ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
УХВАЛА

"28" жовтня 2014 р.
Справа № 908/721/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Гетьман Р.А., суддя Лакіза В.В.,
суддя Шутенко І.А.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників:

Головного управління Міністерства
доходів у м. Києві - не з'явився;

боржника - Клименка О.Ю. за довіреністю
№02/14 від 02.06.2014 р.,

ліквідатора - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (вх. №2725 З/2-8) на постанову
господарського суду Запорізької
області від 24.03.14 у справі №908/721/14

за заявою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сетмаркет", м.
Запоріжжя

про визнання банкрутом в порядку ст. 95
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом",

ВСТАНОВИЛА:

Постановою господарського суду
Запорізької області від 24.03.2014 р. у
справі №908/721/14 (суддя Юлдашев О.О.)
визнано Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сетмаркет"
банкрутом. Відкрито ліквідаційну
процедуру. Ліквідатором призначено
голову ліквідаційної комісії
Протченка Олександра Дмитровича,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1.
Зобов'язано ліквідатора завершити
ліквідаційну процедуру згідно з
вимогами Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом".
Зобов'язано оприлюднити на офіційному
веб-сайті Вищого господарського суду
України повідомлення про визнання
боржника - ТОВ "Сетмаркет" банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури.

Головне управління Міндоходів у м.
Києві не погодилось з зазначеною
ухвалою господарського суду
Запорізької області, звернулось до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
господарського суду Запорізької
області від 24.03.2014 р. у справі №908/721/14,
провадження у справі припинити.

В обґрунтування апеляційної скарги
заявник вказує на те, що постанова
господарського суду Запорізької
області від 24.03.2014 р. прийнята з
порушенням норм ст. ст. 104, 105, 110, 111
Цивільного кодексу України, ст. 60
Господарського кодексу України, ст. 95
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", а також з
неврахуванням судом вимог ст. 78
Податкового кодексу України, що, на
думку скаржника, спричинило порушення
інтересів держави та унеможливило
проведення позапланової виїзної
перевірки.

Боржник надіслав відзив на апеляційну
скаргу (вх. №7862 від 16.09.2014 р.), в якій
зазначає, що ДПІ в м. Києві (помилково -
замість Головного управління
Міндоходів у м. Києві) не є ані стороною
по справі, ані учасником у справі про
банкрутство, ані кредитором ТОВ
"Сетмаркет", оскільки у ДПІ в м. Києві
відсутні будь - які грошові вимоги до
боржника. Це підтверджується фактом
реєстрації боржника за юридичною
адресою в м. Запоріжжі та фактом
реєстрації боржника за попереднім
місцем юридичної адреси - Печерський
район м. Києва. Отже, кредитором та
стороною у справі можуть бути лише
районні податкові інспекції
Печерського району м. Києва або
Орджонікідзевського району м.
Запоріжжя, які є окремими юридичними
особами і які не передавали, та,
відповідно до положень Податкового
Кодексу України, жодним чином не можуть
передати право управління грошовими
зобов'язаннями іншому структурному
підрозділу ДПІ.

Таким чином, у скаржника відсутні
підстави для звернення з апеляційною
скаргою на постанову господарського
суду Запорізької області від 24.03.2014 р.

Крім того, всі питання, що викладені в
зазначеній апеляційній скарзі, вже
були предметом судового розгляду в
Донецькому апеляційному
господарському суді, про що винесено
відповідну ухвалу від 14.05.2014 р. у справі
№ 908/721/14, в якій управлінню Міндоходів
України в особі ДПІ в Печерському
районі м. Києва відмовлено у задоволені
апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 18.09.2014 р.
апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства доходів у м.
Києві прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 28.10.2014 р.

У судове засідання 28.10.2014 р. з'явився
представник боржника, який в своїх
поясненнях заперечив проти вимог
апеляційної скарги, вважає її такими,
що не підлягають задоволенню, оскільки
скаржник не є кредитором, відповідно,
не може бути і учасником провадження у
справі про банкрутство, та просив
апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства доходів у м.
Києві залишити без задоволення, а
апеляційне провадження у справі
№908/721/14 припинити.

