ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 листопада 2014 р. Справа № 902/1454/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Мельника П.А., при
секретарі судового засідання Віннік
О.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арістон термо
Україна" 03150, м.Київ, вул.Боженка, 86Е

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
21011, АДРЕСА_1

про стягнення 59106,88 грн. заборгованості

За участю представників:

позивача: Сатир Л.В. - за довіреністю;

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арістон термо
Україна" до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 про стягнення 59106,88 грн.
заборгованості за поставлений товар, з
яких 45483,35 грн. - основного боргу, 4526,86
грн. пені та 9096,67 грн. штрафу за
несвоєчасну оплату вартості
отриманого товару.

Ухвалою суду від 14.10.14 р. порушено
провадження по даній справі та
призначено засідання на 03.11.14 р.

В судове засідання з''явився
представник позивача, який позовні
вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач до суду не з''явився, відзиву
по справі не надав, незважаючи на той
факт, що останній про дату, час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, про що
свідчить реєстр вихідної
кореспонденції господарського суду
Вінницької області.

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано жодного
клопотання, заяви, телеграми, в тому
рахунку і щодо перенесення розгляду
справи, її відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо
строків вирішення спору та той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, відповідно до приписів
ст.75 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті судом
встановлено наступне.

01 квітня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Арістон
термо Україна" (продавець, позивач) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
(покупець, відповідач) було укладено
Договір поставки № 101/2013 (договір),
згідно положень якого, Позивач
зобов'язувався передавати у власність
Відповідача, а Відповідач
зобов'язувався приймати та своєчасно
оплачувати товари, вид, кількість,
якість, ціна, загальна вартість, умови
та строки поставок, а також порядок
оплати яких визначаються згідно з
положеннями Договору та Додатку № 1 до
Договору.

Позивач, у відповідності до умов
Договору, 27 червня 2013 року поставив
Відповідачеві товар за Видатковою
накладною № ВН-00001346 від 27.06.2013 року на
суму 52483,35 гривень.

Згідно пункту 4 статті 5 Договору, умови
здійснення розрахунків по оплаті
вартості товарів, поставка яких є
предметом Договору, визначаються в
Додатку № 1 до Договору.

Додатком № 1 до Договору, передбачено,
що Відповідач зобов'язаний оплатити
вартість товару протягом 30 календарних
днів з дня його отримання, отже, товар
по даному спору повинен бути оплачений
до 27 липня 2013 року.

Відповідач частково сплатив
Позивачеві вартість отриманого товару,
а саме : 12 лютого 2014 року відбулась
проплата в розмірі 3000,00 гривень, 17
лютого 2014 року в розмірі 3000,00 гривень та
26 лютого 2014 року в розмірі 1000,00 гривень
на загальну суму 7000,00 гривень.

Станом на день звернення з позовом до
суду остаточний розрахунок відповідач
не провів, в результаті чого за
останнім утворився борг у розмірі 45483,35
грн. (52483,35 грн. - 7000,00 грн.), який в
добровільному порядку сплачувати
відмовляється, що і змусило позивача
звернутись з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить іст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

З моменту укладеного між сторонами
договору від 01.04.13 р. №101/2013 між ними
виникли зобов'язання з договору
поставки.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України одна сторона
- продавець передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

З врахуванням викладеного позовні
вимоги щодо стягнення заборгованості в
сумі 45483,35 грн. з відповідача за
проданий Товар на умовах договору
поставки № 101/2013 від 01.04.2013 р. є
правомірними та обґрунтованими,
оскільки відповідають умовам договору
та чинному законодавству, а тому
підлягають повному задоволенню.

Також судом розглянуто вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 4526,86 грн.
пені та 9096,67 грн. штрафу за несвоєчасну
оплату вартості отриманого товару, за
результатами чого суд дійшов наступних
висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Так як відповідач не виконав своє
зобов'язання по оплаті отриманого
Товару в строки передбачені укладеним
між сторонами договором, то він є таким,
що прострочив виконання взятого на
себе зобов'язання по оплаті вартості
отриманого Товару.

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та
ст.230 Господарського кодексу України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, крім іншого,
неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного
кодексу України встановлено, що
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов пункту 2 статті 7
Договору, у випадку прострочення
Відповідачем його зобов'язань щодо
своєчасної оплати вартості
поставлених товарів, Позивач має право
стягнути з Відповідача пеню в розмірі
0,5 відсоток від суми простроченого
зобов'язання, що діяла протягом періоду
прострочення, за кожний день
прострочення.

Пунктом 4 статті 7 Договору встановлено,
що у випадку, якщо прострочення
Відповідача по сплаті вартості
поставлених товарів перевищить 60
(шістдесят) календарних днів,
Відповідач зобов'язується сплатити
Позивачеві штраф у розмірі 20 (двадцять)
відсотків від несвоєчасно сплаченої
суми грошових коштів.

Перевіркою правильності розрахунку
штрафу та пені судом не виявлено
помилок в розрахунку, що свідчить про
обґрунтованість заявлених до
стягнення сум.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам суду відповідач не подав до
суду жодного доказу в спростування
позовних вимог позивача щодо стягнення
боргу та штрафних санкцій, в тому
рахунку доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку
про задоволення позову в повному
обсязі.

Витрати на судовий збір розподіляються
між сторонами відповідно до приписів
ст.49 ГПК України.

Беручи до уваги викладене та керуючись
ст.ст.22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 86, 87, 115, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (21011, АДРЕСА_1,
ідент.номер НОМЕР_1) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арістон термо
Україна" (03150, м.Київ, вул.Боженка, 86Е, ) 45483,35 грн. - основного
боргу, 4526,86 грн. пені, 9096,67 грн. штрафу за
несвоєчасну оплату вартості
отриманого товару та 1827,00 грн.
відшкодування витрат пов'язаних зі
сплатою судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

4. Копію рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 06 листопада 2014
р.

Суддя Мельник
П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 03150, м.Київ, вул.Боженка, 86Е

3 - відповідачу 21011, АДРЕСА_1