ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 листопада 2014 р.
Справа № 903/897/14за позовом
сількогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Україна",
с. Баїв, Луцького району

до відповідача-1: Луцької районної
державної адміністрації

до відповідача-2: товариства з
обмеженою відповідальністю
"Україна-Баїв", с.Баїв, Луцького району

третьої особи на стороні відповідачів,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, Одерадівської сільської
ради, с. Одеради, Луцького району

про визнання недійсним
короткострокового договору оренди
землі №4 КТ від 08.01.2014р.

Суддя Якушева І.О.,

при секретарі судового засідання Хомич
О.В.

за участю представників:

від позивача: Карпюк Л.В. (дов. № 14 від
16.09.2014р.),

від відповідача-1: Мельник С.В. -
завідувач юридичного сектору (дов. №
1728/28/2-14 від 11.08.2014р.),

від відповідача-2: н/з,

від третьої особи на стороні
відповідачів, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору: н/з

Суть спору: позивач в позовній заяві
просив визнати недійсним
короткостроковий договір оренди землі
№4 КТ від 08.01.2014р.

На обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на таке:

- при укладенні договору оренди землі
№4 КТ від 08.01.2014 року між Луцькою
райдержадміністрацією в особі голови
Одерадівської сільської ради ОСОБА_3 та
ТзОВ «Україна-Баїв» ОСОБА_3. не мав
достатніх повноважень, оскільки діяв
на підставі довіреності, що на час
укладення договору втратила чинність;

- в оспорюваному договорі не зазначено
жодної з істотних умов договору оренди
землі - детальних відомостей про об'єкт
оренди: кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки, наявність яких є обов'язковою
для укладення договорів такого
характеру;

- при укладенні договору не було
дотримано процедури передачі в
користування земельної ділянки,
передбаченої ст. 123 Земельного кодексу
України.

Ухвалою про порушення провадження у
справі від 22.09.2014р. судом на підставі ст.
27 Господарського процесуального
кодексу України було залучено до
участі у розгляді справи третьою
особою на стороні відповідачів, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, Одерадівську сільську раду,
розгляд справи призначено на 08.10.2014р.

В судовому засіданні 08.10.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримала.

Представник відповідача-1 позовні
вимоги усно заперечив, звернувся до
суду з клопотанням, в якому на підставі
ст. 24 Господарського процесуального
кодексу України просить замінити
неналежного відповідача - Луцьку
районну державну адміністрацію на
належного - Одерадівську сільську раду,
посилаючись на те, що Луцька районна
державна адміністрація не приймала
жодних рішень щодо укладення договору
оренди землі №4 КТ від 08.01.2014р. з ТзОВ
«Україна-Баїв» та не уповноважувала
відповідно до ст.246 Цивільного кодексу
України на вчинення цієї дії
Одерадівську сільську раду.

Впродовж розгляду справи відповідач-2
представника в судове засідання не
направив.

03.10.2014р. відповідач-2 через канцелярію
суду подав відзив від 02.10.2014р., в якому
просить розглядати справу без участі
представника відповідача-2 за наявними
у справі матеріалами, у задоволенні
позову відмовити, посилаючись на таке:

- оспорюваний правочин укладений
сторонами у відповідності до норм
діючого законодавства, був спрямований
на строкове платне володіння та
користування земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
строком на один рік. Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Україна-Баїв" в законний спосіб
використовувало орендовану землю
відповідно до призначення, сплачуючи
за це до бюджету орендну плату у
відповідності до договору та закону.
Жодного відношення до оспорюваного
договору товариство з обмеженою
відповідальністю "Україна" не мало, а
отже будь-які її права та обов'язки ним
не порушувалися.

Представник третьої особи на стороні
відповідачів, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
будучи в судових засіданнях 08.10.2014р.,
22.10.2014р., в усній формі пояснював, що він
з 11.11.2010р. по 05.08.2014р. працював на посаді
Одерадівського сільського голови;
укладаючи 08.01.2014р. договір оренди землі,
не звернув уваги на те, що закінчився
строк дії довіреності.

16.10.2014р. відповідач-1 Луцька
райдержадміністрація через канцелярію
суду подала письмові пояснення по суті
позову, копію листа реєстраційної
служби Луцького районного управління
юстиції №02-1.25/334 від 13.10.2014р.

В письмових поясненнях від 16.10.2014р.
Луцька райдержадміністрація просить у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на таке:

- відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

У позовній заяві позивач не
обґрунтовує, в чому полягає порушення
його прав чи інтересів Луцькою
районною державною адміністрацією.

