КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2014 р. Справа№ 910/13829/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Гончарова С.А.

секретар Бурдейна Н.В.

за участю представників:

від позивача - Муратова Н.М.
(представник за довіреністю)

від відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Спільного
українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями
"Основа-Солсиф" у формі Товариства з
обмеженою відповідальністю

на рішення господарського суду міста
Києва

від 03.09.2014 р. у справі №910/13829/14 (суддя
Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПК Проектний
комплекс"

до Спільного українсько-французького
підприємства з іноземними
інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю

про стягнення 63322,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ПК Проектний
комплекс" звернулося до господарського
суду міста Києва з позовом до Спільного
українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями
"Основа-Солсиф" у формі Товариства з
обмеженою відповідальністю про
стягнення 63322,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов договору підряду на
виконання проектних та вишукувальних
робіт №1101 від 22.03.2011 р. позивач виконав
роботи, а відповідач належним чином
грошове зобов'язання по оплаті
виконаних робіт не виконав, в зв'язку з
чим виникла заборгованість у розмірі
44362,57 грн. Крім того, позивачем заявлено
вимогу про стягнення з відповідача
пені у розмірі 9527,62 грн., 3% річних в
розмірі 1965,32 грн. та інфляційних втрат в
розмірі 7466,63 грн. за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.09.2014 р. у справі №910/13829/14
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПК Проектний
комплекс" задоволено частково.
Стягнуто з Спільного
українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями
"Основа-Солсиф" у формі Товариства з
обмеженою відповідальністю на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПК Проектний
комплекс" заборгованість у розмірі 44362
(сорок чотири тисячі триста шістдесят
дві) грн. 57 коп., 3% річних у розмірі 1965
(одна тисяча дев'ятсот шістдесят п'ять)
грн. 32 коп., інфляційні у розмірі 7466 (сім
тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 63
коп. та судовий збір у розмірі 1552 (одна
тисяча п'ятсот п'ятдесят дві) грн. 10 коп.
В іншій частині в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 03.09.2014 р. у справі №910/13829/14 в
частині задоволення позовних вимог та
прийняти нове рішення в цій частині,
яким в задоволенні позову відмовити
повністю.

Підставою для скасування рішення суду
скаржник зазначив неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими, а також порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.09.2014р. (у
складі колегії суддів: головуючий
суддя Іоннікова І.А., судді: Тищенко О.В.,
Гончаров С.А.) апеляційну скаргу
Спільного українсько-французького
підприємства з іноземними
інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю на рішення
господарського суду міста Києва від
03.09.2014 р. у справі №910/13829/14 було прийнято
до провадження; розгляд справи
призначено на 28.10.2014р. Зобов'язано
Спільне українсько-французького
підприємство з іноземними
інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю надати Київському
апеляційному господарському суду
довідку органу Державного
казначейства України щодо надходження
та зарахування до Державного бюджету
України судового збору за платіжним
дорученням №1475 від 11.09.2014 р.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014р.
змінено склад судової колегії.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.10.2014р. (у
складі колегії суддів: головуючий
суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко
К.В., Гончаров С.А.) апеляційну скаргу
Спільного українсько-французького
підприємства з іноземними
інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю на рішення
господарського суду міста Києва від
03.09.2014 р. у справі №910/13829/14 було прийнято
до провадження; розгляд справи
призначено на 28.10.2014р.

В судове засідання апеляційної
інстанції представник відповідача не
з'явився.

28.10.2014 р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, в зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
представника у судове засідання,
посилаючись на перебування
представника відповідача в іншому
судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому, господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Перебування представника відповідача
в іншому судовому засіданні не може
бути належною підставою для
відкладення розгляду справи,
враховуючи, що відповідач не був
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника з числа як своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних з
ним трудовими відносинами. Також
колегія суддів зазначає, що
відповідачем не надано доказів на
підтвердження викладених в клопотанні
обставин.