Також представник боржника надав в
судове засідання клопотання (вх. №9002
від 28.10.2014 р. про долучення до
матеріалів справи оригіналу витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
станом на 13.10.2014 р. та копій ухвал
Донецького апеляційного
господарського суду: від 17.04.2014 р. про
порушення апеляційного провадження у
справі №908/721/14 за апеляційною скаргою
ДПІ у Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову господарського суду
Запорізької області від 24.03.2014 р. у
даній справі та від 14.05.2014 р. про
припинення апеляційного провадження
за апеляційною скаргою скаргою ДПІ у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову господарського суду
Запорізької області від 24.03.2014 р. у цій
справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України, яке було задоволено колегією
суддів.

Інші учасники судового процесу та
заявники скарги в судове засідання
своїх представників не направили, про
час та місце проведення судового
засідання повідомлені належним чином,
про що свідчать повідомлення про
вручення поштових рекомендованих
відправлень, долучені до матеріалів
справи, клопотань про відкладення
розгляду справи не заявляли.

Враховуючи належне повідомлення
сторін, учасників процесу, заявника
апеляційної скарги про час та місце
засідання суду, а також те, що явка
представників сторін та учасників
процесу не була визнана судом
обов'язковою, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційні скарги
за відсутності представників
кредиторів, ліквідатора та заявника
апеляційної скарги за наявними у
справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши пояснення
представника боржника, встановила
наступне.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 06.03.2014 р.
прийнято заяву боржника ТОВ "Сетмаркет"
про порушення справи про банкрутство
та призначено її до розгляду у
підготовчому засіданні на підставі ст.
ст. ст. 1, 9, 12, 95 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(далі - Закон про банкрутство).

Ухвалою місцевого господарського суду
від 17.03.2014 р. порушено провадження про
банкрутство за заявою боржника ТОВ
"Сетмаркет" на підставі ст. 95 Закону про
банкрутство.

Оскаржуваною постановою
господарського суду Запорізької
області від 24.03.2014 р. визнано боржника
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру та ліквідатором призначено
голову ліквідаційної комісії
Протченка О.Д.

Постанову обгрунтовано тим, що
підприємство на час складання
проміжного балансу має зобов'язання на
суму 388000,00 грн., які не в змозі погасити
у зв'язку з недостатністю грошових
коштів. Вказана заборгованість
підтверджується наявними у справі
матеріалами; заборгованість по
податках і зборах (обов'язкових
платежах), по внескам на
загальнообов'язкове державне соцільне
страхування, з виплати заробітної
плати та вихідної допомоги працівникам
боржника, з виплат по відшкодуванню
шкоди, заподіяної життю та здоров'ю, а
також з виплати авторської винагороди,
відсутня.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи, колегія
суддів зазначає таке.

Статтею 55 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
право на судовий захист, апеляційне та
касаційне оскарження.

Пункт 8 частини 3 статті 129 Конституції
України встановлює серед основних
засад судочинства, зокрема,
забезпечення апеляційного та
касаційного оскарження рішення суду,
крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма
конкретизована законодавцем в статті 14
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою учасники
судового процесу та інші особи у
випадках і порядку, встановлених
процесуальним законом, мають право на
апеляційне та касаційне оскарження
судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права
на апеляційне оскарження судового
рішення названим Законом ставиться в
залежність від положень
процесуального закону.

Оскільки вказані правовідносини
регулюються нормами Господарського
процесуального кодексу України, то
саме вказаний законодавчий акт повинен
містити імперативні норми про те, в
яких випадках особа має право
оскаржити рішення суду в апеляційному
чи касаційному порядку.

Частиною 1 статті 91 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що сторони у справі,
прокурор, треті особи, які не брали
участь у справі, якщо господарський суд
вирішив питання про їх права та
обов'язки, мають право подати
апеляційну скаргу на рішення місцевого
господарського суду, яке не набрало
законної сили.

В силу особливостей процедури
банкрутства (ч. 2 ст. 4-1 Господарського
процесуального кодексу України), коло
осіб, які мають право оскаржити судові
рішення у справі про банкрутство,
чинним законодавством звужено до
учасників такої справи з метою
попередження необґрунтованого
втручання інших осіб, які не є
учасниками справи, у хід процедури
банкрутства.

