РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"10" листопада 2014 р.
Справа № 2/57/2012/5003

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов
М.Г.

суддя Гулова
А.Г. ,

суддя
Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду
Вінницької області від 15.10.2012 р.

у справі №2/57/2012/5003 (суддя Мельник П.А.)

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до відповідача фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Публічного
акціонерного товариства "УВК Україна"

про стягнення 79 537 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 15.10.2012 р. у
справі № 2/57/2012/5003 позов
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення 79 537 грн. задоволено.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 79 537 грн.
заборгованості за поставлений товар, 1
609 грн. 50 коп. судового збору, 2 800 грн.
витрат на оплату послуг адвоката.

При винесенні вищевказаного рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
Відповідно до умов усної домовленості
ФОП ОСОБА_2 поставила ФОП ОСОБА_1 товар,
що підтверджується видатковими
накладними на загальну суму 82 887 грн.
Проте відповідач розрахувалась
частково в розмірі 3350 грн., в зв'язку з
чим за останньою утворилась
заборгованість в розмірі 79 537 грн.

В обґрунтування своїх висновків, суд
першої інстанції послався на окремі
положення Господарського та
Цивільного кодексів України, та
роз'яснення, наведені у п. 10 роз'яснення
Вищого арбітражного суду України від
04.03.1998 року №02-5/78 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України".

Також, судом першої інстанції було
встановлено, що в результаті укладення
та виконання договору №26 про надання
адвокатських послуг від 29.08.2012 р.
позивачем були понесені додаткові
витрати у вигляді оплати послуг
адвоката в розмірі 2800 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями.

З урахуванням встановлених обставин у
даній справі та положень діючого
законодавства, суд першої інстанції
дійшов висновку про наявність
визначених законом підстав для
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
звернулася з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просила
рішення господарського суду
Вінницької області від 15 жовтня 2012 року
у справі №2/57/2012/5003 скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Скаржник зазначила, що рішення
господарського суду є незаконним та
таким, що прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник вказала наступне.

За приписами ст. 51 ЦК України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються нормативно -
правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.
Статтею 208 ЦК України встановлено, що
правочини між юридичними особами
належить вчиняти у письмовій формі.

Скаржник заперечує факти отримання
товарів у ФОП ОСОБА_2 на підставі
видаткових накладних № СІ - 0000057 від
29.02.2012 р. на загальну суму 55 383 грн., СІ-00082
від 27.03.2012 р. на загальну суму 27 504 грн.
Зазначила, що підписи на вказаних
видаткових накладних та
товаро-транспортних накладних від
29.02.2012 р. та 27.03.2012 р. їй не належать.

Також, вказала на те, що факт
неотримання товару від її імені
підтверджується відповідними
відомостями у податкових деклараціях
відповідача.

На спростування висновків суду в
частині стягнення з відповідача 2 800
грн. відшкодування витрат на послуги
адвоката, скаржник вказує на положення
ст.. 1 Закону України « Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р.,
відповідно до якої договір про надання
правової допомоги - домовленість, за
якою одна сторона (адвокат, адвокатське
бюро, адвокатське об'єднання)
зобов'язується здійснити захист,
представництво або надати інші види
правової допомоги другій стороні
(клієнту) на умовах і в порядку, що
визначені договором, а клієнт
зобов'язується оплатити надання
правової допомоги та фактичні витрати,
необхідні для виконання договору.
Скаржник зазначає, що ПП «Правова Група
«Форсеті» не є суб'єктом адвокатської
діяльності згідно Закону, статут цього
підприємства в матеріалах справи
відсутній. Також, стверджує, що договір,
укладений між позивачем та ПП «Правова
Група «Форсеті» за своєю правовою
природою є договором про надання
послуг між суб'єктами підприємницької
діяльності. Крім того, позивач не
надала суду жодних належних доказів на
підтвердження обґрунтованості
стягнення з відповідача 2 800 грн. на
відшкодування витрат позивача на
правову допомогу.

З огляду на викладені вище аргументи на
підтвердження своєї правової позиції,
відповідач вважає, що судом першої
інстанції було задоволено позов за
відсутності на те визначених законом
підстав, у зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції слід скасувати.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 09.01.2013 року у
справі №2/57/2012/5003 апеляційну скаргу
відповідача задоволено, рішення
господарського суду Вінницької
області від 15.10.2012р. у справі №2/57/2012/5003 -
скасовано, прийнято нове рішення, яким
відмовлено в задоволенні позову.

