ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2014 р.
Справа № 918/429/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю-фірми "Гарант Плюс"
(далі - Товариство) до кооперативного
підприємства "Рівненське
гуртово-роздрібне об'єднання"
Рівненської обласної спілки споживчих
товариств (далі - Підприємство) про
повернення майна та за зустрічним
позовом Підприємства до Товариства про
визнання недійсним договору та акта
приймання-передачі,

за участі представників:

Товариства: Малишевої А.А. за дов. від 12
березня 2014 року,

Підприємства: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2014 року Товариство звернулося
до господарського суду Рівненської
області з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 26 квітня 2011 року
між ним та Підприємством був укладений
договір суборенди майна № 25182/00026, за
умовами якого позивач надав
відповідачу в суборенду
торгово-рекламне обладнання на
загальну суму 52 694 грн. 72 коп. 26 квітня 2011
року на виконання вказаної угоди між
сторонами було підписано акт
прийому-передачі спірного майна в
суборенду.

Оскільки Підприємство в обумовлений
договором строк не повернуло позивачу
дане обладнання, останній, посилаючись
на статті 526, 546, 610, 629, 759 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) та
статті 173, 193, 216, 217, 231, 315 Господарського
кодексу України (далі - ГК України),
просив суд зобов'язати відповідача
повернути Товариству спірне майно та
стягнути з Підприємства 48 727 грн. 54 коп.
пені, нарахованої у зв'язку з
несвоєчасним його поверненням.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 10 квітня 2014
року порушено провадження у справі №
918/429/14, розгляд якої було призначено на
23 квітня 2014 року.

До початку судового засідання 23 квітня
2014 року через канцелярію суду надійшов
зустрічний позов Підприємства до
Товариства про визнання недійсним
спірного договору суборенди та акта
приймання-передачі майна в суборенду
від 26 квітня 2011 року, підписаного
сторонами на виконання зазначеного
правочину (а.с. 36-38). В обґрунтування
вказаного позову Підприємство
посилалося на те, що договір суборенди
майна від 26 квітня 2011 року №
25182/00026 та складений на його виконання
акт прийому-передачі спірного майна в
суборенду не укладалися даною
юридичною особою, оскільки підписи,
виконані на цих документах від імені
Романського І.Г., який на той час
перебував на посаді генерального
директора Підприємства, не належать
даній особі. Також відповідач зазначив,
що будь-яке майно за цими документами в
оренду ним не приймалося.

Ухвалою суду від 23 квітня 2014 року
зустрічну позовну заяву Підприємства
було прийнято для спільного розгляду з
первісним позовом Товариства, розгляд
справи відкладено на 6 травня 2014 року.

Ухвалою суду від 6 травня 2014 року
розгляд справи відкладено на 27 травня
2014 року.

До початку призначеного судового
засідання через канцелярію суду
надійшла заява Товариства про
зменшення розміру позовних вимог від 27
травня 2014 року (а.с. 132-134), в якій останнє,
зокрема, просило суд зобов'язати
Підприємство повернути позивачу
холодильники Medium ХШВ "Оболонь" ANT,
заводський номер 47691/47576, інвентарний
номер 886444/886442 у кількості 2 штук
загальною вартістю 4 939 грн. 77 коп. та
холодильник Large ХШВ-800 "Оболонь",
заводський номер 1378, інвентарний номер
819825 у кількості 1 штуки вартістю
6 282 грн. 55 коп., а також зменшило
заявлену до стягнення з Підприємства
суму неустойки до 10 324 грн. 53 коп.
Вказана заява прийнята судом до
розгляду.

Ухвалою суду від 27 травня 2014 року у
даній справі було призначено судову
почеркознавчу експертизу.

Ухвалою суду від тієї ж дати
провадження у справі було зупинено до
отримання висновків вищезазначеної
експертизи.

28 липня 2014 року на адресу суду надійшли
матеріали справи № 918/429/14 разом з
висновком експерта від 25 липня 2014 року
№ 2087.

Оскільки обставини, що зумовили
зупинення провадження у справі №
918/429/14, відпали, ухвалою суду від 29 липня
2014 року провадження у даній справі було
поновлено та призначено її до розгляду
на 6 серпня 2014 року.