Згідно з п. 1-1 розділу Х "Прикінцеві та
перехідні положення" Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції Закону України № 4212-VI, далі -
Закону про банкрутство) положення
цього Закону застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження в
яких порушено після набрання чинності
цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
про банкрутство (в редакції Закону
України №4212-VI) провадження у справах
про банкрутство регулюється цим
Законом, Господарським процесуальним
кодексом України, іншими законодавчими
актами України.

Оскаржувана постанова господарського
суду Запорізької області прийнята
24.03.2014 р., що свідчить про застосування
до спірних правовідносин норм Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" в редакції
Закону України №4212-VI.

Відповідно до ст. 1 Закону про
банкрутство (в редакції
вищезазначеного Закону) учасники у
справі про банкрутство - сторони,
забезпечені кредитори, арбітражний
керуючий (розпорядник майна, керуючий
санацією, ліквідатор), власник майна
(орган, уповноважений управляти майном)
боржника, державний орган з питань
банкрутства, Фонд державного майна
України, представник органу місцевого
самоврядування, представник
працівників боржника, уповноважена
особа засновників (учасників,
акціонерів) боржника, а також у
випадках, передбачених цим Законом,
інші особи, які беруть участь у
провадженні у справі про банкрутство.

При цьому, вищевказаний перелік
учасників провадження у справі про
банкрутство не є вичерпним, оскільки до
учасників справи про банкрутство
названа стаття відносить також інших
осіб, які у випадках, передбачених
Законом про банкрутство, беруть участь
у провадженні у справі про банкрутство.

Однак, інші випадки участі Головного
управління Міністерства доходів у м.
Києві та територіальних органів
Міністерства доходів і зборів України
у справі про банкрутство платника
податків Законом про банкрутство не
передбачені.

Таким чином, органи державної
податкової служби не віднесені чинним
законодавством до інших учасників
справи про банкрутство, крім
кредиторів.

Як вбачається з матеріалів справи,
провадження у справі про банкрутство
відносно Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сетмаркет"
здійснювалося в порядку ст. 95 Закону
про банкрутство, яка передбачає
спрощену процедуру банкрутства.

Колегія суддів вважає за необхідне
вказати на те, що особа, яка має грошові
вимоги до банкрута, набуває статусу
учасника провадження у справі про
банкрутство, а саме кредитора, лише
після заявлення та визнання цих вимог,
і тільки після цього така особа має
процесуальне право на оскарження
судових рішень.

У той же час, порушення права заявника
апеляційної скарги - податкового
органу, у тому числі, позбавлення його
можливості стати учасником справи про
банкрутство, може мати місце лише у
разі наявності у цієї особи
відповідного суб'єктивного права.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 105 Цивільного
кодексу України строк заявлення
кредиторами своїх вимог до юридичної
особи, що припиняється, не може
становити менше двох і більше шести
місяців з дня опублікування
повідомлення про рішення щодо
припинення юридичної особи. Кожна
окрема вимога кредитора, зокрема щодо
сплати податків, зборів, єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, страхових
коштів до Пенсійного фонду України,
фондів соціального страхування,
розглядається, після чого приймається
відповідне рішення, яке надсилається
кредитору не пізніше тридцяти днів з
дня отримання юридичною особою, що
припиняється, відповідної вимоги
кредитора.

Особливості та порядок заявлення
кредиторами претензій до боржника, що
ліквідується в порядку ст. 95 Закону про
банкрутство, визначені положеннями ч. 3
цієї статті, та передбачають, що
кредитори мають право заявити свої
вимоги до боржника, який ліквідується,
у місячний строк з дня офіційного
оприлюднення повідомлення про
визнання боржника, який ліквідується,
банкрутом, на офіційному веб-сайті
Вищого господарського суду України в
мережі Інтернет. Зазначений строк є
граничним і поновленню не підлягає.
Особи, вимоги яких заявлені після
закінчення строку, встановленого для
їх подання, або не заявлені взагалі, не
є конкурсними кредиторами, а їх вимоги
погашаються в шосту чергу.

Отже, у справі про банкрутство
боржника, що ліквідується власником (в
порядку ст. 95 Закону), особа може набути
статусу кредитора - сторони у справі
про банкрутство лише після прийняття
постанови про визнання банкрутом та у
разі звернення з кредиторськими
вимогами до боржника.

