м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" до Публічного
акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"
простягнення 141 036,68 грн.
суддя Пукшин Л.Г.
від позивача Буняк Ю.І.- представник
за довіреністю від 24.10.14від
відповідачаДороніна О.М. - представник
за довіреністю № 2-15 від 13.01.14
В судовому засіданні 05.11.14 в порядку ст.
85 ГПК України, було оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ТОВ "Компанія "Енергомонтаж" звернулось
до господарського суду з позовом про
стягнення з ПАТ "Укртрансгаз" 141 036,68
грн., з яких 25 657,35 грн. пені, 16 287,22 грн.
штрафу, 15 975,08 грн. процентів річних, 83
117,03 грн. інфляційних нарахувань.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
рішенням господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 у справі № 910/19665/13, яке
залишено без змін Постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014,
первісний позов задоволено; вирішено
стягнути з ПАТ "Укртрансгаз": 654167,04 грн.
основного боргу, 21558,61 грн. пені, 29885,99
грн. штрафу, 4046,53 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами;
зустрічний позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 22.05.14 вказані судові
рішення у справі № 910/19665/13 скасовані в
частині задоволення зустрічних
позовних вимог та спір в цій частині
передано на новий розгляд. Судові
рішення в частині задоволення
первісного позову залишені без змін.

Позивач зазначає, що розрахунок
стягнутої за рішенням суду № 910/19665/13 з
ПАТ "Укртрансгаз" заборгованості було
здійснено станом на 10.10.13, разом із тим,
вказане рішення суду про стягнення
заборгованості по справі № 910/19665/13
відповідачем не було виконано одразу.
Так кошти були перераховані на рахунок
позивача лише в період з 22.01.14 по 05.08.14, у
зв'язку з чим позивач просить стягнути
з відповідача донараховані суми пені, 3%
річних та інфляційних нарахувань за
період з 11.10.13 по дату фактичного
виконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 порушено провадження у
справі № 910/19468/14 за вказаною позовною
заявою та призначено розгляд справи в
судовому засіданні 15.10.2014.

В судове засідання 15.10.14 представники
сторін з'явились, надали пояснення по
суті спору, позивач позовні вимоги
підтримав, відповідач проти позову
заперечував, виходячи з наступного.
Пунктом 1.3 укладеного між сторонами
договору передбачено, що обсяги
закупівлі товарів можуть бути зменшені
залежно від реального фінансування
видатків відповідача. Відповідач
зазначає, що реальне фінансування його
видатків протягом 2012-2013 років, на які
припадає момент виконання
відповідачем його зобов'язань за
договором, з незалежних від
відповідача причин було неповним та
недостатнім. Враховуючи викладене,
відповідач стверджує, що враховуючи
відсутність його вини у порушенні
строків оплати, його грошові
зобов'язання за договором та рішенням
суду № 910/19665/13 не є такими, що
прострочені, а отже, застосування
санкцій за прострочення виконання
грошових зобов'язань є безпідставним
та необґрунтованим.

В судовому засіданні було оголошено
перерву до 05.11.14.

В судове засідання 05.11.14 представники
сторін з'явились, надали додаткові
пояснення по суті спору, свої позиції
підтримали.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив.

21 червня 2012 року між ТОВ "Компанія
"Енергомонтаж" та ПАТ "Укртрансгаз" було
укладено договір № (далі -
договір), відповідно до умов якого
відповідач доручив, а позивач
зобов'язався надати послуги з монтажу,
технічного обслуговування і ремонту
електроустаткування н.в.і.у., а
відповідач зобов'язався прийняти та
оплатити надані послуги.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 у справі № 910/19665/13, яке
залишено без змін Постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014, за
первісним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" до Публічного
акціонерного товариства "Укртрансгаз"
первісний позов задоволено; вирішено
стягнути з ПАТ "Укртрансгаз": 654167,04 грн.
основного боргу, 21558,61 грн. пені, 29885,99
грн. штрафу, 4046,53 грн. - 3 % річних та 14193,16
грн. судового збору. Постановою Вищого
господарського суду України від 22.05.14
вказані судові рішення у справі №
910/19665/13 скасовані в частині задоволення
зустрічних позовних вимог та спір в цій
частині передано на новий розгляд.
Судові рішення в частині задоволення
первісного позову залишені без змін.

Судове рішення за первісним позовом у
справі № 910/19665/13 набрало законної сили
05.03.14 та 28.03.14 було видано накази на його
примусове виконання. В матеріалах
справи наявна копія постанови ВДВС
Печерського РУЮ у м. Києві від 28.07.14 про
закінчення виконавчого провадження з
примусового виконання наказу № 910/19665/13
від 28.03.14 у зв'язку з повним виконанням
рішення.