До початку призначеного судового
засідання через канцелярію суду
надійшла заява Товариства від 5 серпня
2014 року (а.с. 188), в якій останнє
відмовилося від позову в частині вимог
про стягнення з Підприємства
нарахованої неустойки у розмірі 10 324
грн. 53 коп.

Ухвалою суду від 6 серпня 2014 року
провадження у справі № 918/429/14 в частині
стягнення з Підприємства 10 324 грн. 53 коп.
пені було припинено. Крім того,
вказаною ухвалою строк розгляду даного
спору було продовжено на 15 днів - до 9
вересня 2014 року, а розгляд справи
відкладено на 27 серпня 2014 року.

До початку судового засідання 27 серпня
2014 року через канцелярію суду надійшла
заява Підприємства від 26 серпня 2014 року
№ 38 (а.с. 198), в якій останнє, з
урахуванням заяви від 27 серпня 2014
року (а.с. 207), просило суд стягнути з
Товариства витрати, понесені первісним
відповідачем на проведення судової
почеркознавчої експертизи, у розмірі 4
070 грн. 00 коп.

У судовому засіданні 27 серпня 2014 року
оголошувалася перерва до 2 вересня 2014
року.

До початку призначеного судового
засідання через канцелярію суду
надійшла заява Підприємства про
уточнення позовних вимог від 28 серпня
2014 року № 41 (а.с. 209), відповідно до якої
останнє просило суд задовольнити лише
одну його позовну вимогу про визнання
недійсним договору суборенди майна від
26 квітня 2011 року № 25182/00026 та фактично
відмовилось від позову в частині
позовних вимог про визнання недійсним
акта прийому-передачі майна в
суборенду від 26 квітня 2011 року. Вказана
заява прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 2 вересня 2014 року
представник Товариства підтримав
вимоги, викладені у своїй позовній
заяві, та наполягав на їх задоволенні. У
той же час останній заперечив проти
задоволення зустрічного позову.

Підприємство про дату, час та місце
розгляду справи було повідомлене
належним чином, проте явку свого
повноважного представника у судове
засідання не забезпечило.

За таких обставин, беручи до уваги те,
що явка представника Підприємства у
судове засідання обов'язковою не
визнавалась, а також зважаючи на те, що
чергове відкладення розгляду справи
спричинить до виходу за межі
встановленого статтею 69
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) граничного
строку вирішення спору, суд дійшов
висновку про необхідність розгляду
даної справи за наявними в ній
матеріалами без участі представника
Підприємства.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
Товариства, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
Товариство посилалося на те, що 26
квітня 2011 року між ним, Підприємством
та закритим акціонерним товариством
"Оболонь" (як власником спірного майна)
був підписаний договір суборенди майна
№ 25182/00026, за умовами якого Товариство
надало Підприємству в тимчасове платне
користування передбачене даною угодою
торгово-рекламне обладнання (а.с. 47-48).

На виконання вказаного правочину
сторонами та власником
вищезазначеного майна була підписана
відповідна специфікація з переліком
майна, яке передавалося в суборенду
(а.с. 50).

Суборендар повідомлений, що право
власності на майно належить закритому
акціонерному товариству "Оболонь"
(пункт 1.3 цього договору).

Відповідно до пункту 2.2 вказаного
правочину факт передачі майна в
суборенду підтверджується актом
прийому-передачі, який підписується
уповноваженими представниками сторін,
погоджується уповноваженою особою
власника та скріплюється печатками
сторін і власника. Акт прийому-передачі
майна в суборенду є невід'ємною
частиною цього договору.

У матеріалах справи наявний акт
прийому-передачі майна в суборенду від
26 квітня 2011 року, який
погоджений закритим акціонерним
товариством "Оболонь", відповідно до
якого Товариство передало
Підприємству, зокрема, холодильники
Medium ХШВ "Оболонь" ANT, заводський номер
47691/47576, інвентарний номер 886444/886442 у
кількості 2 штук загальною вартістю 4 939
грн. 77 коп. та холодильник Large ХШВ-800
"Оболонь", заводський номер 1378,
інвентарний номер 819825 у кількості 1
штуки вартістю 6 282 грн. 55 коп. (а.с. 49).

Зі змісту спірного правочину та акту
прийому-передачі майна в суборенду
вбачається, що останні були підписані
Товариством, закритим акціонерним
товариством "Оболонь" та Підприємством.
При цьому під час підписання вказаних
документів від імені суборендаря діяв
його генеральний директор Романський
Іван Григорович.