Отже, суд апеляційної інстанції
відхиляє клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи та вважає
можливим розглядати справу у
відсутність представника відповідача.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
заперечував проти доводів, викладених
в апеляційній скарзі, просив залишити
її без задоволення, рішення
господарського суду міста Києва від
03.09.2014 р. у справі №910/13829/14 - без змін,
вважаючи оскаржуване рішення законним
та обґрунтованим.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

22.03.2011 р. між СП ТОВ "Основа-Солсиф", як
замовником, та ТОВ "ПК Проектний
комплекс", як виконавцем, було укладено
договір підряду на виконання проектних
та вишукувальних робіт №1101 (надалі -
"Договір").

Відповідно до п. 1.1 Договору, в порядку
та на умовах, визначених Законом
України "Про архітектурну діяльність",
іншим чинним законодавством України та
даним договором замовник доручає, а
виконавець бере на себе зобов'язання за
плату, відповідно до умов цього
договору, та за завданням на
проектування виконати проектні роботи:
об'єкти інженерної і транспортної
інфраструктури в р-ні Паркової дороги в
м. Києві, зовнішні інженерні мережі.,
проект та робоча документація.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що
вартість проектних робіт відповідно до
протоколу погодження договірної ціни,
який є невід'ємною частиною даного
договору, становить 794825,34 грн.

Згідно з п. 2.3 Договору, вартість
проектних робіт, що передбачено в п. 2.1
договору може змінюватися за
погодженням сторін, про що сторони
складають додаткову письмову угоду.

У відповідності до умов п. 2.3 Договору
сторонами було підписано додаткову
угоду №1 від 20.10.2011 р. та №2 від 28.02.2012 р.,
якими змінено вартість проектних робіт
до 1234668,86 грн.

В пункті 2.4 Договору сторонами
погоджено, що оплата робіт буде
виконуватися без авансових платежів,
щомісячно за закінчену роботу,
відносно рівними долями з оформленням
актів здачі-приймання виконаних робіт
в місяці оплати.

На виконання умов Договору позивачем
виконані роботи на загальну суму 1234668,86
грн., що підтверджується актами
здачі-приймання виконаних робіт від
27.02.2012 р., від 28.04.2012 р. та від 31.12.2013 р.

Відповідачем частково оплачено
виконані позивачем підрядні роботи на
загальну суму 1190306,29 грн., що
підтверджується підписаним між
сторонами актом звірки взаємних
розрахунків станом на 31.05.2013 р.

Спір у даній справі, на думку позивача,
виник у зв'язку з невиконанням
відповідачем зобов'язання з оплати
вартості виконаних позивачем
підрядних робіт за Договором,
внаслідок чого утворилася
заборгованість в розмірі 44362,57 грн.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Умови договору свідчать про те, що за
своєю правовою природою він є
договором підряду.

Відповідно до ч.1 ст. 324 Господарського
кодексу України за договором підряду
на проведення проектних і
досліджувальних робіт підрядник
зобов'язується розробити за завданням
замовника проектну документацію або
виконати обумовлені договором
проектні роботи, а також виконати
досліджувальні роботи, а замовник
зобов'язується прийняти і оплатити їх.

Згідно із ст. 887 Цивільного кодексу
України за договором підряду на
проведення проектних та пошукових
робіт підрядник зобов'язується
розробити за завданням замовника
проектну або іншу технічну
документацію та (або) виконати пошукові
роботи, а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити їх. До договору
підряду на проведення проектних і
пошукових робіт застосовуються
положення цього Кодексу, якщо інше не
встановлено законом.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 889 Цивільного кодексу
України замовник зобов'язаний, якщо
інше не встановлено договором підряду
на проведення проектних та пошукових
робіт сплатити підрядникові
встановлену ціну після завершення усіх
робіт чи сплатити її частинами після
завершення окремих етапів робіт або в
іншому порядку, встановленому
договором або законом.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що
позивач взяті на себе зобов'язання
виконав належним чином, тоді як
відповідач порушив зобов'язання щодо
строків та порядку розрахунку з оплати
вартості виконаних позивачем
підрядних робіт за Договором,
внаслідок чого утворилася
заборгованість в розмірі 44362,57 грн., що
підтверджується підписаним між
сторонами актом звірки взаємних
розрахунків станом на 31.05.2013 р.

Підписавши акт звірки взаємних
розрахунків без зауважень, відповідач
вчинив дії, що підтверджують існування
правовідносин та виконання
зобов'язання на підставі підписаних
актів здачі-приймання виконаних робіт
від 27.02.2012 р., від 28.04.2012 р. та від 31.12.2013 р.

