ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

29 жовтня 2014 р.

Справа № 902/1229/14

за позовом:Публічного акціонерного
товариства "Банк Форвард"
(місцезнаходження: вул. Половецька, буд.
3/42, м. Київ, Україна, 04107; адреса для
листування: вул. Саксаганського, буд.
105, м. Київ, Україна, 01032)

до:Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_1)

про стягнення заборгованості 21 761,97 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання
Головаченко Т.В.

Представники

позивача : Насадюк С.М.,

відповідача : ОСОБА_1

присутній: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ :

Подано позов публічним акціонерним
товариством "Банк Руский Стандарт" до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості в розмірі 21
761,97 грн.

Ухвалою суду від 20.08.2014 року за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№902/1229/14 з призначенням судового
засідання на 07.10. 2014 року.

Ухвалою суду від 07.10.2014 року розгляд
справи було відкладено на 29.10.2014 року, з
об'єктивних причин.

В судове засідання 29.10.2014 року з'явився
представник позивача та представник
відповідача.

Представник позивача позов підтримав в
повному обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечив посилаючись на те, що кошти
були перераховані позивачем на інший
рахунок, що не вказаний у договорі.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
заслухавши представника позивача та
представника відповідача, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

29.05.2013 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір про
організацію безготівкових розрахунків
№ u0-8- (за умови оформлення Заяви
співробітником Банку).

Відповідно до п.1.1.10 договору
повідомлення - документ, що містить
перелік кредитних продуктів ( їх
параметри), на умовах яких надаються
Кредити Клієнтам банку при купівлі
товарів (для часткової або повної (на
розсуд банку) їх оплати), реалізованих
організацією, який направляється
банком організації по віддаленим
електронним засобам зв'язку, за 5 (п'ять)
календарних днів до початку
кредитування Клієнтів на умовах
кредитних продуктів, зазначених у
такому повідомленні .

Відповідно до п.2.1. договору - даний
договір встановлює порядок і умови
взаємодії між сторонами по організації
документообігу і безготівкових
розрахунків, що виникають при
обслуговуванні клієнта, що придбаває в
організації товар з оплатою товару за
рахунок кредиту.

Відповідно до п. 3.2. договору підставою
для продажу організацією товару з
оплатою товару за рахунок кредиту є
заява, оформлена відповідно до правил і
договору в цілому. При цьому, банк
зобов'язаний надати організації лист -
зобов'язання на підтвердження свого
зобов'язання переказати на поточний
рахунок організації грошові кошти в
оплату товару за рахунок кредиту.

Відповідно до п.3.4. договору банк надає
клієнтові кредит шляхом зарахування
суми Кредиту на рахунок клієнта в банку
за дорученнями клієнта. після
зарахування суми кредиту на рахунок
клієнта, банк здійснює переказ на
користь організації грошових коштів,
що належать в оплату товару за рахунок
кредиту.

Відповідно до п.3.9. договору сторони
погоджуються і беззастережно
приймають той факт, що інформування
банком організації про перелік та/або
параметри кредитних продуктів буде
здійснюватися шляхом направлення
останнього повідомлення у випадках,
спосіб та в терміни вказані в договорі,
з урахуванням домовленостей сторін.
Таке повідомлення вважатиметься
зміною умов договору при купівлі
Товарів, що реалізуються організацією.

Відповідно до п.4.7. договору грошові
кошти, що підлягають переказу в банк
при поверненні клієнтом товару або
його обміні на товар меншої вартості,
переказуються організацією на рахунок
банку не пізніше 20 (двадцяти) робочих
днів з моменту оформлення запиту на
відміну операції або запиту на
повернення грошових коштів, згідно
правил.

Згідно з п. 6.2. у випадку виконання
зобов'язань пізніше строків ,
встановлених п.п. 4.2,4.4.1., 4.5.3..4.7. договору
винна сторона зобов'язана сплатити
іншій стороні пеню у розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України що діє в період, за який
сплачується пеня, за кожен день
прострочення. Сплата пені здійснюється
на підставі письмової вимоги, що
направляється однією стороною іншій
(винною) стороні.

Прострочення визначається як період,
що починається в дату, коли переказ
грошових коштів мав бути здійснений
винною Стороною, і що закінчується
датою фактичного переказу коштів з
рахунку винної Сторони.

11.11.2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено додаткову
угоду № б/н, в якій зазначено, що в
зв'язку із зміною розрахункового
рахунку Організації ( ОСОБА_1.) сторони
прийшли до згоди, викласти розділ
«Реквізити сторін» договору в
слідкуючій редакції: місце знаходження
АДРЕСА_1; ідент. код. НОМЕР_1; р/р НОМЕР_2;
МФО 302689- ОСОБА_1.