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

За частиною 1 статті 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Згідно з частиною 3 вказаної статті
орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Припис абзацу 1 частини 3 статті 92 ЦК
України зобов'язує орган або особу, яка
виступає від імені юридичної особи не
перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац 2
частини 3 статті 92 ЦК України). Отже,
позов про визнання недійсним
відповідного правочину може бути
задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють).

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними".

Згідно з пунктами 6.3.3, 6.3.5 статуту
Підприємства його директор самостійно
вирішує всі питання діяльності
підприємства (зокрема, укладає
договори) за винятком віднесених цим
статутом до компетенції інших органів
управління Підприємством.

Як було зазначено вище, до початку
судового засідання 23 квітня 2014 року
через канцелярію суду надійшов
зустрічний позов Підприємства до
Товариства про визнання недійсним
вищенаведеного договору та акта
приймання-передачі майна від 26 квітня
2011 року. В обґрунтування вказаного
позову Підприємство посилалося на те,
що договір суборенди майна від 26 квітня
2011 року № 25182/00026 та складений на його
виконання акт прийому-передачі
спірного майна в суборенду не
укладалися даною юридичною особою,
будь-яке майно за ними в оренду
останнім не приймалося, оскільки
підписи, виконані на цих документах від
імені Романського Івана Григоровича,
який на час укладення спірного
правочину перебував на посаді
генерального директора Підприємства,
не належать даній особі.

З матеріалів справи вбачається, що на
час підписання спірного договору та
акту прийому-передачі майна Романський
Іван Григорович перебував на посаді
генерального директора Підприємства.
Відтак, саме ця особа відповідно до
статутних документів Підприємства
була уповноважена підписувати
вищезазначені документи від імені
первісного відповідача.

Враховуючи суперечливість доказів та
пояснень сторін щодо особи, яка від
імені Підприємства виконала підписи на
спірній угоді та акті
приймання-передачі майна в суборенду,
ухвалою суду від 27 травня 2014 року у
даній справі було призначено судову
почеркознавчу експертизу для
встановлення факту підписання
вищенаведених документів
уповноваженою особою суборендаря, а
саме його генеральним директором.

Висновком судової почеркознавчої
експертизи від 25 липня 2014 року № 2087 (а.с.
181-183), проведеної у даній справі,
встановлено, що підписи, виконані від
імені Романського Івана Григоровича,
розташовані у графах "Від суборендаря"
у спірному договорі суборенди майна
від 26 квітня 2011 року № 25182/00026, акті
приймання-передачі майна в суборенду
від 26 квітня 2011 року та специфікації до
вищезазначеного договору, виконані не
генеральним директором Підприємства, а
іншою особою.

Посилання представника Товариства в
процесі розгляду справи на те, що
спірний договір, специфікація та акт
прийому-передачі були підписані від
імені Підприємства його уповноваженою
особою - Трофімчуком Анатолієм
Миколайовичем, не беруться до уваги з
огляду на наступне.

Як було зазначено вище, пунктами 6.3.3, 6.3.5
статуту Підприємства передбачено, що
право на укладення договорів від імені
даного суб'єкта господарювання
належить його директору.

У матеріалах справи наявна копія
наказу Підприємства від 26 квітня 2011
року № 23 "Про надання відпустки без
збереження заробітної плати" (а.с. 206) за
підписом Романського Івана
Григоровича, який підтверджує
виконання даною особою своїх посадових
обов'язків у день підписання спірного
договору. Відтак, саме Романський Іван
Григорович на час підписання даної
угоди був уповноваженою особою
Підприємства на її укладення.

У матеріалах справи також наявна копія
наказу Підприємства від 19 квітня 2010
року № 43 про призначення Трофімчука
А.М. на посаду заступника генерального
директора даної юридичної особи.

Водночас статутом та іншими
документами Підприємства не
передбачено можливості підписання
договорів від імені даної юридичної
особи заступником генерального
директора. Інші докази, які б
підтверджували повноваження такої
посадової особи первісного
відповідача на підписання спірного
правочину, в матеріалах справи
відсутні.

