номер провадження справи 3/81/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2014
Справа № 908/3594/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Електрокомплекс"
(юридична адреса: 67037, м. Запоріжжя, вул.
Сорок років Радянської України, 39-А;
адреса для листування: 69035, м. Запоріжжя,
пр-т. Леніна, 145-В, оф.20, ідентифікаційний
код 32721642)

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юженергомонтаж" (69104,
м. Запоріжжя, вул. Ситова, 11, кв.32,
ідентифікаційний код 34640754)

про стягнення 79 769, 35 грн.

Суддя Соловйов В.М.

при секретарі Прокопенко М.О.

Представники:

від позивача: Курдась С.О., довіреність
№ б/н від 02.04.2014р.

від відповідача: не з'явився

ТОВ "Електрокомплекс" звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовною заявою до
відповідача ТОВ "Юженергомонтаж" про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості в сумі 79 769, 35
грн. за поставлений товар на підставі
видаткової накладної № РН-0008443 від
09.11.2012р.

Відповідно до протоколу розподілу
справ між суддями від 25.09.2014р.
автоматизованою системою
документообігу суду позовну заяву
передано на розгляд судді Соловйову
В.М.

Позовні вимоги мотивовані обставинами,
викладеними у позовній заяві,
та обґрунтовані ст. 1-5, 12, 32, 54, 57 ГПК
України, ст.. 193, 199, 231, 232, 265 ГК України,
ст. 15, 16, 509, 525, 526, 546, 625 ЦК України.

Ухвалою від 26.09.2014р. позовна заява
прийнята до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/3594/14, справу
до розгляду в засіданні господарського
суду призначено на 22.10.2014р. о 12 год. 00 хв.

Ухвалою від 22.10.2014р. розгляд справи
відкладений на 04.11.2014р. о 12 год. 30 хв.

В судовому засіданні 04.11.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повідомлено, що повне рішення
буде складено 10.11.2014р.

Під час розгляду справи представник
позивача вимогу про здійснення
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не заявляв.

В судовому засіданні 04.11.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги з підстав, викладених у
позовній заві (а.с.3-6).

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що на підставі видаткової
накладної № РН-0008443 від 09.11.2012р.
позивач поставив, а відповідач прийняв
товар на суму 66 403, 20 грн.

Проте, відповідач оплату за зазначений
товар не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору
позивач двічі звертався до відповідача
з претензіями № 2/31 та № 2/41.

Дані претензії залишені відповідачем
без задоволення, у зв'язку із чим йому
також було нараховано пеню та 3 % річних.

Відповідач відзив на позовну заяву,
витребувані судом документи і
документи, що підтверджують
заперечення проти позову, не надав, в
судові засідання жодного разу не
з'явився.

За приписами ст. 17 Закону України від
15.05.2003р. N 755-IV "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців", місцезнаходження
юридичної особи або місце проживання
фізичної особи - підприємця
визначається на підставі відомостей,
внесених до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців.

Таким чином, місцезнаходження
відповідача визначається за даними
його державної реєстрації як суб'єкта
господарювання.

Відповідно до Витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців від 21.10.2014р.
№ 19476185, станом на 21.10.2014р. ТОВ
"Юженергомонтаж" знаходиться за
адресою: 69104, м. Запоріжжя, вул.. Ситова,
буд. 11 кв. 32.

Саме на цю адресу направлено судом
копії всіх процесуальних документів по
справі № 908/3594/14 для відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України,
ухвала про порушення провадження у
справі надсилається сторонам за
повідомленою ними господарському суду
поштовою адресою. У разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Копія ухвали від 26.09.2014р. про порушення
провадження у справі та копія ухвали
від 22.10.2014р. про відкладення розгляду
справи на 04.11.2014р., які направлені на
адресу відповідача, зазначену в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, до
суду не повертались.

Господарський суд враховує, що
відповідач не повідомив суд про зміну
місця проживання (перебування,
знаходження) та про неможливість
прибуття в судове засідання.

Питання про визнання явки представника
відповідача у засідання
господарського суду обов'язковою,
відповідно до п.7 ч.1 ст.65 ГПК України,
судом не вирішувалось.

Надані позивачем матеріали свідчать
про те, що неявка відповідача не
перешкоджає вирішенню спору, отже
справу розглянуто відповідно до ст. 75
ГПК України за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі видаткової накладної №
РН-0008443 від 09.11.2012р. ТОВ
"Електрокомплекс" передало, а ТОВ
"Юженергомонтаж" прийняло товар на суму
66 403, 20 грн. а саме:

- УВР 2202 щит ввідно-розподільний у
кількості 1 шт. на суму 6 917, 00 грн.;

- ВРУ 1-28-63 щит ввідно-розподільний у
кількості 7 шт. на суму 48
419, 00 грн.