У зв'язку з наведеним, органи державної
податкової служби та інші державні
органи є кредиторами
неплатоспроможних боржників, якщо вони
мають підтверджені у встановленому
порядку документами вимоги щодо
грошових зобов'язань до боржника, що
узгоджується з нормою частини 1 ст. 210
Господарського кодексу України. Однак,
вказана норма не встановлює
автоматичного визнання цих органів
кредиторами у всіх справах про
банкрутство.

Заявник у своїй апеляційній скарзі не
зазначає про наявність будь-якої
податкової заборгованості боржника, а
обґрунтовує вимоги апеляційної скарги
лише порушенням судом інтересів
держави та неможливістю проведення
позапланової виїзної перевірки
платника податків, а також можливість
застосування процедури завідомо
фіктивного банкрутства (чи доведення
до банкрутства).

Колегією суддів встановлено, що
матеріали справи не містять доказів
звернення скаржника з кредиторськими
вимогами до товариства на підставі ст.
105 Цивільного кодексу України, яка
встановлює порядок виконання рішення
про ліквідацію юридичної особи та
приймання заяв кредиторів протягом
двох місяців з моменту даного
оголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75
Податкового кодексу України органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Відповідно до вимог ст. ст. 75, 78
Податкового кодексу України
проведення документальних
позапланових перевірок дотримання
вимог податкового законодавства
знаходиться у виключній компетенції
державної податкової служби.

Відповідно до підпункту 78.1.7 пункту 78.1
статті 78 Податкового кодексу України
документальна позапланова виїзна
перевірка здійснюється за наявності
хоча б однієї з таких обставин:
розпочато процедуру реорганізації
юридичної особи (крім перетворення),
припинення юридичної особи або
підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця, порушено
провадження у справі про визнання
банкрутом платника податків або подано
заяву про зняття з обліку платника
податків.

Отже, що орган податкової служби вправі
звернутися до ліквідатора боржника та
провести позапланову перевірку його
господарської діяльності, а у випадку
відмови ліквідатора як керівника
боржника, надати можливість перевірки
суб'єкта господарювання, орган
податкової служби вправі оскаржити дії
ліквідатора до суду у справі про
банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ
Міндоходів у м. Києві не зверталась ані
до ліквідаційної комісії боржника в
порядку ст. 105 ЦК України, ані до суду із
кредиторськими вимогами до ТОВ
"Сетмаркет", а у своїй апеляційній
скарзі, також, не зазначає про
існування у боржника податкової
заборгованості.

Крім того, про початок самоліквідації
та порушення справи про банкрутство
податкові органі та відповідні фонди
була завчасно та в установленому
порядку повідомлені через публікації,
скарг на дії ліквідатора від учасників
процесу та, безпосередньо, від
податкових органів, до суду не
надходило.

Доказів того, що господарський суд
першої інстанції при прийнятті
оскарженого судового акту вирішив
питання про права та обов'язки
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, останнім також не надано.

Тьаким чином, у Головного управління
Міндоходів у м. Києві право на подання
апеляційної скарги на постанову
господарського суду Запорізької
області від 24.03.2014 р. у справі №908/721/14,
визначене статтею 91 ГПК України, у
даному випадку відсутнє.

Щодо твердження заявником скарги про
необхідність перевірки податковим
органом правильності складеного
ліквідатором в порядку ст. 60
Господарського кодексу України оцінки
вартості майна боржника,
ліквідаційного балансу колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 ГК України
достовірність та повнота
ліквідаційного балансу повинні бути
перевірені у встановленому
законодавством порядку з обов'язковою
перевіркою органом доходів і зборів, у
якому перебуває на обліку суб'єкт
господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону про банкрутство
цей Закон має пріоритет перед іншими
законодавчими актами України у
регулюванні відносин, пов'язаних з
банкрутством суб'єктів
підприємницької діяльності, за
винятком випадків, передбачених цим
Законом.

Як вже було зазначено, ліквідація
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сетмаркет"
провадилась в порядку ст. 95 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом"(в редакції
Закону України №4212-VI).

Колегія суддів вказує на те, що
положення ч. 5 ст. 60 Господарського
кодексу України є загальними та
повинні застосовуватися при
здійсненні процедури ліквідації
боржника (затвердженні ліквідаційного
балансу ліквідаційною комісією
боржника за наявності коштів для
задоволення всіх вимог кредиторів у
процедурі самоліквідації) та поза
межами судових процедур банкрутства.