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням
господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) під час розгляду однієї справи,
не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною
умовою її застосування є один і той
самий склад сторін як у справі, що
розглядається господарським судом, так
і у справі (або справах) зі спору, що
вирішувався раніше, і в якій
встановлено певні факти, що мають
значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими
при вирішенні інших справ та не
підлягають доказуванню, оскільки їх
істинність встановлено у рішенні, у
зв'язку з чим немає необхідності
встановлювати їх знову, піддаючи
сумніву істинність та стабільність
судового акту, який набрав законної
сили.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 25.07.02 року у
справі за заявою № 48553/99
"Совтрансавто-Холдінг" проти України", а
також згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 28.10.99 року у
справі за заявою № 28342/95 "Брумареску
проти Румунії" встановлено, що існує
усталена судова практика конвенційних
органів щодо визначення основним
елементом верховенства права принципу
правової певності, який передбачає
серед іншого і те, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлено під
сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України,
статті 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
для національного суду.

Таким чином, судові рішення у справі №
910/19665/13 не можуть бути поставлена під
сумнів, а інші рішення, в тому числі і у
даній справі № 910/19468/14, не можуть їм
суперечити.

Рішеннями суду у справі № 910/19665/13
встановлено факт настання терміну
оплати за договором, наявність підстав
застосування штрафних санкцій, розмір
пені, а також факт прострочення
відповідачем своїх грошових
зобов'язань за укладеним між сторонами
договором підряду № від 21.06.12.

Позивач просить стягнути з відповідача
донараховані суми 3 % річних за період з
11.10.13 по 04.08.14 в сумі 15 975,08 грн., пені за
період з 11.10.13 по 19.03.14 в сумі 25657,35 грн.,
штрафу в розмірі 16 287,22 грн. Крім того,
позивач просить стягнути з відповідача
83 117,03 грн. інфляційних нарахувань за
період з 23.05.13 по 05.08.14, вимога про
стягнення яких при розгляді справи №
910/19665/13 не заявлялась.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, Господарський суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими
та такими, що підлягають частковому
задоволенню, з наступних підстав:

Згідно з частиною другою статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України). При цьому чинне законодавство
не пов'язує припинення грошового
зобов'язання з наявністю судового
рішення про стягнення боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох процентів річних від
простроченої суми чи відкриттям
виконавчого провадження з примусового
виконання такого рішення.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
04.07.2011р. №13/210/10 та від 12.09.2011р. №6/433-42/183 і
постанові Вищого господарського суду
України від 16.03.2011р. № 11/109.

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 5.4. Постанови Пленуму
ВГСУ від 17.12.13 № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» (далі - Постанова
№ 14) господарським судам необхідно
мати на увазі, що за приписом частини
п'ятої статті 11 ЦК України грошове
зобов'язання може виникати з рішення
суду. Відтак якщо певне зобов'язання
згідно з рішенням господарського суду
є грошовим (наприклад, у зв'язку з
прийняттям судового рішення про
стягнення суми попередньої оплати в
зв'язку з недопоставкою продукції),
відповідальність за невиконання
такого зобов'язання, яке виникло з
рішення суду, настає на загальних
підставах згідно з частиною другою
статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз 3, 4 п. 7.1 Постанови № 14 якщо
судове рішення про стягнення з
боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання. Однак при цьому
слід мати на увазі, що у разі коли
судовим рішенням з боржника стягнуто
суму неустойки (штрафу, пені), то
правова природа відповідної
заборгованості саме як неустойки у
зв'язку з прийняттям такого рішення
залишається незмінною, і тому на неї в
силу припису частини другої статті 550
ЦК України проценти не нараховуються,
інфляційні ж нарахування та
нарахування трьох процентів річних на
цю заборгованість можуть
здійснюватися на загальних підставах
відповідно до частини другої статті 625
названого Кодексу з дня, наступного за
днем набрання законної сили
відповідним судовим рішенням.

З урахуванням викладеного, суд
зазначає, що нарахування 3 % річних та
інфляційних нарахувань мають
здійснюватись на суму основної
заборгованості до дати винесення
органом виконавчої служби постанови
про закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
наказу № 910/19665/13 від 28.03.14 у зв'язку з
повним виконанням рішення (тобто до
28.07.14), оскільки винесення такої
постанови свідчить про списання
грошових коштів (відповідної суми
заборгованості) з рахунку відповідача.