Вказану постанову суду апеляційної
інстанції оскаржено в касаційному
порядку. В результаті перегляду
постанови Рівненського апеляційного
господарського суду від 09.01.2013р. у
справі №2/57/2012/5003, Вищим господарським
судом України винесено постанову від
18.03.2013 р. у даній справі, відповідно до
якої оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції від 09.01.2013
р.скасовано, а справу №2/57/2012/5003
передано на новий розгляд до
Рівненського апеляційного
господарського суду.

Скасовуючи постанову апеляційної
інстанції Вищий господарський суд
України в постанові від 18.03.2013 р.
зазначив, що оскільки в даному випадку
ставиться питання саме про факт
отримання товару відповідачкою або
уповноваженою нею особою згідно
видаткових накладних №С1-0000057 від 29.02.2012
та № С1-0000082 від 27.03.2012, підтвердження
цього можливе, зокрема, шляхом
проведення відповідної судової
почеркознавчої експертизи та/або
здійснення відповідних слідчих дій.

01.04.2013 р. до Рівненського апеляційного
господарського суду з Вищого
господарського суду України надійшли
матеріали справи № 2/57/2012/5003 разом з
апеляційною скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення
господарського суду Вінницької
області від 15.10.2012 р. у справі № 2/57/2012/5003.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.04.2013 р. справу
№ 2/57/2012/5003 прийнято до
розгляду, розгляд скарги призначено на
22.04.2013 р. та на виконання вказівок ВГСУ
зобов'язано сторін у справі протягом
трьох днів з дня отримання копії даної
ухвали в порядку, передбаченому ст.2-1
ГПК України, надати суду: письмові
пояснення з приводу своїх вимог та
заперечень з врахуванням всіх
матеріалів та обставин справи; докази
наявності кримінального провадження
до матеріалів якого було залучено
оригінали видаткових накладних
(№С1-0000057 від 29.02.2012р., №С10000082 від
27.03.2012р.) та товарно-транспортних
накладних (№С1-0000057 від 29.02.2012р., №С10000082
від 27.03.2012р.) та інформацію щодо того, на
якій стадії перебуває дане кримінальне
провадження. Явку сторін в судове
засідання визнано обов`язковою з метою
отримання безпосередньо пояснень від
сторін та відібрання зразків підписів
від відповідача.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 22.04.2013 р. у
справі № 2/57/2012/5003
провадження зупинено на підставі п. 2 ч.
2 ст. 79 ГПК України. Направлено до УМВС
України у Вінницькій області копії
видаткових накладних № С1-0000057 від
29.02.2012 р., № С1-0000082 від 27.03.2012;
товаро-транспортних накладних № С1-0000057
від 29.02.2012, № С1-0000082 від 27.03.2012 р.;
вантажних квитанцій ПАТ "УВК Україна" №
2384678, № 2219484 для здійснення слідчої
перевірки.

На адресу УМВС України у Вінницькій
області судом апеляційної інстанції
було направлено повідомлення №
2/57/2012/5003/4507/13 від 22 квітня 2013 року для
проведення перевірки дій ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на предмет наявності в
діях останніх ознак складу злочинів,
передбачених ст. 190 та ст. 358 КК України.

Листами Рівненського апеляційного
господарського суду №2/57/2012/5003/3427/14 від
30.04.2014р. та № 2/57/2012/5003/5636/14 від 20.08.2014р.,
направленими на адресу УМВС України у
Вінницькій області, судом апеляційної
інстанції було повідомлено про
необхідність надання інформації щодо
результатів проведення слідчої
перевірки, зокрема, чи було прийнято
рішення про відкриття кримінального
провадження по факту шахрайства та
підроблення документів (ст. 190 та ст. 358
КК України) або ж рішення про відмову у
відкритті кримінального провадження
по вказаному факту.

08.09.2014 р. на адресу Рівненського
апеляційного господарського суду
надійшов лист СУ УМВС України у
Вінницькій області № 5/3855 від 02.09.2014 р.,
відповідно до якого повідомлено, що
слідчим відділом Вінницького МВ УМВС
України у Вінницькій області 08.05.2013 р.
внесено відомості до ЄРДР та розпочато
за № 0002139, за ознаками злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. За
результатами проведення досудового
слідства слідчим слідчого відділу
Вінницького МВ УМВС України у
Вінницькій області, за погодженням із
процесуальним керівником, 13.01.2014 р.
прийнято рішення про закриття
кримінального провадження на підставі
п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України.