Слід також зазначити, що Товариством не
було доведено належними і допустимими
доказами факту підписання
вищезазначеної угоди та акту
прийому-передачі саме заступником
генерального директора Підприємства
Трофімчуком А.М.

Відповідно до частини 1 статті 241 ЦК
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим,
зокрема, у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.

У той же час матеріали справи не
містять будь-яких доказів наступного
схвалення спірного договору
Підприємством, зокрема, вчинення
конклюдентних дій, спрямованих на його
виконання, як от сплати останнім
орендних платежів тощо.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно з вимогами частини 2
вищезазначеної статті особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

З огляду на викладене, а також
враховуючи той факт, що у матеріалах
справи відсутні належні і допустимі
докази підписання вищезазначеного
правочину уповноваженою особою
Підприємства, суд дійшов висновку про
те, що спірний договір був підписаний
особою, яка не мала необхідного обсягу
цивільної дієздатності на момент його
укладення.

Враховуючи те, що спірний договір
суборенди майна від 26 квітня 2011 року №
25182/00026 не відповідає вимогам частини 3
статті 92, частини 2 статті 203 ЦК України,
і Товариством не було надано належних і
допустимих доказів, які б могли
спростувати цей факт, суд дійшов
висновку про те, що зустрічні позовні
вимоги Підприємства про визнання
недійсним вищезазначеного правочину
на підставі частини 1 статті 215 ЦК
України є законними та обґрунтованими,
а тому підлягають задоволенню.

Як було зазначено вище, до початку
судового засідання 2 вересня 2014 року
через канцелярію суду надійшла заява
Підприємства про уточнення позовних
вимог від 28 серпня 2014 року № 41,
відповідно до якої останнє просило суд
задовольнити лише одну його позовну
вимогу про визнання недійсним договору
суборенди майна від 26 квітня 2011 року №
25182/00026 та фактично відмовилось від
позову в частині позовних вимог про
визнання недійсним акта
прийому-передачі майна в суборенду від
26 квітня 2011 року.

Частиною 4 статті 22 ГПК України
визначено, що позивач вправі до
прийняття рішення по справі збільшити
розмір позовних вимог за умови
дотримання встановленого порядку
досудового врегулювання спору у
випадках, передбачених статтею 5 цього
Кодексу, в цій частині, відмовитись від
позову або зменшити розмір позовних
вимог.

За частиною 1 статті 78 ГПК України
відмова позивача від позову, визнання
позову відповідачем і умови мирової
угоди сторін викладаються в
адресованих господарському суду
письмових заявах, що долучаються до
справи. Ці заяви підписуються
відповідно позивачем, відповідачем чи
обома сторонами.

До прийняття відмови позивача від
позову або до затвердження мирової
угоди сторін господарський суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи є повноваження на
вчинення цих дій у представників
сторін (частина 2 статті 78 ГПК України).

Згідно з частиною 6 статті 22 ГПК України
господарський суд не приймає відмови
від позову, якщо ці дії суперечать
законодавству або порушують чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
80 ГПК України господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо
позивач відмовився від позову і
відмову прийнято господарським судом.

Якщо у справі заявлено кілька позовних
вимог і позивач відмовився від деяких з
них, провадження у справі на підставі
пункту 4 частини 1 статті 80 ГПК України
припиняється у частині тих вимог, від
яких було заявлено відмову (за умови, що
судом не буде застосовано припис
частини 6 статті 22 ГПК України щодо
неприйняття відмови від позовних
вимог), а розгляд решти позовних вимог
здійснюється в загальному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 4.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Частиною 2 статті 80 ГПК України
встановлено, що у випадках припинення
провадження у справі повторне
звернення до господарського суду зі
спору між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав не
допускається.

З огляду на вищевикладене, а також
враховуючи той факт, що заява
Підприємства від 28 серпня 2014 року
№ 41 підписана уповноваженою на це
особою, не суперечить чинному
законодавству та не порушує прав чи
охоронюваних законом інтересів інших
осіб, суд дійшов висновку про
задоволення вказаної заяви та
припинення провадження у даній справі
в цій частині на підставі пункту 4
частини 1 статті 80 ГПК України.

Крім того, суд, керуючись частиною 2
статті 78 ГПК України, додатково
роз'яснює Підприємству правові
наслідки відмови від позову, якими є
недопущення повторного звернення до
господарського суду зі спору між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

Відтак, зустрічний позов Підприємства
підлягає частковому задоволенню.

