ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2014 р.
Справа № 914/3386/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Ділай У.І.

при секретарі Лосик Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

За позовною заявою: Львівського
міського комунального підприємства
"Львівтеплоенерго", м.Львів

до відповідача: Приватного
підприємства "Минотавр", м.Львів

про: стягнення 1595,89 грн.

Представники

від позивача: Собечко Г.І. - представник
( Довіреність б/н від 14.08.2014р.)

від відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права
і обов'язки передбачені ст.ст.20, 22 ГПК
України. Клопотань в порядку ч. 6 ст. 811
ГПК України про технічну фіксацію
судового процесу не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

На розгляд Господарського суду
Львівської області надійшла позовна
заява Львівського міського
комунального підприємства
«Львівтеплоенерго», м.Львів до
відповідача Приватного підприємства
"Минотавр", м.Львів про стягнення 1595,89
грн.

Ухвалою суду від 24.09.2014 р. порушено
провадження у справі та призначено
справу до розгляду в судовому
засіданні на 23.10.2014 р. З підстав,
викладених в ухвалі суду розгляд
справи відкладено на 04.11.2014р. .

04.11.2014р. від представника позивача в
канцелярію суду поступили Додаткові
пояснення б/н від 03.11.2014р. , в яких
позивач зазначає, що відповідач
перебував у договірних відносинах з
ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 2006р. і
протягом усього часу дії договору
нарахування відбувались за
двоставковим тарифом. Звернень щодо
дострокового розірвання договору зі
сторони відповідача не було. Окрім
того, позивач наголошує, що обов'язок
щодо проведення нарахувань за діючим
договором не містить винятків і
відсутність споживання протягом
опалювального періоду не є підставою
для припинення нарахування.

Враховуючи наведене у поясненнях,
позивач вважає нарахування
приєднаного теплового навантаження
правомірним та таким, що прямо випливає
із вимог діючого законодавства, а тому
позивач просить суд позовні вимоги
задоволити.

Відповідач явку представника в судове
засідання з невідомих причин не
забезпечив, відзиву на позовну заяву
суду не надав, поштове повідомлення про
вручення ухвали про порушення
провадження у справі на адресу суду не
повернулось. Поштовий конверт з
повідомленням про вручення ухвали про
порушення провадження у справі було
скеровано відповідачу ПП "Минотавр",
згідно зазначеної у позовній заяві та у
витязі інформації з сайту
http://irc.gov.ua/ua/Poshuk-v-YeLR.html адреси: 79021,
м.Львів, вул. Кульпарківська, буд. 178, кв.
20.

За змістом ст. 64 ГПК України, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Доказом такого повідомлення в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучений до
матеріалів справи та засвідчений самим
судом витяг з офіційного сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, який містить інформацію
про отримання адресатом відповідного
поштового відправлення, або засвідчена
копія реєстру поштових відправлень
суду. (Вказаної позиції дотримується
Вищий господарський суд України у
Постанові від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»).

Враховуючи те, що суду було
представлено достатньо доказів для
вирішення спору по суті, суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку ст. 75 ГПК України, за
наявними в ній матеріалами.

В процесі розгляду справи судом
встановлено:

15.11.2006 р. між сторонами у справі
укладено Договір № 4113/Г про постачання
теплової енергії в гарячій воді,
відповідно до умов якого позивач взяв
на себе зобов'язання постачати
відповідачу теплову енергію в гарячій
воді у потрібних йому обсягах, а
відповідач у свою чергу зобов'язався
отримувати та оплачувати одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами (цінами) в терміни,
передбачені Договором.

Відповідно до п.п. 10.1.,10.4. Договору
термін його дії встановлено до 01.10.2005 р.
Договір вважається пролонгованим на
кожний наступний рік, якщо за місяць до
закінчення терміну його дії жодна із
сторін не заявить про його припинення.

Як вбачається із матеріалів справи дію
Договору було пролонговано.

Відповідно до п. 2.1. Договору теплова
енергія постачається споживачу (в
даному випадку відповідачу) в обсягах
згідно з додатком № 1 до Договору у
вигляді гарячої води на такі потреби:
опалення та вентиляцію -в період
опалювального сезону; гаряче
водопостачання - протягом року згідно
графіка, затвердженого органами
місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5.1 договору облік
споживання теплової енергії
проводиться за приладами обліку при їх
наявності, а при їх відсутності -
розрахунковим способом (п.5.1 договору).

Розрахунковим періодом згідно п.6.2.
договору є календарний місяць.

Споживач до 15-го числа місяця,
наступного за звітним, сплачує
енергопостачальній організації
вартість фактично спожитої теплової
енергії (п.6.3. договору).

Згідно п.5.3 договору споживач, що має
прилади обліку щомісячно подає до
енергопостачальної організації звіт
про фактичне споживання теплової
енергії. Дата зняття споживачем
показів приладів обліку є 22-ге число
кожного місяця, подання звіту
Енергопостачальній організації - не
пізніше 24-го числа кожного місяця.

Відповідно до п. 6.1-6.3 договору,
розрахунки за теплову енергію
проводяться в грошовій формі
відповідно до встановлених тарифів та
іншими незабороненими законодавством
формами. Споживач до 15-го числа місяця
наступного за розрахунковим періодом,
сплачує енергопостачальній
організації вартість спожитої
теплової енергії в розрахунковому
періоді.

У позовній заяві позивач стверджує, що
зобов'язань щодо оплати вартості
теплової енергії відповідач належно не
виконав і за період з 01.10.2012 р. по 31.01.2014
р. допустив заборгованість перед
позивачем в розмірі 1318,07 грн.

Окрім того, за порушення строків
виконання зобов'язання щодо оплати
теплової енергії позивачем на підставі
п. 7.2.3. Договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України
нараховано відповідачу 90,56 грн. пені,
37,19 грн. 3 % річних, та інфляційні втрати
в розмірі 150,07 грн.

Як встановлено судом, комісією у складі
ст. майстра ГРТМ Сороки А.Є, бригадира
Лесів В.К. та споживача ОСОБА_5 складено
Акт про те, що приміщення по АДРЕСА_1
від'єднано від системи опалення з
видимим розривом трубопроводів.

11.03.2014 р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» було
скеровано лист №25/1-293 про те, що
приміщення ПП «Минотавр» від'єднано
від споживання теплової енергії від
джерел ЛМКП «Львівтеплоенерго», відтак
з 01.02.2014р. енергопостачальна
організація розриває договір №4113/Г від
15.11.2006р. про постачання теплової
енергії в гарячій воді.

Як вбачається із розрахунку позовних
вимог, сума основного боргу в розмірі
1318,07 грн. - це нарахована позивачем
плата за приєднане теплове
навантаження за період з 01 жовтня 2012р.
по 31 травень 2014 р. Споживання теплової
енергії у вказаний період відсутнє,
плата за спожиту теплову енергію не
нараховувалася. Представник позивача
даний факт не заперечив, доказів
надання послуг за вказаний період,
витребуваних ухвалою суду від 23.10.2014р.,
суду не надав.

Суд дійшов висновку, що з огляду на
неподання теплової енергії у вказаний
період відсутні правові підстави й
отримання оплати за теплове
навантаження, та й відповідно
нарахування пені, 3-х відсотків річних з
вказаної суми та інфляційних втрат.

При прийнятті рішення суд
виходив із наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку, при
цьому зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 ГК України
господарські зобов'язання виникають з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом.

Як встановлено судом спірні
правовідносини між сторонами виникли
на підставі Договору № 4113/Г про
постачання теплової енергії в гарячій
воді від 15.11.2006 р., відповідно до умов
якого позивач зобов'язався постачати
відповідачу теплову енергію в гарячій
воді у потрібних йому обсягах, а
відповідач у свою чергу зобов'язався
отримувати та оплачувати одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами (цінами) в терміни,
передбачені Договором.

Згідно визначення ст. 275 ГК України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частиною 6 ст. 276 ГК України передбачено,
що розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону.

Частинами 2, 3 ст. 31 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
встановлено, що виконавці/виробники
здійснюють розрахунки економічно
обґрунтованих витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг і подають
їх на затвердження органам місцевого
самоврядування в установленому
законодавством порядку. Органи
місцевого самоврядування затверджують
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги в розмірі економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про
теплопостачання" тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Згідно з ст. 13 Закону
України "Про теплопостачання" до
основних повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
теплопостачання належать, зокрема,
встановлення для відповідної
територіальної громади в порядку і
межах, визначених законодавством,
тарифів на теплову енергію, які
надаються підприємствами та
організаціями комунальної власності,
крім тарифів на теплову енергію, що
виробляється на установках
комбінованого виробництва теплової і
електричної енергії.

Частинами 2, 3 ст. 31 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
встановлено, що виконавці/виробники
здійснюють розрахунки економічно
обґрунтованих витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг і подають
їх на затвердження органам місцевого
самоврядування в установленому
законодавством порядку. Органи
місцевого самоврядування затверджують
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги в розмірі економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

Рішенням Львівської міської ради № 930
від 02.09.2008 р., (зі змінами внесеними
рішенням Львівської міської ради №1083
від 28.12. 2011р. та рішенням №726 від
13.09.2013р.), "Про затвердження тарифів на
теплову енергію для опалення та
гарячого водопостачання, враховуючи
економічно обґрунтовані витрати на їх
виробництво, транспортування та
постачання" затверджено двоставковий
тариф на гаряче водопостачання та
теплову енергію для опалення, який
складається з плати за одиницю
фактично спожитої теплової енергії
грн./Гкал та плати за приєднане теплове
навантаження за 1 кв.м. опалювальної
площі в місяць впродовж року (грн./кв.м).

У примітці із позначкою "*" додатку до
рішення Львівської міської ради № 930
від 02.09.2008 р. зазначено, що тариф
розраховано на 1 кв.м з річної плати за
одиницю приєднаного теплового
навантаження.

Згідно положень п. 6.2. Порядку
формування тарифів на теплову енергію,
її виробництво, транспортування та
постачання, затвердженого постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики від 17.02.2011 р. № 242
двоставковий тариф на теплову енергію
визначає грошовий вираз двох окремих
частин: умовно-змінної як вартості
одиниці (1 Гкал) спожитої теплової
енергії та умовно-постійної як
абонентської плати за одиницю
(Гкал/год) теплового навантаження,
застосування яких забезпечує плановий
річний дохід від реалізації на рівні
суми планової річної повної
собівартості та відповідного
планового річного прибутку, що
забезпечується застосуванням
одноставкового тарифу, розрахованого
відповідно до вимог розділів I - V цього
Порядку.

Пунктами 6.6, 6.7 порядку визначено, що до
умовно-змінної частини тарифу
включаються планові прямі витрати на
технологічне паливо і технологічну
електроенергію для виробництва
теплової енергії власними котельними,
покупну теплову енергію, встановлену
НКРЕ повну планову собівартість
теплової енергії, виробленої власними
теплоелектроцентралями, тепловими і
атомними електростанціями,
когенераційними установками та
відповідна частина планового прибутку.

До умовно-постійної частини тарифу
включаються решта витрат планової
повної собівартості виробництва,
транспортування та постачання
теплової енергії, крім перелічених у
пункті 6.6 цього розділу і віднесених до
умовно-змінних витрат, та відповідна
частина планового прибутку.

Із аналізу вищенаведених положень
підзаконних нормативно-правових актів,
судом зроблено висновок про те, що
плата за приєднане теплове
навантаження є складовою ціни, яку
споживач зобов'язаний сплатити
теплопостачальній організації за
надані йому послуги теплопостачання.

Як встановлено судом, на протязі
періоду з 01 жовтня 2012р. по 31 травень 2014
р. приміщення відповідача не
опалювалося взагалі, теплова енергія
не споживалася, ні у вигляді опалення,
ні у вигляді гарячого водоспоживання.
Акту про включення системи
теплопостачання в опалювальному
сезоні 2010-2011 р.р. позивач суду не
представив. Доказів виставлення
відповідачу рахунків на оплату
вартості спожитої у 2011 р. теплової
енергії суду також не представлено.

Згідно з умовами постачання теплової
енергії дана послуга складається з
двох складових, а саме постачання
теплової енергії та теплового
навантаження. Без надання послуги по
постачанню теплової енергії споживачу
не повинна і не може надаватися послуга
по тепловому навантаженню, а
відповідно і нараховуватися за це
плата.

Із врахуванням вищевикладеного, суд
вважає, що у позивача відсутні підстави
для нарахування відповідачу плати за
споживання теплоенергії за
вищевказаний період, в тому числі і
умовно-постійної частини цієї плати
(плати за приєднане теплове
навантаження), а відтак заявлені
позивачем вимоги про стягнення 1318,07
грн. є безпідставними та
необґрунтованими. Оскільки відсутні
правові підстави для задоволення
вимоги про стягнення основного боргу,
відповідно, не підлягають до
задоволення й вимоги про стягнення
пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України та ст. 33 ГПК
України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Судові витрати відповідно до ч. 2 ст. 49
ГПК України стягненню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 4-3, 33, 43, 49, ст.ст. 82-84 ГПК України , суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 05.11.2014 р.

Суддя
Ділай У.І.