КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2014 р. Справа№ 910/7430/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін, згідно
протоколу судового засідання від 20.10.2014
року розглянувши матеріали
апеляційної скарги

товариства з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"

на рішення господарського суду міста
Києва від 04.07.2014 року

у справі №910/7430/14 (суддя Гумега О.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"

до: 1) Державного підприємства
"Український транспортно-логістичний
центр";

2) Державного підприємства
"Український державний центр по
експлуатації спеціалізованих вагонів";

3) Державного підприємства
"Дарницький вагоноремонтний завод";

про визнання недійсним п. 9.3 договору
про надання послуг з організації
перевезень вантажів у власних критих
вагонах №2126/1183-2012 від 26.12.2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.07.2014 року у справі №910/7430/14 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 04.07.2014 року у справі №910/7430/14
повністю та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.07.2014 року у
справі №910/7430/14 апеляційну скаргу ТОВ
"Квадро центр" прийнято до провадження
та призначено розгляд справи за участю
уповноважених представників сторін.

Представник позивача у судовому
засіданні 20.10.2014 року надав пояснення,
якими підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі та просив скаргу
задовольнити. Представник відповідача
1 у судовому засіданні 20.10.2014 року надав
пояснення, якими заперечив проти
доводів викладених в апеляційній
скарзі та просив скаргу залишити без
задоволення.

Представники відповідача 2, 3 у судове
засідання 20.10.2014 року не з'явилися, про
причини неявки колегію суддів
апеляційної інстанції не повідомили,
хоча про дату, час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідача 2, 3 повідомлені про час
та місце судового розгляду належним
чином, а отже наявні підстави щодо
можливості розгляду справи за
відсутності їх представників.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 18.04.2013 року між ТОВ
"Квадро центр" (далі - замовник), ДП
"Український транспортно-логістичний
центр" (далі - основний виконавець), ДП
"Український державний центр по
експлуатації спеціалізованих вагонів"
(далі - співвиконавець перший), ДП
"Дарницький вагоноремонтний завод"
(далі - співвиконавець другий) (далі -
сторони) було укладено договір про
надання послуг з організації
перевезень вантажів у власних
напіввагонах №2650/251-2013 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору сторонами
передбачено, що основний виконавець та
співвиконавці зобов'язуються за плату
і за рахунок замовника виконати або
організувати виконання визначених цим
договором послуг, пов'язаних з
організацією внутрішніх та
міжнародних перевезень вантажів у
напіввагонах співвиконавців.

Пунктом 9.3. договору викладено, зокрема,
що договір може бути розірваний за
погодженням сторін чи на вимогу однієї
з сторін договору з обов'язковим
попередженням іншої сторони за 20 днів,
шляхом направлення другій стороні
листа та проекту додаткової угоди щодо
припинення дії договору. Розірвання
договору не звільняє сторони від
виконання зобов'язань, прийнятих ними
до підписання додаткової угоди про
припинення договору та повного
завершення розрахунків за надані
послуги.

Однак, позивач вважає, що вищенаведений
пункт 9.3. договору не відповідає
чинному законодавству та просить його
визнати недійсним, посилаючись на, що
на його думку:

- укладений сторонами договір є
договором приєднання;

- відповідач 1 має особливий статус
(домінуюче становище на ринку надання
послуг з організації перевезень
вантажів залізничним транспортом
порівняно з іншими компаніями), а тому
позивач при укладанні договору був
обмежений у свободі договору та був
змушений укласти договір шляхом
приєднання до всіх умов розробленого
відповідачем 1 шаблону договору в
цілому;

- для позивача припинення в
односторонньому порядку договору є
економічно не вигідним, а тому
встановлене у п. 9.3. договорі право
відповідача 1 в односторонньому
порядку припинити договір порушує
баланс інтересів сторін та право
позивача на свободу підприємницької
діяльності;

- право відповідача 1 в односторонньому
порядку припинити договір підпадає під
ознаки зловживання монопольним
становищем;

- оспорюваний п. 9.3. договору суперечить
визначеним п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного
кодексу України загальним засадам
цивільного законодавства, якими,
зокрема, встановлено свободу
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом, справедливість,
добросовісність та розумність
договірних відносин;

- свобода договору не може трактуватись
як така, що дає можливість одній з
сторін договору припинити його дію без
жодних обґрунтованих для цього
підстав;

- спірний п. 9.3 договору не відповідає
вимогам закону, що відповідно до ч. 1 ст.
207 Господарського кодексу України є
підставою для його визнання судом
недійсним. Так, згідно з ч. 2 наведеної
статті Господарського кодексу України
нікчемними визнаються такі умови
типових договорів і договорів
приєднання, що, зокрема, допускають
односторонню відмову від зобов'язання
з боку виконавця або односторонню
зміну виконавцем його умов. Оскільки ДП
"УТЛЦ" є виконавцем по договору
приєднання, наявність п. 9.3. договору,
який прямо передбачає можливість
останнього в односторонньому порядку
відмовитись від зобов'язань по
договору, суперечить чинному
законодавству України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього кодексу. Зміст правочину, у тому
числі договору, не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства (ч.
1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання договорів
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність в момент
укладення договору тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
договорів недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Згідно з п.п. 2.11 п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013 року недійсними частини
правочину визнаються за загальними
правилами визнання правочинів
недійсними із застосуванням
передбачених законом наслідків такого
визнання.