До вказаного вище листа додано копію
постанови про закриття кримінального
провадження від 13.01.2014 р., відповідно до
якої постановлено кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
№0002139 від 08.05.2013р., закрити у
зв'язку з відсутністю в діянні складу
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, з
урахуванням того, що відсутні
оригінали видаткових та
товаро-транспортних накладних .

За наведених вище підстав, ухвалою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 р. у
справі № 2/57/2012/5003 поновлено апеляційне
провадження у справі №2/57/2012/5003 та
призначено до розгляду на "29" вересня 2014
року. Ухвалами суду від 29.09.2014 р. та від
27.10.2014р. розгляд справи було відкладено.

29.09.2014р., 27.10.2014р. та 10.11.2014 року в судові
засідання Рівненського апеляційного
господарського суду представники
сторін та третьої особи не з'явилися,
про час, місце та дату судового
засідання були повідомлені належним
чином, що підтверджується поштовими
повідомленнями про вручення, які
містяться в матеріалах справи (а.с.73-75,
86-88, 92).

Вимоги ухвал суду апеляційної
інстанції від 10.09.2014р., 29.09.2014р. та від
27.10.2014р. у даній справі позивачем не
виконано в частині надання оригіналів
видаткових і товарно-транспортних
накладних, а також щодо надання копії
процесуального докмента, прийнятого за
наслідками іншого кримінального
провадження - № 0000104.

Враховуючи приписи ст.ст. 101, 102 ГПК
України про межі та строки перегляду
справ в апеляційній інстанції, той
факт, що сторони та третя особа були
належним чином та своєчасно
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, про що свідчать
поштові повідомлення, направлені
останнім, колегія суддів визнала за
можливе здійснювати розгляд
апеляційної скарги за відсутності
представників учасників судового
процесу.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задоволити частково, оскаржуване
рішення господарського суду першої
інстанції скасувати, а позов залишити
без розгляду, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та як підтверджується
матеріалами справи, позивач 07.09.2012р.
звернувся до суду першої інстанції з
позовом про стягнення заборгованості
за поставлений товар на загальну суму 79
537 грн. та 2 800 грн. витрат, пов'язаних з
оплатою послуг адвоката (Т.1, а.с. 2-18).

В обґрунтування своїх позовних вимог,
позивач посилався на видаткові
накладні № С1-0000057 від 29 лютого 2012 року
(Т.1 а.с. 7) та № С1-0000082 від 27 березня 2012
року (Т.1 а.с 9), на підставі яких
відповідачу було поставлено товар на
суму 55 383,00 грн. та на суму 27 504,00 грн.
(всього на суму 82 887 грн.). Позивачем
також було долучено до матеріалів
позовної заяви копії
товаро-транспортних накладних № С1-0000057
від 29.02.2012, № С1-0000082 від 27.03.2012 на
підтвердження факту відвантаження
товару вантажоодержувачу - ФОП ОСОБА_1
(Т.1, а.с. 8, 10).

Також, в матеріалах справи містяться
вантажні квитанції ПАТ "УВК Україна"
№2384678 та № 2219484, в яких зафіксовано дату
та час доставки товару до
вантажоодержувача, а саме 05.03.2012 о 17 год.
30 хв. та 30.03.2012 о 16 год. 20 хв. (Т.1 а.с. 94-95).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач здійснила на користь
позивача оплату товару згідно
накладної № С1-0000082 від 27 березня 2012 р. в
розмірі 3350,00 грн., що стверджується
платіжним дорученням №86 від 21.05.2012 року
(Т.1, а.с. 31).

Позивач звернулася до відповідача з
вимогою №28 від 22.08.12 р. з проханням
провести розрахунок за отриманий
згідно вищезазначених накладних товар
до 31.08.2012р. (Т.1, а.с. 13).

При здійсненні апеляційного
провадження у даній справі, судом
апеляційної інстанції було
встановлено, що на виконання умов усної
домовленості між позивачем та
відповідачем щодо поставки товару було
залучено перевізника АТ "УВК Україна", у
зв'язку з чим ухвалою Рівненського
апеляційного господарського суду від
05.12.2012р. було залучено у порядку ст. 27
ГПК України по справі №2/57/2012/5003 у
якості третьої особи без самостійних
вимог на предмету спору на стороні
позивача Публічне акціонерне
товариство "УВК Україна".

