шляхом внесення зазначеної
ідентифікуючої інформації до
Державного земельного кадастру;

· не ідентифікували земельні
ділянки, які розпайовувалися та
передавалися у власність фізичним
особам, і серед яких знаходилися спірні
земельні ділянки, шляхом виділення на
місцевості їх меж з встановленням
відповідних межових знаків.

При цьому, суд враховує, що розрахунки
розміру завданої шкоди були складені
19.06.2014, тобто на підставі саме першого, а
не повторного акту перевірки.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.216
Господарського кодексу України від
16.01.03р.:

"Учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ст.217 даного
Кодексу:

1. Господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки.

2. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

3. Крім зазначених у частині другій цієї
статті господарських санкцій, до
суб'єктів господарювання за порушення
ними правил здійснення господарської
діяльності застосовуються
адміністративно-господарські санкції.

4. Господарські санкції застосовуються
у встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин, а
адміністративно-господарські санкції -
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування."

Згідно ч.ч.1,2 ст.218 даного Кодексу:

"Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.3 ст.219 зазначеного
Кодексу:

«Якщо правопорушенню сприяли
неправомірні дії (бездіяльність)
другої сторони зобов'язання, суд має
право зменшити розмір
відповідальності або звільнити
відповідача від відповідальності.»

Також суд враховує, що історичні
об'єкти найменовані відповідним
органом охорони культурної спадщини
саме як кургани.

В письмових пояснень
держземінспектора Кононіченко Ю.М.
зазначено, що на місцевості ці ділянки
видно як підвищення на рівнині поля в
виді пагорбів.

На представлених Відповідачем
фотографіях видно практично рівне
поле.

Згідно з п.6 ст.3 Цивільного кодексу
України:

«Загальними засадами цивільного
законодавства є:

6) справедливість, добросовісність та
розумність.»

Відповідно до ст.8 Конституції України:

«В Україні визнається і діє принцип
верховенства права.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України „Про
судоустрій і статус суддів" від 7 липня
2010 року N2453-VI:

„Суд, здійснюючи правосуддя на засадах
верховенства права, забезпечує кожному
право на справедливий суд та повагу до
інших прав і свобод, гарантованих
Конституцією і законами України, а
також міжнародними договорами, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України."

Відповідно до ч.1 ст.6 даного Закону:

«Суди здійснюють правосуддя
самостійно. Здійснюючи правосуддя,
суди є незалежними від будь-якого
незаконного впливу. Суди здійснюють
правосуддя на основі Конституції і
законів України, забезпечуючи при
цьому верховенство права.»

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4
Рішення у справі за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень статті 69
Кримінального кодексу України (справа
про призначення судом більш м'якого
покарання) по справі N 1-33/2004 від 2
листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8
Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства
права. Верховенство права - це
панування права в суспільстві.
Верховенство права вимагає від держави
його втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають
бути проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо. Одним з проявів
верховенства права є те, що право
не обмежується лише законодавством як
однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори, зокрема норми
моралі, традиції, звичаї тощо, які
легітимовані суспільством і
зумовлені історично досягнутим
культурним рівнем суспільства. Всі ці
елементи права об'єднуються якістю, що
відповідає ідеології справедливості,
ідеї права, яка значною мірою дістала
відображення в Конституції
України.

Таке розуміння права не дає підстав для
його ототожнення із законом, який
іноді може бути й несправедливим, у
тому числі обмежувати свободу та
рівність особи. Справедливість - одна
з основних засад права, є
вирішальною у визначенні його як
регулятора суспільних відносин, одним
із загальнолюдських вимірів права.
Зазвичай справедливість розглядають
як властивість права, виражену,
зокрема, в рівному юридичному масштабі
поведінки й у пропорційності юридичної
відповідальності вчиненому
правопорушенню.

У сфері реалізації права
справедливість проявляється, зокрема,
у рівності всіх перед законом,
відповідності злочину і покарання,
цілях законодавця і засобах, що
обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання
справедливості Конституційний Суд
України висловив у Рішенні від 30 січня
2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд
судом окремих постанов слідчого і
прокурора: "Правосуддя за своєю суттю
визнається таким лише за умови, що
воно відповідає вимогам
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах
верховенства права, забезпечує захист
гарантованих Конституцією та законами
України прав і свобод людини і
громадянина, прав і законних
інтересів юридичних осіб, інтересів
суспільства і держави."

Принцип верховенства права та
справедливості є універсальним, як для
кримінального, так і для
господарського, адміністративного та
цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний
Суд України посилається і в рішеннях по
справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та
N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Враховуючи все вищевикладене, суд
доходить висновку, що в даному випадку
задоволення позову в частині стягнення
шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, у розмірі 37575,34 грн. не тільки б
суперечило вищевказаним встановленим
судом обставинам справи та нормам
чинного законодавства, але і не
відповідало б основному
конституційному принципу, в т.ч. і
судочинства, верховенства права, як
верховенства справедливості, а тому
позов в цій частині задоволенню не
підлягає.

Разом з тим, як встановлено судом,
спірні земельні ділянки не були
розпайовані та передані у власність
фізичним особам, а тому на момент
перевірки перебували у державній
власності.

Відповідачем не представлено суду
доказів наявності передбачених
ст.ст.125, 126 чинного Земельного кодексу
України правових та фактичних підстав
використання ним цих земельних
ділянок.

Згідно зі ст.212 Земельного кодексу
України:

1. Самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними.

2. Приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан,
включаючи знесення будинків, будівель
і споруд, здійснюється за рахунок
громадян або юридичних осіб, які
самовільно зайняли земельні ділянки.

3. Повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок провадиться за
рішенням суду.»

Враховуючи вищевикладене, суд доходить
висновку, що позов в частині
зобов'язання Відповідача звільнити
самовільно зайняті спірні земельні
ділянки підлягає задоволенню.

При цьому, межі цих спірних земельних
ділянок мають бути визначені межами
суміжних земельних ділянок, що
перебувають у власності фізичних осіб,
визначеними кадастровими планами,
доданими до відповідних державних
актів на право власності.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України:

"Судовий збір покладається:

· у спорах, що виникають при
укладанні, зміні та розірванні
договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін;

· у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї судовий збір
незалежно від результатів вирішення
спору."

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України "Про
судовий збір" судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.1,2 п. 2. ч. 2 ст. 4 даного
Закону за подання до господарського
суду позовної заяви майнового
характеру встановлена ставка судового
збору у розмірі 2 відсотки ціни позову,
але не менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 60
розмірів мінімальних заробітних плат,
а за подання позовної заяви
немайнового характеру - 1 розмір
мінімальної заробітної плати.

Згідно з п.2.11. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
№7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" (із
змінами) якщо в позовній заяві
об'єднано дві або більше вимог
немайнового характеру, пов'язаних між
собою підставами виникнення або
поданими доказами, судовий збір
сплачується окремо з кожної з таких
вимог.

У п.4.6. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
№7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" (із
змінами) зазначено, що приймаючи
рішення зі справи, провадження в якій
порушено за заявою прокурора,
господарський суд у разі повного або
часткового задоволення позову (скарги)
стягує судовий збір з відповідача
(повністю або пропорційно задоволеним
вимогам), якщо він не звільнений від
сплати судового збору; у разі ж повної
або часткової відмови в позові судовий
збір стягується з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору, та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

На підставі вищевикладеного, а також
враховуючи, що Прокурором в якості
Позивача за даним позовом визначено
Чернігівську обласну державну
адміністрацію, суд приходить до
висновку, що судовий збір має бути
покладений на Позивача за майнову
позовну вимогу, заявлену Прокурором, та
на Відповідача - за немайнову.