02.07.2014р. та 24.07.2014р. позивач звертався до
відповідача з претензіями №
2/31 від 01.07.2014р. та відповідно № 2/41 від
24.07.2014р. щодо сплати заборгованості за
отриманий на підставі даної видаткової
накладної товар.

Доказів оплати товару на суму 66 403, 20
грн. відповідачем суду не надано.

Оцінивши представлені докази, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Правовідносини сторін є
господарськими.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Підстави виникнення господарських
зобов'язань визначені в ст. 174 ГК
України. Так, господарські зобов'язання
можуть виникати:

безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює
господарську діяльність;

з акту управління господарською
діяльністю;

з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок іншої особи без достатніх на
те підстав;

у результаті створення об'єктів
інтелектуальної власності та інших дій
суб'єктів, а також внаслідок подій, з
якими закон пов'язує настання правових
наслідків у сфері господарювання.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК
України, майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, що
визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Застосування господарських санкцій до
суб'єкта, який порушив зобов'язання, не
звільняє цього суб'єкта від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі, крім
випадків, коли інше передбачено
законом або договором, або управнена
сторона відмовилася від прийняття
виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх
творів, винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки виникають
безпосередньо з актів органів
державної влади, органів влади
Автономної Республіки Крим або органів
місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства або
договором, підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків може бути
настання або ненастання певної події.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин
може вчиняться усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Зі змісту ст. 207 ЦК України випливає, що
правочин в простій письмовій формі
вчиняється сторонами шляхом фіксації
його змісту в одному або кількох
документах, листах, телеграмах тощо,
якими сторони обмінялися за допомогою
телетайпних, електронних або інших
технічних засобів зв'язку.

За приписами ч.1 ст. 181 ГК України,
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Як свідчать матеріали справи та надані
суду документи, між сторонами склалися
господарські відносини, що породили
взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Зважаючи на те, що сторони оформили
свої господарські відносини за
допомогою видаткової накладної №
РН-0008443 від 09.11.2012р. на суму 66 403, 20 грн., в
якій відображено найменування товару,
його кількість та ціна, суд дійшов
висновку, що сторони досягли всіх
істотних умов, що необхідні для
укладення договорів поставки.

Підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до 1, 2 ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст.663 ЦК України, продавець
зобов'язаний передати товар покупцеві
у строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Частиною 1 статті 692 ЦК України
встановлено обов'язок покупця оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно приписів п. 1.7 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Аналогічна правова позиція також
викладена Вищім господарським судом
України в п. 9 інформаційного листа від
27.10.2014 N 01-06/1666/14 "Про доповнення
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2011
№ 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду
України, прийняті за результатами
перегляду судових рішень
господарських судів":

за загальним правилом обов'язок
покупця оплатити товар виникає після
його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на товар.
Це правило діє, якщо спеціальними
правилами або договором
купівлі-продажу не встановлено інший
строк оплати. Отже, обов'язок покупця
оплатити товар (з огляду на приписи
статті 692 ЦК України) виникає з моменту
його прийняття (постанова від 19.08.2014 N
925/1332/13).

В даному випадку сторони у видатковій
накладній № РН-0008443 від 09.11.2012р. не
передбачили строку оплати, отже
відповідач повинен був оплатити товар
одразу після його прийняття.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином
(ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Підстави для припинення зобов'язання
за договором, укладеним між сторонами у
спрощеній формі, які визначено главою 50
ЦК України, відсутні.

Відповідно ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 32 ГПК України
встановлено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

На день звернення позивача до суду та
на час прийняття цього рішення
відповідач не надав суду жодного
доказу оплати товару на суму 66 403, 20 грн.

Відтак, позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню повністю.

Також позивач заявлено до стягнення
пеню, та 3 % річних від простроченої
суми.

В силу ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України,
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання.

У сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Частиною 1 ст. 230 ГК України до штрафних
санкцій віднесено господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України одним з
правових наслідків порушення
зобов'язання є сплата неустойки
(штрафу, пені).