Так, виходячи із матеріалів справи,
судом першої інстанції вірно
встановлено, що укладений сторонами
договір про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних напіввагонах №2650/251-2013 від
18.04.2013 року, пункт 9.3. якого позивач
просить визнати недійсним, є договором
транспортного експедирування.

Частиною 1 ст. 929 Цивільного кодексу
України визначено, що за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

При цьому, слід зазначити, що договір
транспортного експедирування є
самостійним видом цивільно-правових
договорів про надання послуг. Тому до
відносин сторін за цим договором
можуть застосовуватись загальні
положення про договори про надання
послуг (гл. 63 Цивільного кодексу
України), якщо це не суперечить суті
зобов'язання (ч. 2 ст. 901 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 935 Цивільного кодексу
України клієнт або експедитор має
право відмовитися від договору
транспортного експедирування,
попередивши про це другу сторону в
розумний строк.

Статтею 907 Цивільного кодексу України
також передбачено, що договір про
надання послуг може бути розірваний, у
тому числі шляхом односторонньої
відмови від договору, в порядку та на
підставах, встановлених цим кодексом,
іншим законом або за домовленістю
сторін.

Отже, із наведеного слідує, що нормами
чинного законодавства передбачено
можливість розірвання договору в
односторонньому порядку, чим
спростовуються доводи скаржника з
приводу невідповідності п. 9.3. договору
законодавству.

В той же час, слід зауважити, що пунктом
9.3. договору передбачено можливість
його розірванння на вимогу однієї з
сторін договору, а не тільки на вимогу
виконавця.

Крім того, ДП "УТЛЦ" (відповідач 1) згідно
Статуту є юридичною особою, яка
створена наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 25.09.2006
року №959 та відповідно до наказу
Мінінфраструктури від 07.09.2011 року №351
"Щодо підприємств, установ та
організацій залізничного транспорту"
(зі змінами, знесеними наказом від
06.10.2011 року №405), підпорядковано
Державній адміністрації залізничного
транспорту України (Укрзалізниці).

Також, ТОВ "Квадро центр" (позивач) є
юридичною особою відповідно до
законодавства України, тобто
самостійним суб'єктом господарювання.

Відповідно до Статуту ТОВ "Квадро
центр" встановлено, що до предмету
діяльності товариства входить більше 40
видів діяльності, в тому числі і
організація перевезень вантажів.

Згідно з п.п. 2.2.1.-2.2.25. п. 2.2 Статуту ДП
"Український транспортно-логістичний
центр" (відповідача 1) наведено перелік
основних видів діяльності
підприємства, серед яких - надання
послуг з організації вантажів,
організація перевезень вантажів
залізничним транспортом у взаємодії з
іншими видами транспорту тощо.

Отже, позивач та відповідач 1, як і
відповідач 2, відповідач 3, є окремими
учасниками відносин у сфері
господарювання в розумінні ст. 2
Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 62 Господарського
кодексу України визначено, що
підприємство - самостійний суб'єкт
господарювання, створений
компетентним органом державної влади
або органом місцевого самоврядування,
або іншими суб'єктами для задоволення
суспільних та особистих потреб шляхом
систематичного здійснення виробничої,
науково-дослідної, торговельної, іншої
господарської діяльності в порядку,
передбаченому цим кодексом та іншими
законами.

Згідно з п. 2 цієї статті підприємства
можуть створюватись як для здійснення
підприємництва (згідно ч. 2 ст. 3
Господарського кодексу України
підприємництвом є господарська
діяльність, що здійснюється для
досягнення економічних і соціальних
результатів та з метою одержання
прибутку), так і для некомерційної
господарської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Господарського
кодексу України сферу господарських
відносин становлять
господарсько-виробничі,
організаційно-господарські та
внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та
інші відносини, що виникають між
суб'єктами господарювання при
безпосередньому здійсненні
господарської діяльності. Під
організаційно-господарськими
відносинами у цьому кодексі
розуміються відносини, що складаються
між суб'єктами господарювання та
суб'єктами
організаційно-господарських
повноважень у процесі управління
господарською діяльністю (ч.ч. 5, 6 ст. 3
Господарського кодексу України).

Тобто, з огляду на викладене, місцевим
господарським судом вірно встановлено,
що між сторонами у даній справи, на
підставі укладеного договору про
надання послуг з організації
перевезень вантажів у власних
напіввагонах №2650/251-2013 від 18.04.2013 року,
виникли господарсько-виробничі
відносини.

Відповідно до ст. 6 Господарського
кодексу України одним із загальних
принципів господарювання в Україні
визначено заборону незаконного
втручання, зокрема, органів державної
влади у господарські відносини.