Відповідно до умов договору банком
було надіслано відповідачу
повідомлення , в якому зокрема
вказувалось, що Банком будуть
надаватися кредити різним особам на
умовах кредитного продукту «Grece 4-24» для
оплати вартості придбаних товарів у
Відповідача.

21 травня 2014 року банк здійснив
безготівковий переказ на користь
відповідача грошових коштів в сумі 19
999,00 грн., на р/р ОСОБА_1 НОМЕР_2, що
підтверджує меморіальним ордером №
5589169 від 21.05.2014 року. Даний переказ був
здійснений для оплати вартості товару -
( телевізора VIERA TX - PR55VT60)

23 травня 2014 року клієнт повернув товар
та оформив документ, передбачений
умовами договору при поверненні товару
- запит про повернення грошових коштів
у розмірі наданого на придбання Товару
кредиту - 19 999,00 грн.

Відповідно до умов договору відповідач
був зобов'язаний не пізніше 20 робочих
днів з моменту оформлення клієнтом
запиту про повернення грошових коштів
та повернення клієнтом товару,
переказати на рахунок банку, вказаний в
договорі грошові кошти в розмірі 19 999,00
грн.

Натомість відповідач не переказав
грошові кошти банку, що були переказані
відповідачу в рахунок оплати вартості
товару, у зв'язку із поверненням
клієнтом товару.

Позивачем було направлено
відповідачу лист № 6/4/1-05-3057 від 12
червня 2014 з вимогою про необхідність
повернення грошових коштів на рахунок
№ НОМЕР_3 в ПАТ «Банк Руский Стандарт»,
який залишений без задоволення.

Непроведення розрахунків спонукало
позивача звернутися з позовом до суду
про стягнення коштів з нарахованими
штрафними санкціями.

Беручи до уваги встановлені обставини,
суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статуту публічне
акціонерне товариство "Банк Руский
Стандарт" змінив найменування на "Банк
Форвард" та є правонаступником всіх
прав та обов'язків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549 - 552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Виходячи з встановлених обставин
справи та наведених вище законодавчих
приписів, суд вважає вимоги позивача
про стягнення з відповідача 19 999,00 грн.
основної заборгованості підлягає
задоволенню.

Також судом розглянуто вимоги позивача
про стягнення з відповідача 664,62 грн.
неустойки; 90,40 грн. 3% річних; 1007,95 грн.
інфляційних втрат.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено,
що порушення зобов'язань є підставою
для застосування господарських
санкцій, передбачених ГК України,
іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції, оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями є господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, крім іншого,
неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При
цьому штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання, а пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що
у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 6.2. Договору, в разі переказу
грошових коштів пізніше строків,
встановлених в п. 4.7. Договору, винна
Сторона зобов'язана сплатити іншій
Стороні пеню у розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України (що діє в період, за який
сплачується пеня) від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення. Прострочення
визначається як період, що починається
в дату, коли переказ грошових коштів
мав бути здійснений винною Стороною, і
що закінчується датою фактичного
переказу коштів з рахунку винної
Сторони.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Суд здійснивши перевірку нарахованих
пені, 3 % річних та інфляційних втрат
прийшов до висновку, що до задоволення
підлягають:

пеня за період з 20.06.2014 року по 13.08.2014
року ( прострочка 55 день) - 664,62 грн.;

3% річних за період з 20.06.2014 року по 13.08.2014
року ( прострочка 55 день) - 90,40 грн.;

інфляційних втрат за період з 20.06.2014
року по 13.08.2014 року (про строчка 55 день) -
1007,95 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам ухвали суду відповідач не
подав до суду будь-яких належних та
допустимих доказів в спростування
позовних вимог позивача щодо стягнення
заборгованості по кредиту, відсоткам
та пені.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про задоволення позовних вимог з
врахуванням вищевикладених мотивів.

Витрати на судовий збір підлягають
віднесенню на відповідача відповідно
до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36,
42, 43, 44, 48, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1., 23234; ІПН НОМЕР_1 ) на
користь публічного акціонерного
товариства "Банк Форвард"
(місцезнаходження: вул. Половецька, буд.
3/42, м. Київ, Україна, 04107; адреса для
листування: вул. Саксаганського, буд.
105, м. Київ, Україна, 01032, )
19 999,00 грн. основного боргу; 664,62 грн.
пені; 90,40 грн. 3% річних; 1007,95 грн.
інфляційних втрат ; 1827,00 грн. витрат на
сплату судового збору.

Видати наказ після набранням рішення
законної сили.

Повне рішення складено 31 жовтня 2014 р.

Суддя Яремчук
Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи