номер провадження справи 13/90/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2014
Справа № 908/3697/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Крамміськбуд", м. Краматорськ Донецької
області

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Запорожский
коксохимремонт", м. Київ

про визнання договору субпідряду № 2/3-1
від 19.02.2013р. недійсним

Суддя Серкіз В.Г.

Представники:

від позивача: Ковальова А.Г.,
довіреність № б/н від 08.10.2014р.

від відповідача: не з'явився

Розглядається позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Крамміськбуд" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Запорожский коксохимремонт" про
визнання договору субпідряду № 2/3-1 від
19.02.2013р. недійсним.

Ухвалою суду від 30.09.2014р. позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/3697/14,
присвоєно справі номер провадження
13/90/14 та призначено судове засідання на
22.10.2014р.

До початку розгляду справи
представником позивача заявлено
клопотання про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу.

22.10.2014р. справу розглянуто, спір
вирішено, прийнято рішення у справі,
вступну та резолютивну частини якого
оголошено в судовому засіданні згідно
із приписами ст. 85 ГПК України.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги, викладені у позові № 691
від 17.09.2014р. та просить суд визнати
договір субпідряду № 2/3-1 від 19.02.2013р.
недійсним. Позовні вимоги засновані на
приписах ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст. 1, 11,
12, 15, 54-57 ГПК України.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився. Процесуальним
правом на участь в судовому засіданні
не скористався. Про дату, час та місце
призначеного судового засідання
відповідач був повідомлений своєчасно
та належним чином, шляхом направлення
на його адресу відповідних ухвал.

Згідно з ч. 1 ст. 64 ГПК України, ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам, прокурору, якщо
він є заявником, за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

Відповідно до підпункту 3.1. пункту 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" місцезнаходження
юридичної особи або місце проживання
фізичної особи - підприємця
визначається на підставі відомостей,
внесених до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців (стаття 17 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців").

Ухвала суду про порушення провадження
у справі № 908/3697/14 від 30.09.2014р.
направлена Товариству з обмеженою
відповідальністю "Запорожский
коксохимремонт" за адресою: 04071, м. Київ,
вул. Щекавицька, буд. 37/48, офіс 1, не
повернулась на адресу суду. Крім того,
представник позивача в судовому
засіданні надав Витяг з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
16.10.2014р., згідно якого Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Запорожский коксохимремонт"
зареєстровано за адресою: 04071, м. Київ,
вул. Щекавицька, буд. 37/48, офіс 1.

Таким чином, у суду є достатні підстави
вважати, що відповідач про дату, час та
місце розгляду даної справи був
повідомлений належним чином у
відповідності із приписами закону.
Підстави неявки відповідача суду не
відомі. Клопотання про розгляд справи
без його участі до суду не надходило.

Суд визнав за можливе розглянути
справу по суті без участі представника
відповідача, за наявними у справі
матеріалами та поясненнями
представника позивача в порядку ст. 75
ГПК України.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи, заслухавши пояснення
представниками позивача, суд

В С Т А Н О В И В:

19.02.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Крамміськбуд" (Генпідрядник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Запорожский
коксохимремонт" (Субпідрядник) було
укладено договір субпідряду за № 2/3-1.

Відповідно до умов п.1.1. Договору,
Субпідрядник бере на себе зобов'язання
на власний ризик виконати визначену
даним Договором роботу по завданню
Генпідрядника, а Генпідрядник
зобов'язується прийняти і сплатити її.

Предметом договору, згідно п.1.2
Договору, є перенесення стендових плит
із обрубного відділення на 1 прольот
літейного відділення СЛЦ. 1-й етап в
осях 3-6 та 6-7.

Згідно п.1.4. Договору, ціною останнього
є 193 961,09 грн. з ПДВ.

На виконання умов Договору, Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Запорожский коксохимремонт" виконано
роботи за цим договором в повному
обсязі.

За виконані роботи, згідно договору,
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Крамміськбуд" сплачено грошову суму,
але не в повному обсязі.