У письмових поясненнях ПАТ «УВК
Україна» вих.. № 646 від 18.12.2012р. третя
особа повідомила про те, що ПАТ «УВК
Україна» надає ФОП ОСОБА_2 послуги по
доставці вантажів по території України
та послуги відповідального зберігання
вантажів згідно договору №93-11 від
26.05.2012р. про надання комплексних
логістичних послуг. 05.03.2012р. та 27.03.2012р.
товар згідно заявок ФОП ОСОБА_2 було
завантажено та відправлено до
вантажоодержувача ФОП ОСОБА_1
Вантажоодержувач та його представник
прийняли товар згідно асортименту,
вказаного у товаросупровідних
документах, претензій щодо якості та
кількості доставленого товару не мали.
Окрім того, представник
вантажоодержувача ОСОБА_3 підписала
вантажні квитанції ПАТ «УВК Україна»
про отримання товару (Т.1, а.с.107-108).

Аналізуючи встановлені обставини у
даній справі та наявні в матеріалах
справи докази на підтвердження
останніх, переглядаючи спірні
правовідносини на предмет наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції приймає до уваги наступні
фактичні обставини з урахуванням
відповідних положень діючого
законодавства.

В силу приписів ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином
є дія особа, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено частиною 1 статті 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Як вбачається із встановлених обставин
у даній справі, предметом спору є
вимога позивача про стягнення
заборгованості по договору поставки
(на підставі видаткових накладних).

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у ст.
265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу
України визначено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за
свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Досліджуючи наявні в матеріалах справи
копії видаткових накладних № С1-0000057
від 29.02.2012 р. та № С1-0000082 від 27.03.2012р. на
факт підтвердження поставки товару
відповідачу, колегія суддів відзначає,
що зазначені документи містять
підписи, здійснені від імені
постачальника та одержувача товару.
При цьому, у графах «отримав(ла)»
вказаних накладних відсутні дані про
номер та дату довіреностей, на підставі
яких було уповноважено відповідну
особу на отримання товару від імені
відповідача.

Крім того, у графі товаро-транспортної
накладної № С1-0000057 від 29.02.2012 "вантаж
одержав" відсутній підпис відповідача.

Натомість, у графі товаро-транспортної
накладної № С1-0000082 від 27.03.2012 р. "вантаж
одержав" міститься підпис невідомої
особи. При цьому зазначено: "за
дорученням № ... від ... виданим ОСОБА_1.".

Таким чином, з огляду на відсутність у
наведених вище документах реквізитів
довіреностей не є можливим встановити
уповноважену особу від імені
відповідача на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Окрім того, як свідчать пояснення
третьої особи, ПАТ "УВК Україна"
відвантажило товар не безпосередньо
відповідачу - ФОП ОСОБА_1, а іншій особі -
ОСОБА_3 При цьому, позивачем та ПАТ "УВК
Україна" жодних довіреностей на
підтвердження повноважень ОСОБА_3. щодо
отримання товару від імені відповідача
суду не надано.

Отже, з огляду на наявні в матеріалах
справи докази та встановлені
обставини, колегія суддів констатує
факт відсутності довіреностей, виданих
ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_3 на отримання
товарно-матеріальних цінностей у ФОП
ОСОБА_2 згідно видаткових накладних.
Окрім того, видаткові накладні не
містять всіх обов'язкових реквізитів,
зокрема, відсутні номер та дата
довіреностей, на підставі яких було
уповноважено відповідну особу на
отримання товару від імені
відповідача. Разом з тим, одна із
товаро-транспортних накладних не
містить підпису від імені відповідача,
а в іншій накладній міститься підпис
невідомої особи, при цьому не зазначено
реквізитів довіреності.

Окрім того, з наявних в матеріалах
справи вантажних квитанцій ПАТ "УВК
Україна" №2384678 та № 2219484 вбачається, що
в останніх зафіксовано дату та час
доставки товару до вантажоодержувача
(ФОП ОСОБА_1.). У графі вантажної
квитанції №2219484 "Вантажоотримувач"
зазначено "ОСОБА_2.", контактна особа
"ОСОБА_3"; а у графі "розписка одержувача"
вказано прізвище отримувача "ОСОБА_1."
та підпис про отримання товару.