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відповідних відсотках від суми
невиконаного або неналежного
виконаного зобов'язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
задатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 231 ГК України, законом
щодо окремих видів зобов'язань може
бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

Приписами ч. 6 вказаної статті
унормовано, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законодавством або договором.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань регулюються Законом
України від 22.11.1996р. № 543/96-ВР "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відтак, розмір неустойки, встановлений
законом, не обмежує учасників
договірних відносин щодо визначення
розміру пені, а передбачає обмеження
розміру пені, що підлягає стягненню.

В підпункті 2.1 пункту 2 згаданої
постанови від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" пленум
Вищого господарського суду України
роз'яснив:

Якщо у вчиненому сторонами правочині
розмір та базу нарахування пені не
визначено або вміщено умову (пункт) про
те, що пеня нараховується відповідно до
чинного законодавства, суму пені може
бути стягнуто лише в разі, якщо
обов'язок та умови її сплати визначено
певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному
відсотковому розмірі від суми
простроченого платежу передбачено
статтею 14 Закону України "Про державний
матеріальний резерв", статтею 36 Закону
України "Про телекомунікації", статтею 1
Закону України "Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій". У
таких випадках нарахування пені
здійснюється не за Законом України "Про
відповідальність за невиконання
грошових зобов'язань", а на підставі
спеціального нормативного акта, який
регулює відповідні правовідносини.
Наведене не виключає можливості
покладення на боржника також і
відповідальності, передбаченої
частиною другою статті 625 ЦК України за
невиконання грошового зобов'язання.

Передбачене частиною шостою статті 231
ГК України формування
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань застосовується,
якщо інше не узгоджено сторонами в
договорі або не передбачено законом.

В даному випадку сторони уклали
договір у спрощений спосіб - за
допомогою видаткової накладної №
РН-0008443 від 09.11.2012р. та не передбачили
відповідальність у виді пені у випадку
невиконання ТОВ "Юженергомонтаж"
зобов'язання щодо оплати товару.

Також суд звертає увагу позивача на те,
що частина шоста статті 231 ГК України не
встановлює розміру відповідальності
за порушення грошових зобов'язань, а
лише визначає спосіб обчислення
(формування) пені, який має
застосовуватися сторонами при
укладенні договору.

За таких обставин, в частині позовних
вимог про стягнення з відповідача на
користь позивача пені в сумі 9 676, 68 грн.
слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У видатковій накладній сторони №
РН-0008443 від 09.11.2012р. сторони інший розмір
процентів не встановлювали.

Як зазначив пленум Вищого
господарського суду України в
підпункті 1.12 постанови № 14 від 17.12.2013р.,
з огляду на вимоги ч. 1 ст. 4-7 і ст. 43 ГПК
України господарський суд має
з'ясовувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
ґрунтується. У разі якщо відповідний
розрахунок позивачем здійснено
неправильно, то господарський суд з
урахуванням конкретних обставин
справи самостійно визначає суми пені
та інших нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу, протягом якого,
на думку позивача, мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних пені та інших
нарахувань.

Враховуючи Роз'яснення пленуму ВГСУ та
перевіривши розрахунок 3 % річних,
здійснений позивачем, господарський
суд, не виходячи за межі визначеного
ним періоду часу, протягом якого, на
думку позивача, мало місце невиконання
грошових зобов'язання відповідачем,
вважає правильним наступний
розрахунок:

від суми боргу 66 403, 20 грн. з 16.11.2012р. по
22.09.2014р. (676 днів прострочки) 3 % річних
складає 3 688,78 грн.

У зв`язку із чим стягненню підлягає 3
688,78 грн. 3 % річних. В частині стягнення 3
% річних в розмірі 0, 69 грн. в задоволенні
позову слід відмовити.

Згідно ст. 44, 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на відповідача
повністю, оскільки спір виник
внаслідок його неправильних дій.

Керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юженергомонтаж" (69104,
м. Запоріжжя, вул. Ситова, 11, кв.32,
ідентифікаційний код 34640754) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Електрокомплекс"
(юридична адреса: 67037, м. Запоріжжя, вул.
Сорок років Радянської України, 39-А,
ідентифікаційний код 32721642) 66 403
(шістдесят шість тисяч чотириста три)
грн. 20 коп. основного боргу, 3 688 (три
тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн. 78
коп. - 3 % річних від простроченої суми та
1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. витрат на судовий збір.

3. В частині стягнення 9 676 (дев'ять тисяч
шістсот сімдесят шість) грн. 68 коп. пені
та 0 (нуль) грн. 69 коп. - 3 % річних від
простроченої суми в задоволенні позову
відмовити.

4. Повне рішення складено 10.11.2014р.

Суддя
В.М. Соловйов