Також акт звірки взаємних розрахунків
станом на 31.05.2013 р. містить посилання
саме на здійснення розрахунків за
Договором.

Отже, колегія суддів вважає, що даний
акт є належним доказом існування у
відповідача заборгованості перед
позивачем на суму 44362,57 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

З огляду на викладене, позовні вимоги
про стягнення з відповідача на користь
позивача суми основного боргу в
розмірі 44362,57 грн. є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач
просить стягнути з відповідача пеню в
розмірі 9527,62 грн., 3% річних у розмірі
1965,32 грн. та інфляційних втрат у розмірі
7466,63 грн. за несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання у період з 08.01.2013
р. по 30.06.2014 р.

Враховуючи те, що відповідач у
встановлений договором строк свого
обов'язку щодо повноти та своєчасності
внесення оплати за поставлений товар
не виконав, допустивши прострочення
виконання зобов'язання, тому дії
відповідача є порушенням договірних
зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу
України), і він вважається таким, що
прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу
України), відповідно є підстави для
застосування встановленої законом та
договором відповідальності.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, якими
зокрема є сплата неустойки.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу
України встановлено, що штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Колегією суддів встановлено, що
умовами Договору відповідальності СП
ТОВ "Основа-Солсиф" у вигляді
нарахування пені за порушення строків
оплати наданих послуг не встановлено, а
чинним законодавством України не
визначений розмір штрафних санкцій за
порушення грошових зобов'язань за
вказаними правовідносинами.

Враховуючи те, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження погодження сторонами
відповідальності замовника у вигляді
пені за порушення виконання ним
грошового зобов'язання з оплати
вартості виконаних робіт, підстави для
стягнення пені відсутні, позовні
вимоги в цій частині задоволенню не
підлягають.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, відповідно до умов
договору та чинного законодавства
України, враховуючи те, що відповідач у
встановлений договором строк свого
обов'язку з оплати вартості виконаних
позивачем підрядних робіт не виконав,
допустивши прострочення виконання
грошового зобов'язання, у позивача
наявні правові підстави вимагати
стягнення з відповідача за порушення
грошового зобов'язання інфляційних
втрат, три відсотки річних.

Колегія суддів вважає розрахунок сум
інфляційних втрат, трьох відсотків
річних, заявлених до стягнення за
період з 08.01.2013 р. по 30.06.2014 р., вірним.

З огляду на викладене, враховуючи, що
відповідач прострочив виконання
зобов'язання з оплати вартості
виконаних позивачем підрядних робіт за
договором, колегія суддів дійшла
висновку про обґрунтованість позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 44362,57
грн. основного боргу, 1965,32 грн. 3% річних,
7466,63 грн. інфляційних втрат.

Твердження скаржника про те, що
нарахування 3% річних та інфляційних
втрат є безпідставними та суперечить
діючому законодавству України,
посилаючись на те, що строк позовної
давності щодо стягнення неустойки
(штрафу, пені) минув 31.12.2013 р., колегією
суддів не приймаються з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частинами 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу
України встановлено, що штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання; пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних, передбачене ст. 625
Цивільного кодексу України, є способом
захисту майнових прав та інтересів
кредитора, сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Отже, з аналізу вищевказаних правових
норм вбачається, що пеня та інфляційні
втрати за весь час прострочення, а
також відсотки річних від простроченої
суми є різновидами відповідальності,
які не можна ототожнювати; чинним
законодавством не встановлено
спеціальної позовної давності до вимог
щодо стягнення інфляційних втрат та
відсотків річних, а тому до позовних
вимог щодо стягнення 3% річних та
інфляційних втрат позовна давність,
встановлена ч.2 ст.258 Цивільного кодексу
України, не застосовується.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
висновків місцевого господарського
суду не спростовують.

За таких обставин, Київський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що суд першої
інстанції прийняв рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для задоволення апеляційної скарги,
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спільного
українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями
"Основа-Солсиф" у формі Товариства з
обмеженою відповідальністю залишити
без задоволення, господарського суду
міста Києва від 03.09.2014 р. у справі
№910/13829/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/13829/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя
І.А. Іоннікова

Судді
К.В. Тарасенко

С.А. Гончаров