У графі вантажної квитанції № 2384678
"Вантажоотримувач" зазначено "ОСОБА_3",
контактна особа "ОСОБА_3", а у графі
"розписка одержувача" вказано прізвище
ОСОБА_3 та її підпис.

При цьому візуально підписи даної
особи (ОСОБА_3.) на вантажних квитанціях
(Т.1 а.с. 94-95) не відрізняються від
підписів, виконаних від імені
одержувача товару на видаткових
накладних (Т.1 а.с. 7-9).

Стаття 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Первинні документи можуть
бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Наведений перелік обов'язкових
реквізитів кореспондується з пунктом
2.4. Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995 р. та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за № 168/704, згідно з яким первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складається документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції (у
натуральному та/або у вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий чи
електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 зазначеного
Положення передбачено, що документ має
бути підписаний особисто, а підпис може
бути скріплений печаткою.

Пунктом 2 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 р. № 99 передбачено, що
сировина, матеріали, паливо,
запчастини, інвентар, худоба, насіння,
добрива, інструмент, товари, основні
засоби та інші товарно-матеріальні
цінності, а також нематеріальні активи,
грошові документи і цінні папери
(надалі - цінності) відпускаються
покупцям або передаються безплатно
тільки за довіреністю одержувачів.

В силу дії частини 8 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
відповідальність за достовірність
даних, відображених в первинних
документах несуть особи, які склали та
підписали ці документи.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від 17
липня 2012 року за №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права", підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону та Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку, та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар.

Таким чином, системний аналіз
наведених вище правових положень
свідчить про те, що належним доказом
фактичного передання товару є належним
чином оформлена накладна, видаткова
накладна, тощо, яка містить підпис
уповноваженої особи про отримання
товару, та довіреність уповноваженої
особи на отримання товару.

Як було зазначено вище, повноваження
ОСОБА_3 на отримання
товарно-матеріальних цінностей від
імені відповідача не підтверджені
належними та допустимими доказами у
даній справі.

Крім того, з урахуванням письмових
пояснень ПАТ "УВК Україна", колегія
суддів зважає на те, що факт передачі
товару позивача контактній особі, яка
назвалася ОСОБА_3, не заперечується ні
позивачем, ні третьою особою у даній
справі.

В силу приписів ч. 1 ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Таким чином, для з'ясування питання про
те, чи було отримано товар на підставі
наявних в матеріалах справи накладних
особисто ФОП ОСОБА_1 чи уповноваженою
на те від її імені особою або іншою
неуповноваженою особою, виникає
потреба в ідентифікації підписів,
виконаних на відповідних документах,
шляхом проведення судової
почеркознавчої експертизи.

Так, відповідно, ухвалою Рівненського
апеляційного господарського суду по
даній справі від 20 грудня 2012 року
позивача було зобов'язано надати суду
оригінали видаткової накладної №
С1-0000057 від 29 лютого 2012 року; видаткової
накладної № С1-0000082 від 27 березня 2012
року; товарно-транспортної накладної
№ С1-0000057 від 29 лютого 2012 року;
товарно-транспортної накладної №
С1-0000082 від 27 березня 2012 року (Т.1 а.с. 98-99).
Проте, як свідчать матеріали справи,
позивач не виконала вимог вказаної
ухвали суду з тих підстав, що оригінали
вказаних документів було долучено
позивачем до матеріалів кримінального
провадження №0000104 відповідно до
клопотання від 27.12.2012р. Зважаючи на
часові межі вчинення позивачем таких
дій, судова колегія розцінює
процесуальну поведінку позивача як
таку, що умисно була спрямована на
ухилення від виконання процесуальних
обов'язків за ухвалою суду від 20.12.2012р.

Вказане в сукупності унеможливило
призначення судом апеляційної
інстанції судової експертизи з метою
з'ясування питань на предмет
належності підписів, виконаних на
зазначених вище документах, у порядку,
визначеному законом. З огляду на
вказане, суд мотивуючи свої висновки,
виходив із оцінки дійсних обставин
справи та наявних в матеріалах доказів,
здійсненою у порядку ст. 43 ГПК України.