Враховуючи викладене, судом здійснено
перерахунок суми 3 % річних, що підлягає
стягненню з відповідача з 11.10.13 по 27.07.2014
року, та складає 15548,75 грн., в частині
стягнення 426,33 грн. слід відмовити.

Суд погоджується з розрахунком
інфляційної складової боргу, що
нарахована позивачем на розмір
основної суми боргу (з урахуванням
часткової оплати заборгованості 22.01.14)
в розмірі 83 117,03 грн., який надано
позивачем. Суд зазначає, що хоча
позивачем в розрахунку інфляційних
нарахувань помилково вказано період
прострочення оплати по 05.08.14 (замість
27.07.14), проте це не вплинуло на розмір
інфляційних нарахувань, які підлягають
до стягненню з відповідача.

Так само арифметично вірним та
обґрунтованим є розрахунок розміру
пені та штрафу, що здійснений позивачем
з урахуванням зменшення суми боргу на
суму оплати здійсненої 22.01.14, а також
враховує кількість календарних днів,
на які було нараховано відповідно пеню
та штраф згідно розрахунку
заборгованості у справі № 910/19665/13.
Таким чином, з відповідача підлягає
стягненню пеня в сумі 25 657,35 грн. та
штраф в сумі 16 287,22 грн., що відповідає
обґрунтованому розрахунку позивача,
який є додатком до позовної заяви.

При цьому, посилання відповідача на
відсутність бюджетного фінансування
як на підставу для звільнення від
відповідальності за невиконання його
грошових зобов'язань за договором, не
приймаються судом, виходячи з
наступного.

Відсутність бюджетних коштів не
виправдовує бездіяльність замовника і
не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання (п.5
Оглядового листа Вищого
господарського суду України № 01-06/374/2013
від 18.02.2013 р. «Про практику вирішення
спорів, пов'язаних із виконанням
договорів підряду»).

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК
України юридична особа самостійно
відповідає за своїми зобов'язаннями, а
статтями 525, 526 названого Кодексу і
статтею 193 ГК України встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність
бюджетних коштів не виправдовує
бездіяльність замовника і не є
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 N 11/446.

При цьому, на те, що відсутність
бюджетного фінансування (бюджетних
коштів) не є виправданням
бездіяльності вказав Європейський суд
з прав людини у рішеннях у справі
«Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти
України» (від 18.10.2005) та у справі
«Бакалов проти України» (від 30.11.2004).

До того ж, суд відзначає, що між
сторонами виникли господарські
відносини, а приписи Господарського
кодексу України не передбачають
привілейованого становища суб'єктів
господарювання, які фінансуються за
рахунок бюджету, по відповідальності
за порушення зобов'язань.

Частина 2 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК
України передбачають, що відсутність у
боржника необхідних коштів, а також
порушення зобов'язань контрагентами
правопорушника не вважаються
обставинами, які є підставою для
звільнення боржника від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Окрім того, статтею 1 ЦК України
визначено, що однією із ознак майнових
відносин є юридична рівність їх
учасників, в тому числі й органів
державної влади, а тому самі лише
обставини, пов'язані з фінансуванням
установи чи організації з місцевого
бюджету та відсутністю у ньому коштів,
не виправдовують замовника та не
заперечують обов'язку такого органу,
який виступає стороною зобов'язального
правовідношення, від його виконання
належним чином.

Таким чином, відсутність бюджетного
фінансування не може бути підставою
для звільнення відповідача від оплати
підрядних робіт, оскільки в разі
відсутності коштів для оплати
зазначених робіт, відповідач мав
фактичну можливість призупинити
виконання умов договору з моменту
виявлення відсутності коштів для
оплати робіт, а не чекати виконання
підрядних робіт.

Судові витрати позивача по сплаті
судового збору відповідно до положень
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ,
Кловський узвіз, буд. 9/1;
ідентифікаційний код 30019801) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Енергомонтаж" (08151, Київська обл.,
Києво-Святошинський район, м. Боярка,
вул. Б.Хмельницького,98;
ідентифікаційний код 35411867) 25 657
(двадцять п'ять тисяч шістсот п'ятдесят
сім) грн. 35 коп. пені; 16 287 (шістнадцять
тисяч двісті вісімдесят сім) грн. 22 коп.
штрафу; 15 548 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот
сорок вісім) грн. 75 коп. 3% річних, 83 117
(вісімдесят три тисячі сто сімнадцять)
грн. 03 коп., 2812 (дві тисячі дванадцять)
грн. 21 коп. судового збору.

3. В частині позовних вимог про
стягнення 3 % річних в сумі 426,33 грн.
відмовити.

4. Після набрання даним судовим
рішенням законної сили видати
відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 11.11.2014 року

Суддя
Л.Г. Пукшин