ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2014 р.
Справа № 908/2749/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М.,
суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з"явився

відповідача - Бурдака О.В., за дов.№19/0024
від 21.10.2013

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз", м. Запоріжжя (вх. №3051 З/3-10)
на рішення господарського суду
Запорізької області від 12.09.14 року у
справі №908/2749/14

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства
по газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз", м. Запоріжжя

про стягнення 50536,53 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 12.09.2014 року по
справі №908/2749/14 (суддя Л.П.Гандюкова)
позов задоволено повністю. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз", м. Запоріжжя на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" суму 50536,90 грн. - 3%
річних та 1827 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, звернувся до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій вважає, що
судом при прийнятті оскаржуваного
рішення не в повному обсязі з'ясовані
обставини, які мають значення для
справи, невірно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення, та прийняти
нове, яким в задоволенні позову
відмовити.

Позивач свого представника в судове
засідання, яке відбулося 06.11.2014 року не
направив, про причини неявки суд не
сповістив, клопотань про відкладення
розгляду справи не подавав, про час та
місце розгляду скарги належним чином
повідомлявся, про що свідчить штамп на
зворотному боці ухвали про призначення
до розгляду апеляційної скарги, яка є
належним доказом повідомлення
учасників справи про дату, час та місце
судового засідання відповідно до
пунктів 2.6.1, 2.6.11, 2.6.15 Інструкції з
діловодства в господарських судах
України та відповідно до пункту 3.9.1.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Крім того, матеріали справи містять
поштове повідомлення від 07.10.2014 року
про вручення позивачу 13.10.2014 року
рекомендованого поштового
відправлення.

Зважаючи на належне повідомлення
позивача про час та місце розгляду
справи, виходячи з того, що явка
позивача не визнавалася обов'язковою
судом, а участь в засіданні суду (як і
інші права передбачені ст. 22 ГПК
України) є правом, а не обов'язком
сторони, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги по суті за
відсутності представника позивача, за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
рішенням господарського суду
Запорізької області від 17.03.2005 року у
справі №14/342 з Відкритого акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Запоріжгаз" стягнуто на
користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" борг в сумі
15181599,67 грн., з яких 12375434,83 грн. основного
боргу, 2072147,53 грн. інфляційних збитків,
732675,24 грн. 3 % річних, 1254,96 грн. витрат на
оплату державного мита, 87,11 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Відповідно до статті 601 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняються зарахуванням зустрічних
однорідних вимог, строк виконання яких
настав. Зарахування зустрічних вимог
може здійснюватися за заявою однієї із
сторін.

10.10.2012 року між Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" та
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз" був укладений договір за
№14/12-452 про зарахування зустрічних
однорідних вимог, відповідно до якого
позивач та відповідач маючи одна до
одної зустрічні однорідні вимоги,
дійшли згоди на підставі статті 601
Цивільного кодексу України про залік
зустрічних однорідних вимог за
договором від 11.11.2002 року за №02/02-1734 на
суму 3952100,04 грн., де позивач є
кредитором, а відповідач є боржником та
за договором від 01.02.2007 року за №06/07204 на
суму 3952100,04 грн. де відповідач є
кредитором, а позивач є боржником.

В матеріалах справі відсутні будь-які
докази визнання недійсними
пред'явлених до зарахування зустрічних
однорідних вимог оформлених
відповідним договором за №14/12-452 від
10.10.2012 року.

Відповідно до вимог Закону України
«Про акціонерні товариства», та згідно
п.п.1.1.1 Статуту Публічне акціонерне
товариство по газопостачанню та
газифікації "Запоріжгаз" від 11.04.2013
року, Публічне акціонерне товариство
по газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз" є новим найменуванням
Відкритого акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз".

Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз" у 2008 році звернувся до
господарського суду Запорізької
області із заявою про затвердження
мирової угоди по справі №14/342.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 06.05.2008 року у
справі №14/342 (суддя Хоролець Т.Г.)
затверджено мирову угоду сторін,
відповідно до умов якої відповідач
(боржник) визнав заборгованість в сумі
12414005,31 грн. та зобов'язався погасити
кредиторові (позивачеві) зазначену
суму заборгованості протягом 8 років
щомісячно, починаючи з січня 2009 року по
грудень 2016 року включно, згідно графіку
погашення заборгованості.

Внаслідок не належного виконання
відповідачем умов мирової угоди,
позивач звернувся з позовом до суду
першої інстанції про стягнення з
відповідача 3% річних у розмірі 50536,90
грн.

При вирішенні даного господарського
спору, суд першої інстанції виходив з
того, що мирова угода за своєю правовою
природою у відповідності з нормами ЦК
України, є правочином, в зв'язку з чим,
застосувавши положення ст. 625 ЦК
України, дійшов висновку про наявність
правових підстав для стягнення з
відповідача 3% річних.

Висновок суду першої інстанції за
переконанням колегії суддів є таким, що
не суперечить чинному законодавству, з
огляду на наступне.

Положення статті 11 Цивільного кодексу
України встановлюють, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Дво - чи багатостороннім правочином
(договором) є погоджена дія двох або
більше сторін.