Окрім того, за результатами нового
апеляційного провадження, судом
апеляційної інстанції на виконання
вказівок ВГСУ, наведених у постанові
від 18.03.2013р. у справі №2/57/2012/5003, в
частині вирішення питання саме про
факт отримання товару відповідачкою
або уповноваженою нею особою згідно
видаткових накладних № С1-0000057 від
29.02.2012 та № С1-0000082 від 27.03.2012, шляхом
проведення відповідної судової
почеркознавчої експертизи та/або
здійснення відповідних слідчих дій,
ухвалою РАГС від 22.04.2013 р. у даній справі
провадження було зупинено та
направлено копії відповідних
документів до УМВС України у
Вінницькій області для здійснення
слідчої перевірки.

Листом СУ УМВС України у Вінницькій
області № 5/3855 від 02.09.2014 р. повідомлено
про те, що слідчим відділом Вінницького
МВ УМВС України у Вінницькій області
08.05.2013 р. внесено відомості до ЄРДР та
розпочато за № 0002139, за ознаками
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК
України. За результатами проведення
досудового слідства слідчим слідчого
відділу Вінницького МВ УМВС України у
Вінницькій області, за погодженням із
процесуальним керівником, 13.01.2014 р.
прийнято рішення про закриття
кримінального провадження на підставі
п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України. До вказаного
вище листа додано копію постанови про
закриття кримінального провадження
від 13.01.2014 р., відповідно до якої
постановлено кримінальне провадження,
внесене до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за №0002139 від 08.05.2013р.,
закрити у зв'язку з відсутністю в
діянні складу кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358
КК України. При цьому зазначено, що в
ході досудового слідства встановити
факт підробки вантажних квитанцій не
представилося можливим, так як самі
квитанції відсутні, а тому неможливо
провести криміналістичну експертизу
(Т.2, а.с. 66-69).

За наведених підстав, ухвалою РАГС від
10.09.2014р. провадження у справі №2/57/2012/5003
було поновлено.

В подальшому ухвалами Рівненського
апеляційного господарського суду від
10.09.2014р., 29.09.2014р. та від 27.10.2014р. у справі
№ 2/57/2012/5003 у позивача витребувувалися
оригінали видаткових накладних
(№С1-0000057 від 29.02.2012р., №С10000082 від
27.03.2012р.) та товарно - транспортних
накладних (№С1-0000057 від 29.02.2012р., №С10000082
від 27.03.2012р.); завірена копія
процесуального документу, прийнятого
за наслідками кримінального
провадження №0000104.

Станом на 10.11.2014р. вимоги наведених вище
ухвал суду апеляційної інстанції
позивачем виконано не було.

Окрім того, позивач повідомила, що
оригінали наведених вище документів
долучено до матеріалів кримінального
провадження №0000104. При цьому не
надано доказів, зокрема, відповідного
процесуального документу, на
підтвердження факту існування
кримінального провадження за
№0000104.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів відзначає, що суд апеляційної
інстанції на момент здійснення
апеляційного провадження та нового
розгляду апеляційної скарги, вжив всіх
можливих та необхідних заходів в
порядку закону щодо з'ясування питання
про факт отримання спірного товару
відповідачем чи уповноваженою на те
від її імені особою. Проте призначити
судову почеркознавчу та
криміналістичну експертизи не
виявилося можливим з огляду на
недобросовісне користування позивачем
своїми процесуальними правами, так як
вимоги суду апеляційної інстанції,
визначені ухвалами від 20.12.2012р. та від
22.04.2013 р., 10.09.2014р., 29.09.2014р., 27.10.2014р. у
справі № 2/57/2012/5003, в частині надання
оригіналів документів, в жодному із
наведених вище випадків виконані не
були. Окрім того, під час нового
здійснення апеляційного провадження у
даній справі, представник позивача не
з'являвся у жодне із призначених судом
апеляційної інстанції засідання.

За приписами ч. 3 ст. 22 ГПК України,
сторони зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

В абз. 3 п. 3.14 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'яснено, що
нез'явлення представників учасників
судового процесу в судові засідання
без поважних причин та без
повідомлення причин, якщо їх явку судом
визнано обов'язковою, також може
розцінюватися судом як зловживання
процесуальними правами.

З метою реалізації права учасників
судового процесу щодо розгляду справи
упродовж розумного строку, визначеного
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950р., з
урахуванням положень ст. 102 ГПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
здійснювати апеляційне провадження за
наявних матеріалів справи.

За приписами п. 3 ч.1 ст.103 ГПК України,
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
скасувати рішення повністю або
частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

В силу дії п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України
господарський суд залишає позов без
розгляду, якщо позивач без поважних
причин не подав витребувані
господарським судом матеріали,
необхідні для вирішення спору, або
представник позивача не з'явився на
виклик у засідання господарського суду
і його нез'явлення перешкоджає
вирішенню спору.