При встановленні відповідно до
проміжного ліквідаційного балансу
відсутності активів боржника для
задоволення всіх вимог кредиторів
ліквідатор (ліквідаційна комісія)
зобов'язані звернутися до суду із
заявою про порушення провадження у
справі про банкрутство.

Складення проміжного ліквідаційного
балансу та затвердження його
відповідно до ст. 111 ЦК України є однією
з необхідних передумов для звернення
із заявою про порушення провадження у
справі про банкрутство боржника у
порядку ст. 95 Закону про банкрутство
після закінчення строку, передбаченого
ст. 105 ЦК України.

Таким чином, порушення провадження у
справі про банкрутство судом означає
введення спеціальної процедури
ліквідації боржника та зумовлює
переважне застосування судами
спеціальних норм законодавства про
банкрутство.

Колегія суддів вказує на те, що норми
Закону про банкрутство та Податкового
кодексу України не містять положень
про те, що затвердження ліквідаційного
звіту та ліквідаційного балансу і
ліквідація юридичної особи не можуть
бути здійснені судом у зв'язку з
необхідністю проведення позапланової
документальної перевірки підприємства
банкрута податковим органом та
перевірки органом доходів і зборів
ліквідаційного балансу товариства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
на підставі Закону України від 13.05.2014 р.
№ 1258-VII "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
спрощення процедури державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичних осіб - підприємців
за заявницьким принципом" статтю 60
Господарського кодекс України
виключено.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів зазначає, що скаржник в
порушення приписів ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України доказів того, що оскаржувана
постанова господарського суду порушує
його права та обов'язки, до апеляційної
скарги не надав.

Отже, не маючи до боржника грошових
вимог, Головне управління Міністерства
доходів у м. Києві не набуло
процесуального статусу учасника
провадження у справі про банкрутство
та, відповідно, не має права на
оскарження постанови суду про визнання
боржника банкрутом та відкриття
ліквідаційної процедури.

Також колегія суддів вважає за
необхідне вказати на те, що згідно з
інформацією з ЄДРСР, наданою
представником боржника, ухвалою
Донецького апеляційного
господарського суду від 14.05.2014 р. у
справі №908/721/14 апеляційне провадження
за апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
господарського суду Запорізької
області від 24.03.2014 р. у даній справі
припинено, вказана ухвала набрала
законної сили та не оскаржена в
касаційному порядку.

Припинення провадження у справі в
порядку ст. 80 ГПК України є формою
завершення справи, яке зумовлене
передбаченими законом обставинами, що
повністю відкидають можливість
судочинства. У випадках припинення
провадження у справі повторне
звернення до господарського суду зі
спору між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав не
допускається.

Приписами постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
XІІ Господарського процесуального
кодексу України" №7 від 17.05.2011 р.
встановлено, що якщо апеляційну скаргу
подано на рішення чи ухвалу місцевого
господарського суду, яку вже було
переглянуто в апеляційному порядку, то
відповідні обставини виключають
перегляд судових актів суду першої
інстанції апеляційним господарським
судом. У таких випадках останній
повинен відмовити у прийнятті
апеляційної скарги і винести з цього
приводу відповідну ухвалу.

У разі помилкового порушення
апеляційного провадження в зазначених
випадках суд апеляційної інстанції
припиняє таке провадження на підставі
п.1 ст.80 ГПК України.

Відповідно до пункту першого частини
першої статті 80 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо спір не
підлягає вирішенню в господарських
судах України.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Головного управління Міністерства
доходів у м. Києві на постанову
господарського суду Запорізької
області від 24.03.2014 р. у справі №908/721/14 не
підлягає вирішенню в господарському
суді в порядку апеляційного
провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 55, 129 Конституції України, ст. ст. 80, 86,
99, 101 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду

УХВАЛИЛА:

Припинити апеляційне провадження за
апеляційною скаргою Головного
управління Міністерства доходів у м.
Києві на постанову господарського суду
Запорізької області від 24.03.2014 р. у
справі №908/721/14.

Головуючий суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Лакіза В.В.

Суддя
Шутенко І.А.