Правочини відрізняються від інших
юридичних фактів тим, що правочини є
вольовими актами, спрямованими на
досягнення певного правового
результату; завжди є діями фізичної або
юридичної особи та є правомірними
діями, що тягнуть виникнення або
видозміни регулятивних цивільних
правовідносин, а воля в правочинах
завжди спрямована саме на
встановлення, зміну, припинення тощо
цивільних прав і обов'язків.

Стаття 78 ГПК України встановлює, що
умови мирової угоди сторін
викладаються в адресованій
господарському суду письмовій заяві,
яка долучається до справи. Таку заяву
підписують обидві сторони. При
затвердженні мирової угоди суд
виносить ухвалу, якою одночасно
припиняє провадження у справі.

З урахуванням викладеного вбачається,
що мирова угода це договір, який
укладається сторонами з метою
припинення спору, на умовах, погоджених
сторонами. Мирова угода не призводить
до вирішення спору по суті. Сторони не
вирішують спору, не здійснюють
правосуддя, що є прерогативою судової
влади, а досягнувши угоди між собою,
припиняють спір. Тобто, відмовившись
від судового захисту, сторони
ліквідують наявний правовий конфлікт
через самостійне (без державного
втручання) врегулювання розбіжностей
на погоджених умовах.

Отже, після укладання мирової угоди,
зобов'язання відповідача щодо
погашення суму боргу, встановленого
рішенням суду від 17.03.2005 року по справі
№14/342 в розмірі 15181599,67 грн., в силу ч. 1
ст. 604 ЦК України, є припиненими. У
відповідача перед позивачем виникло
інше зобов'язання, передбачене мировою
угодою.

Частина 1 ст. 526 Цивільного кодексу
України встановлює, що зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до п. 2 Мирової угоди боржник
на момент укладення угоди, згідно акту
звірки розрахунків від 31.03.2008 року має
заборгованість перед стягувачем 12414005,31
грн. з яких 12375434,83 грн. основного боргу,
38570,48 грн. інфляційних збитків. При
цьому, боржник зобов'язується погасити
свою заборгованість перед стягувачем у
сумі 12414005,31 грн. з яких 12375434,83 грн.
основного боргу, 38570,48 грн. - інфляційних
збитків, на умовах розстрочення її
погашення протягом 8 років (п.3 Мирової
угоди).

Зі статтей 610, 611 Цивільного кодексу
України вбачається, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір відсотків.

Тобто, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді трьох
відсотків річних виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. У застосуванні
індексації можуть враховуватися
рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ, викладені в
листі Верховного Суду України від
03.04.1997 № 62-97 року

Згідно зазначеного листа, а також
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-06/928/2012
від 17.07.2012 рокуіндекс інфляції
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
заборгованості. При цьому сума боргу,
яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Розглядаючи вимоги про стягнення трьох
відсотків річних, суд попередньої
інстанцій дослідив правильність
проведеного позивачем розрахунку сум
трьох відсотків та встановив періоди
за які вказані суми повинні
нараховуватись, що є беззаперечним
дотриманням судом першої інстанції
вимог ст. 43 ГПК України щодо всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності.

Доводи скаржника про те, що позивач
обрав неналежний спосіб захисту своїх
прав, шляхом звернення до суду,
попередньо, не звернувшись з вимогою до
відповідача про погащення 3% річних у
сумі 50536,90 грн., що утворились в наслідок
несвоєчасних розрахунків останього за
умовами мирової угоди, колегія суддів
відхиляє, як безпідставні, виходячи з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 5
Господарського процесуального кодексу
України, сторони застосовують заходи
досудового врегулювання
господарського спору за домовленістю
між собою.

Відповідно до змісту статті 124
Конституції України, а також
офіційного тлумачення положення
частини другої цієї статті, наданого в
рішенні Конституційного Суду України
N 15-рп/2002 від 09.07.2002 року - обов'язкове
досудове врегулювання спорів, яке
виключає можливість прийняття
позовної заяви до розгляду і
здійснення за нею правосуддя, порушує
право особи на судовий захист.
Можливість використання суб'єктами
правовідносин досудового
врегулювання спорів може бути
додатковим засобом правового захисту
і є правом, а не обов'язком особи,
яка потребує такого захисту.

Тобто, як вбачається з норм договору та
приписів чинного законодавства, що
регулює спірні правовідносини, не
направлення позивачем претензії на
адресу відповідача не є підставою для
невиконання останнім своїх договірних
зобов'язань та для визнання позовних
вимог необґрунтованими. А відтак
посилання відповідача в апеляційній
скарзі на відсутність вимоги з боку
позивача щодо погашення боргу колегія
суддів не вважає належним аргументом
та підставою для скасування
оскаржуваного рішення місцевого
господарського суду.

Згідно статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті
обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що відсутні підстави для
визнання доводів апелянта, викладених
в апеляційній скарзі, переконливими та
такими, що спростовують висновки суду
першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що при прийнятті оскаржуваного
рішення господарський суд Запорізької
області забезпечив дотримання вимог
чинного законодавства щодо всебічного,
повного та об'єктивного дослідження
усіх фактичних обставин справи, надав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, через що
його рішення підлягає залишенню без
змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ст. 103 ст. 105,
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз", м. Запоріжжя залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 12.09.14 року у
справі №908/2749/14 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 10 листопада 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Горбачова Л.П.