Пленум Вищого господарського
суду України в абз. 1, 6 пункту 4.9
постанови №18 від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
роз`яснив, що при вирішенні питання
щодо залишення позову без розгляду
(стаття 81 ГПК) господарським судам слід
мати на увазі, що застосування пункту 5
частини першої цієї статті можливо
лише за наявності таких умов:
витребувані документи чи явка
представника позивача дійсно
необхідні для вирішення спору, тобто за
їх відсутності суд позбавлений
можливості вирішити спір по суті;
позивач не подав документи,
витребувані судом при підготовці
справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в
порядку статті 38 названого Кодексу, чи
не направив свого представника в
засідання господарського суду без
поважних причин.

Припис зазначеного пункту
частини першої статті 81 ГПК може
застосовуватися на загальних
підставах і в здійсненні перегляду
справ в апеляційній і в касаційній
інстанціях (щодо розгляду відповідно
апеляційних і касаційних скарг).

За наведеного вище, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду відзначає, що
неподання позивачем витребуваних
документів, унеможливлює суд
апеляційної інстанції розглянути
спірні правовідносини по суті та
надати правову оцінку законності
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції.

Також, суд апеляційної інстанції
зважає на ту обставину, що суд першої
інстанції при винесенні оскаржуваного
рішення вирішив спір по суті за
результатами одного судового
засідання за відсутності представника
відповідача. При цьому не вчинив
процесуальної дії, визначеної ст. 77 ГПК
України, щодо відкладення розгляду
справи з метою забезпечення явки в
судове засідання представника
відповідача для з'ясування його
правової позиції у даній справі, адже
клопотань від віповідача про розгляд
справи за його відсутності до суду
першої інстанції не надходило. Вказане
зумовило прийняття судом першої
інстанції висновку за результатами
оцінки доказів та правової позиції,
наданої лише зі сторони позивача.

Натомість, суд першої інстанції не
врахував наведені вище положення
Закону, у зв'язку з чим дійшов
передчасного висновку про наявність
допустимих доказів на підтвердження
підстав для задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Крім того, з протоколу судового
засідання суду першої інстанції від
15.09.2012р. у справі №2/57/2012/5003 та
оскаржуваного рішення вбачається, що
місцевим господарським судом не
досліджувалися оригінали наданих
позивачем видаткових та
товаро-транспортних накладних. Поряд з
тим, місцевим господарським судом не
досліджувалося питання щодо дефектів
оформлення видаткових і
товаро-транспортних накладних та
наявності довіреностей на
підтвердження повноважень особи щодо
отримання товарно-матеріальних
цінностей від імені відповідача.
Наведене в сукупності зумовило неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
та порушення норм матеріального права.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК
України підставами для скасування або
зміни рішення місцевого
господарського суду є неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З урахуванням викладеного, судова
колегія Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Вінницької області від 15.10.2012 р. у
справі № 2/57/2012/5003 слід скасувати, а
позов залишити без розгляду, оскільки
витребувані від позивача оригінали
видаткових та товарно-транспортні
накладних, при наявності їх копій, з
урахуванням специфіки спірних
правовідносин та у зв'язку із
об'єктивною потребою у застосуванні
спеціальних знань для з'ясування
обставин справи, є дійсно необхідними
для вирішення спору. Адже, відсутність
оригіналів таких доказів позбавляє
господарський суд можливості вирішити
спір по суті та розглянути апеляційну
скаргу на базі всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи з метою надання правильної
оцінки та забезпечення прийняття
справедливого рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 49, 81, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Рівненський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задоволити
частково.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 15.10.2012 р. у
справі №2/57/2012/5003 скасувати.

3. Позов фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 про стягнення 79 537 грн.
заборгованості залишити без розгляду.

3. Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (79031, АДРЕСА_1, ідн.код
НОМЕР_1) на користь фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (23201, Вінницька
областіь, АДРЕСА_2, ідн. код НОМЕР_2) 804
грн. 75 коп. судового збору за подання
апеляційної скарги.

4. Господарському суду Вінницької
області видати наказ на виконання
даної постанови.

5. Матеріали справи № 2/57/2012/5003 надіслати
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Гулова А.Г.

Суддя
Маціщук А.В.