Під час перевірки податковими органами
відповідача, встановлено: відсутність
необхідних умов для його господарської
діяльності. Отже, реальність
фінансово-господарської діяльності
відповідача під сумнівом.

З урахуванням висновків податкової
інспекції позивач просить визнати
договір субпідряду № 2/3-1 від 19.02.2013р.
недійсним.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані сторонами докази в їх
сукупності суд дійшов висновку про те,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.
203 цього Кодексу (ч. 1).

Статтею 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам (ч. 1); особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3);
правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом (ч. 4); правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 5); правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей
(ч. 6).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України (ГК
України), господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка за відомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК України).

Підставою для недійсності вчиненого
договору, як вказує позивач, є
встановлений податковим органом факт
відсутності необхідних умов для
господарської діяльності Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Запорожский коксохимремонт", а отже,
реальність фінансово-господарської
діяльності відповідача під сумнівом.

Однак, суд критично оцінює доводи
позивача, оскільки, як акт перевірки,
так і інші подібні документи, складені
посадовими особами податкових органів
(у т.ч. їх керівниками чи заступниками
керівників), а саме: акти
документальних перевірок, акти
перевірок грошових документів,
бухгалтерських книг, звітів,
кошторисів, інших документів,
пов'язаних із обчисленням і сплатою
податків (обов'язкових платежів),
довідки, розрахунки, письмові
пропозиції осіб, що здійснювали
перевірку тощо, не можуть розглядатись
як нормативно-правові акти чи правові
акти індивідуальної дії.

Викладені у цих документах обставини
можуть бути лише підставою для вжиття
керівником податкового органу чи його
заступником відповідних заходів:
винесення податкових
повідомлень-рішень, рішень про
застосування штрафних (фінансових
санкцій) тощо, які і можуть бути
оскаржені платником до суду саме як
правові акти індивідуальної дії.

Відповідно до вимог ст. 35 ГПК України,
обставини, визнані господарським судом
загальновідомими, не потребують
доказування (ч. 1). Факти, встановлені
рішенням господарського суду (…) під
час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони (ч. 2). Вирок суду з кримінальної
справи, що набрав законної сили, є
обов'язковим для господарського суду
при вирішенні питань, чи мали місце
певні дії та ким вони вчинені (ч. 3).
Рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору (ч. 4). Факти, які
відповідно до закону вважаються
встановленими, не доводяться при
розгляді справи. Таке припущення може
бути спростовано в загальному порядку.

Поняття і види доказів визначено
статтею 32 ГПК України, відповідно до
якої, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ч. 1). Ці
дані встановлюються такими засобами:
письмовими і речовими доказами,
висновками судових експертів;
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово (ч. 2).

Розглядаючи справу суд виходить
з того, що відповідно до вимог ст. 42 ГПК
України, правосуддя в господарських
судах здійснюється на засадах рівності
всіх учасників судового процесу перед
законом і судом.

Згідно із положеннями ст. 43 ГПК України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та ін. особи, які беруть участь
у справі, обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Статтями 33 та 34 ГПК України визначено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи. Які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи, що відомості податкового
органу, на які позивач посилається, як
на підставу позовних вимог, не
звільняють його від доказування своїх
вимог, а позивачем в ході розгляду
справи не надано належних доказів на
підтвердження недодержання сторонами
в момент вчинення спірного правочину
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України
для визнання судом спірного правочину
недійсним, суд не вбачає правових
підстав для визнання договору
субпідряду за № 2/3-1 недійсним.

З огляду на викладене, оскільки
позивачем не надано жодного належного
та допустимого доказу на підтвердження
заявлених позовних вимог, у
задоволенні позову судом
відмовляється.

Згідно з положеннями ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати покладаються
на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82 - 85 ГПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Суддя
В.Г. Серкіз

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
підписання.

Рішення оформлено і підписано згідно з
вимогами ст. 84 ГПК України 28.10.2014р.