Разом з тим, матеріали справи не
містять доказів втручання державних
органів у господарську діяльність
відповідача 1, який відповідно до його
Статуту є вільним у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських відносин, що не
суперечать законодавству України. При
цьому укладений сторонами договір
свідчить, що відповідачем 1 він
укладений від власного імені.

Також, скаржником не надано суду
належних та допустимих доказів того, що
відповідач 1 займає монопольне
становище.

Крім того, позивач вважає, що спірний п.
9.3. договору підлягає визнанню судом
недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203
Цивільного кодексу України як такий, що
суперечить Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства.

Зокрема, позивач посилається на ч. 1 ст.
207 Господарського кодексу України,
згідно приписів якої господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 2 вищенаведеної статті
Господарського кодексу України,
недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що допускають
односторонню відмову від зобов'язання
з боку виконавця або односторонню
зміну виконавцем його умов.

На думку позивача, оскільки ДП "УТЛЦ" є
виконавцем по договору приєднання,
наявність пункту 9.3. договору, який
прямо передбачає можливість
останнього в односторонньому порядку
відмовитись від зобов'язань по
договору, суперечить чинному
законодавству України.

Відповідно до ст. 181 Господарського
кодексу України встановлено загальний
порядок укладення господарських
договорів. Відповідно до ч. 2 наведеної
статті, проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках.

Як слідує із матеріалів справи, на
офіційному сайті ДП "УТЛЦ"
(http://www.utlc-uz.com.ua/contractprojects.html) розміщено
проекти договорів з метою організації
договірної роботи, в т.ч. формуляр, на
основі якого сторонами був підписаний
договір про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних напіввагонах №2650/251-2013 від
18.04.2013 року.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського
кодексу України визначено, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, примірного договору,
типового договору, або договору
приєднання.

Таким чином, враховуючи наведені
приписи та погоджений (підписаний)
зміст укладеного сторонами договору,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав вважати спірний
договір саме договором приєднання,
оскільки позивачем не доведено суду
належними і допустимим доказами той
факт, що він як суб'єкт господарювання у
разі вступу в договір був позбавлений
права наполягати на зміні його умов.

Водночас, слід зазначити, оскільки
позивачем не складався та не
направлявся відповідачам протокол
розбіжностей, як це передбачено ч. 4 ст.
181 Господарського кодексу України,
твердження позивача про незмінність
умов договору, позбавлення позивача
можливості запропонувати свої умови
договору та вимушеність позивача
укласти договір шляхом приєднання до
всіх умов розробленого відповідачем 1
шаблону договору в цілому колегія
суддів вважає безпідставними та
необґрунтованими.

Крім того, як слідує із умов договору,
пунктом 8.2. сторонами погоджено, що
сторони мають право ініціювати
внесення змін та доповнень до цього
договору.

Проте, як вбачається із матеріалів
справи, після укладення договору
позивач не скористався наданим йому у
відповідності до п. 8.2. договору правом
на внесення змін та доповнень до
договору та не направив сторонам в
порядку п. 8.2. договору додаткової угоди
з відповідними змінами оспорюваного п.
9.3. договору, докази протилежного в
матеріалах справи відсутні.

Отже, виходячи з вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку про
відсутність підстав вважати
порушеними права і законні інтереси
позивача.

Також, колегією суддів відхиляються
доводи скаржника з приводу того, що
припинення відповідачем 1 в
односторонньому порядку договору є
економічно не вигідним для позивача,
оскільки відповідно до ст. 42
Господарського кодексу України,
підприємницька діяльність
здійснюється суб'єктами на власний
ризик, отже позивач несе
відповідальність за свою господарську
діяльність та отримання прибутку.

Разом з тим, відповідно до Статуту
позивача, предметом діяльності
позивача визначено не тільки
організацію перевезення вантажів, а й
багато інших видів діяльності (більше
40). Наявною в матеріалах справи
довідкою АА №626354 з Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України також підтверджується, що
видами діяльності позивача за КВЕД-2010
є: інша допоміжна діяльність у сфері
транспорту (52.29), неспеціалізована
оптова торгівля (46.90), купівля та продаж
власного нерухомого майна (68.10), надання
в оренду й експлуатацію власного чи
орендованого майна (68.20), організація
будівництва будівель (41.10).

Таким чином, враховуючи все
вищевикладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
визнання недійсним п. 9.3. договору про
надання послуг з організації
перевезень вантажів у власних
напіввагонах №2650/251-2013 від 18.04.2013 року
як такого, що суперечить Цивільному
кодексу України та іншим актам
цивільного законодавства.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань
надати їм перевагу над встановленими
судом першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією
встановлено відсутність належних
доказів щодо обставин, передбачених ст.
104 Господарського процесуального
кодексу України, які підтверджували б
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду міста Києва від
04.07.2014 року у справі №910/7430/14 відповідає
обставинам справи, є законним та
обгрунтованим, а тому не підлягає
скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Квадро
центр" на рішення господарського суду
міста Києва від 04.07.2014 року у справі
№910/7430/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 04.07.2014 року у справі
№910/7430/14 залишити без змін.

3. Справу №910/7430/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
О.І. Лобань

А.Г. Майданевич