У той же час позовні вимоги про
зобов'язання Підприємства повернути
первісному позивачу майно, передане
Товариством на виконання договору
суборенди майна від 26 квітня 2011 року
№ 25182/00026, не підлягають задоволенню з
огляду на наступне.

Як вже було зазначено, в процесі
розгляду даної справи судом було
встановлено недійсність договору
суборенди майна від 26 квітня 2011 року №
25182/00026, на виконання якого, на думку
Товариства, Підприємству було передане
спірне майно. Крім того, висновком
судової почеркознавчої експертизи від
25 липня 2014 року № 2087 встановлено, що
підписи, виконані від імені
Романського Івана Григоровича,
розташовані у графі "Від суборендаря" в
акті приймання-передачі майна в
суборенду від 26 квітня 2011 року та в
специфікації до спірного договору,
виконані не генеральним директором
Підприємства, а іншою особою.

У процесі розгляду справи у сторін були
витребувані докази фактичного
перебування спірного майна у володінні
Підприємства, зокрема, на його балансі.
Проте сторони вищезазначених
документів не надали. Слід також
зазначити, що такі докази відсутні в
матеріалах справи.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК
України встановлено, що обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки Товариство не довело суду
належними та допустимими доказами
факту передачі спірного обладнання в
суборенду Підприємству на підставі
договору суборенди майна від 26
квітня 2011 року № 25182/00026, факту
наявності цього майна у відповідача на
час розгляду даної справи, а також
зважаючи на встановлену судом
недійсність вищезазначеної угоди, суд
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову Товариства.

Відтак, у позові Товариства слід
відмовити у зв'язку з його
безпідставністю.

Згідно з частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону
України "Про судовий збір" (далі - Закон)
ставка судового збору за подання до
господарського суду позовної заяви
немайнового характеру становить 1
розмір мінімальної заробітної плати.

Судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду
(частина 1 вищезазначеної статті).

Зі сформульованої Підприємством
прохальної частини поданої ним
зустрічної позовної заяви вбачається,
що останнє просило суд задовольнити
дві його позовні вимоги немайнового
характеру, а саме: визнати недійсним
договір суборенди майна № 25182/00026,
укладений між сторонами 26 квітня
2011 року, а також визнати недійсним акт
приймання-передачі майна в суборенду
від 26 квітня 2011 року.

Відповідно до пункту 2.11 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21 лютого 2013 року № 7
"Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" якщо в
позовній заяві об'єднано дві або більше
вимог немайнового характеру,
пов'язаних між собою підставами
виникнення або поданими доказами,
судовий збір сплачується окремо з
кожної з таких вимог.

Отже Підприємство мало сплатити за
розгляд даної зустрічної позовної
заяви, яка складається з двох вимог
немайнового характеру, 2 436 грн. 00 коп.
судового збору.

Водночас з наявного у матеріалах
справи меморіального ордеру від 22
квітня 2014 року № 1 (а.с. 41) вбачається, що
за подачу даної зустрічної позовної
заяви Підприємство перерахувало до
Державного бюджету України лише 1 827
грн. 00 коп. судового збору.

Відтак, недоплачена сума судового
збору в розмірі 609 грн. 00 коп. підлягає
стягненню з Підприємства в доход
Державного бюджету України.

За змістом частини 3 статті 80 ГПК
України в разі припинення провадження
у справі суд має вирішити питання про
розподіл між сторонами господарських
витрат та про повернення судового
збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7
Закону сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі
закриття провадження у справі.

У той же час пунктом 5.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21 лютого 2013 року № 7
"Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
визначено, що статтею 7 вищезазначеного
Закону передбачено підстави
повернення судового збору, перелік
яких є вичерпним. У їх числі не
зазначено такої підстави, як
припинення провадження у справі
(стаття 80 ГПК України). Однак закриття
провадження у справі, про яке йдеться у
пункті 5 частини 1 цієї статті Закону, є
поняттям цивільного й
адміністративного судочинства,
передбаченим відповідно статтею 205
Цивільного процесуального кодексу
України і статтею 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які господарським судом у
здійсненні судочинства не
застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у
справі з підстав, передбачених статтею
80 ГПК України, не тягне за собою
наслідків у вигляді повернення
сплаченої суми судового збору.