Керуючись ст.ст.4-3,22,33,34,43,49,82-85,116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD
(вул. Науменка, 42, с. Харкове,
Талалаївський район, Чернігівська
область, 17270, ідентифікаційний код 30148071,
р/р 3 ПАТ "Мегабанк", МФО 351629)
звільнити:

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 1,4 га (ділянка №1), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №244 (кадастровий
номер :06:001:0298 площею 2,998 га), №245
(кадастровий номер :06:001:0299 площею
3,0062 га), №246 (кадастровий номер
:06:001:0300 площею 3,0021 га), №270
(кадастровий номер :06:001:0324 площею
2,9997 га), №271 (кадастровий номер
:06:001:0325 площею 2,9997 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,7 га (ділянка №2), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №495 (кадастровий
номер :06:001:0554 площею 2,8375 га),
польовою дорогою з боку ділянки №606
(кадастровий номер :06:001:0666 площею
2,9223 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,7 га (ділянка №3), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №281 (кадастровий
номер :06:001:0335 площею 3,0027 га), №282
(кадастровий номер :06:001:0336 площею
2,9992 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,7 га (ділянка №4), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №279 (кадастровий
номер :06:001:0333 площею 3,0039 га),
проектною польовою дорогою з боку
ділянки №344 (кадастровий номер
:06:001:0398 площею 2,987 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 1,0 га (ділянка №5), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №376 (кадастровий
номер :06:001:0431 площею 2,9985 га), №377
(кадастровий номер :06:001:0432 площею
2,9993 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 1,0 га (ділянка №6), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №565 (кадастровий
номер :06:001:0625 площею 2,9267 га), №566
(кадастровий номер :06:001:0626 площею
2,9436 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 1,0 га (ділянка №7), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №530 (кадастровий
номер :06:001:0590 площею 3,0014 га), №531
(кадастровий номер :06:001:0591 площею
3,001 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 1,0 га (ділянка №8), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №534 (кадастровий
номер :06:001:0594 площею 3,0028 га), №535
(кадастровий номер :06:001:1606 площею
3,0027 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,9 га (ділянка №9), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №538 (кадастровий
номер :06:001:0598 площею 3,0019 га), №539
(кадастровий номер :06:001:0599 площею
3,0019 га);

· самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,8 га (ділянка №10), яка
знаходиться за межами населеного
пункту с. Чернецьке Талалаївського
району на території Чернецької
сільської ради Талалаївського району
та, згідно схеми поділу земельних
часток (паїв) колишнього КСП "14 річчя
Жовтня", межує з розпайованими
земельними ділянками №603 (кадастровий
номер :06:001:0663 площею 3,0008 га), №604
(кадастровий номер :06:001:0664 площею
3,0008 га).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD
(вул. Науменка, 42, с. Харкове,
Талалаївський район, Чернігівська
область, 17270, ідентифікаційний код 30148071,
р/р 3 ПАТ "Мегабанк", МФО 351629) в
доход Державного бюджету України
(рахунок 3002 в ГУДКСУ у
Чернігівській області, МФО 853592,
отримувач: УК у м.
Чернігові/м.Чернігів/22030001, , код бюджетної класифікації
доходів 22030001, призначення платежу:
?судовий збір, код 03500068, пункт п.2.2.) 1218
грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

4. В решті позову в частині стягнення 37575
грн. 34 коп. шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, відмовити.

5. Стягнути з Чернігівської обласної
державної адміністрації (вул.
Шевченка, 7, м.Чернігів, 14000,
ідентифікаційний код 00022674) в доход
Державного бюджету України (рахунок
3002 в ГУДКСУ у Чернігівській
області, МФО 853592, отримувач: УК у м.
Чернігові/м.Чернігів/22030001, , код бюджетної класифікації
доходів 22030001, призначення платежу:
?судовий збір, код 03500068, пункт 2.1.) 1827
грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 10 листопада 2014
року.

Суддя
І.В. Кушнір