Враховуючи те, що провадження у даній
справі в частині позовних вимог
Підприємства про визнання недійсним
акта прийому-передачі майна в
суборенду від 26 квітня 2011 року підлягає
припиненню в зв'язку з відмовою від цих
вимог, а вимоги про визнання недійсним
спірного договору підлягають
задоволенню, суд дійшов висновку про
покладення на Товариство витрат по
сплаті судового збору в розмірі 1 218 грн.
00 коп.

Слід також зазначити, що відповідно до
пункту 1 частини 1 статті 7 Закону
сплачена сума судового збору, зокрема,
повертається в разі зменшення розміру
позовних вимог або внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1
частини 1 вищезазначеної статті,
судовий збір повертається в розмірі
переплаченої суми; в інших випадках,
установлених частиною першою цієї
статті, - повністю (частина 1 статті 7
Закону).

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону
ставка судового збору за подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру становить 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

З наявного у матеріалах справи
платіжного доручення від 8 квітня 2014
року № 440 (а.с. 7) вбачається, що за подачу
позовної заяви Товариство
перерахувало до Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 2 028 грн.
46 коп.

Зважаючи на подану Товариством заяву
про зменшення розміру позовних вимог
від 27 травня 2014 року, в якій
останнє просило суд зобов'язати
Підприємство повернути первісному
позивачу холодильники Medium ХШВ "Оболонь"
ANT, заводський номер 47691/47576, інвентарний
номер 886444/886442 у кількості 2 штук
загальною вартістю 4 939 грн. 77 коп. та
холодильник Large ХШВ-800 "Оболонь",
заводський номер 1378, інвентарний номер
819825 у кількості 1 штуки вартістю 6 282 грн.
55 коп., а також стягнути з первісного
відповідача неустойку в розмірі 10 324
грн. 53 коп., суд дійшов висновку про те,
що переплачена сума судового збору в
розмірі 201 грн. 46 коп. підлягає
поверненню Товариству.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 22, 32-34, 43, 44, 49, 78, 80, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, частиною 1 статті 7 Закону
України "Про судовий збір", суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю-фірми
"Гарант Плюс" відмовити.

Зустрічний позов кооперативного
підприємства "Рівненське
гуртово-роздрібне об'єднання"
Рівненської обласної спілки споживчих
товариств задовольнити частково.

Визнати недійсним договір суборенди
майна № 25182/00026, укладений 26 квітня 2011
року між товариством з обмеженою
відповідальністю-фірмою "Гарант Плюс"
та кооперативним підприємством
"Рівненське гуртово-роздрібне
об'єднання" Рівненської обласної
спілки споживчих товариств.

Провадження у справі в частині
позовних вимог кооперативного
підприємства "Рівненське
гуртово-роздрібне об'єднання"
Рівненської обласної спілки споживчих
товариств до товариства з обмеженою
відповідальністю-фірми "Гарант Плюс"
про визнання недійсним акта
прийому-передачі майна в суборенду від
26 квітня 2011 року припинити.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю-фірми "Гарант Плюс"
(33024, місто Рівне, вулиця Млинівська,
будинок 20, ідентифікаційний код: 22562218)
на користь кооперативного
підприємства "Рівненське
гуртово-роздрібне об'єднання"
Рівненської обласної спілки споживчих
товариств (33024, місто Рівне, вулиця
Млинівська, будинок 20,
ідентифікаційний код: 30318321) 1 218 (одну
тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.
судового збору, а також 4 070 (чотири
тисячі сімдесят) грн. 00 коп. витрат на
проведення судової експертизи.

Стягнути з кооперативного
підприємства "Рівненське
гуртово-роздрібне об'єднання"
Рівненської обласної спілки споживчих
товариств (33024, місто Рівне, вулиця
Млинівська, будинок 20,
ідентифікаційний код: 30318321) в доход
Державного бюджету України 609 (шістсот
дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Ухвалою суду повернути товариству з
обмеженою відповідальністю-фірмі
"Гарант Плюс" (33024, місто Рівне, вулиця
Млинівська, будинок 20,
ідентифікаційний код: 22562218) 201 (двісті
одну) грн. 46 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 5 вересня 2014
року

Суддя
Є.В.
Павленко