Частиною 3 статті 122 Земельного кодексу
України визначено, що районні державні
адміністрації на їхній території
передають земельні ділянки із земель
державної власності, крім випадків,
визначених частинами четвертою і
восьмою цієї статті, у власність або у
користування у межах сіл, селищ, міст
районного значення для всіх потреб та
за межами населених пунктів для:
ведення водного господарства;
будівництва об'єктів, пов'язаних з
обслуговуванням жителів
територіальної громади району (шкіл,
закладів культури, лікарень,
підприємств торгівлі тощо), з
урахуванням вимог частини сьомої цієї
статті; індивідуального дачного
будівництва.

Відповідно до ч.4 ст. 122 Земельного
кодексу України центральний орган
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у галузі земельних відносин
та його територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті у власність або у користування
для всіх потреб.

Згідно з ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу
України передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 134 Земельного кодексу
України визначено, земельні ділянки
державної чи комунальної власності або
права на них (оренда, суперфіцій,
емфітевзис), у тому числі з
розташованими на них об'єктами
нерухомого майна державної або
комунальної власності, підлягають
продажу окремими лотами на
конкурентних засадах (земельних
торгах), крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.16 Закону України „Про
оренду землі" укладення договору
оренди земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування -
орендодавця, прийнятого у порядку,
передбаченому Земельним кодексом
України, або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 5 ст. 6 „Про оренду землі"
право оренди земельної ділянки
підлягає державній реєстрації
відповідно до закону та на підставі ч. 1
ст. 210, ч. 2 ст. 125 Земельного кодексу
України є укладеним з моменту його
державної реєстрації.

Договір, щодо якого існує судовий спір,
не пройшов державну реєстрацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно з вимогами ч. З ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" недійсним може бути
визнано лише укладений договір.

Таким чином, оскільки в установленому
законом порядку не здійснено державну
реєстрацію договору оренди землі № 4 КТ
від 08.01.2014 року, він не є укладеним, а
отже - не є оспорюваним та за рішенням
суду не може бути визнаний недійсним.

Райдержадміністрація не приймала
рішення про передачу в оренду
земельної ділянки за межами населених
пунктів ТзОВ „Україна-Баїв", не
укладала та не уповноважувала іншу
особу на укладення договору оренди
землі № 4 КТ від 08.01.2014 року з ТзОВ
„Україна-Баїв".

21.10.2014р. позивач через канцелярію суду
подав письмові пояснення по справі,
копію договору оренди землі №4Кт від
08.01.2014р., копію ухвали про відмову в
арешті майна від 06.07.2014р., копію
розрахунку витрат на вирощування
сільськогосподарської продукції СТзОВ
«Україна» за 2013-2014 р.р.

В засіданні 22.10.2014р. судом розглянуто
клопотання клопотання відповідача-1
Луцької райдержадміністрації про
заміну неналежного відповідача -
Луцьку районну державну адміністрацію
на належного - Одерадівську сільську
раду та залишено його без задоволення,
оскільки за змістом договору стороною
договору - орендодавцем, який
оскаржується позивачем, є Луцька
районна державна адміністрація.

12.11.2014р. справу розглянуто за
відсутності представників
відповідача-2 товариства з обмеженою
відповідальністю "Україна-Баїв",
третьої особи на стороні відповідачів,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, Одерадівської сільської
ради, зважаючи на належне повідомлення
товариства з обмеженою
відповідальністю "Україна-Баїв",
Одерадівської сільської ради про
судовий розгляд справи, що
підтверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення поштових
відправлень суду, враховуючи
клопотання відповідача-2 (а.с.38) про
розгляд справи за відсутності його
представника.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, третьої особи на стороні
відповідачів, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
господарський суд

в с т а н о в и в:

08.01.2014 року між Луцькою районною
державною адміністрацією як
орендодавцем в особі голови
Одерадівської сільської ради ОСОБА_3,
який діяв на підставі довіреності
голови райдержадміністрації від 31.01.2011
року, та товариством з обмеженою
відповідальністю "Україна-Баїв" як
орендарем в особі директора Павловича
І.І., який діяв на підставі статуту, було
підписано договір оренди землі №4КТ (а.
с.98-102).

Згідно з п.п.1, 2 договору №4КТ від
08.01.2014р. орендодавець надає, а орендар
приймає а строкове платне користування
земельну ділянку
сільськогосподарського призначення
загальною площею 16,95 га, яка
знаходиться на території
Одерадівської сільської ради, Луцького
району за межами населених пунктів.

Згідно із довіреністю, виданою Луцькою
райдержадміністрацією 31.01.2011р.,
сільського голову Одерадівської
сільської ради ОСОБА_3 уповноважено
укладати та підписувати від імені
Луцької райдержадміністрації договори
купівлі-продажу земельних ділянок та
договори про передачу в оренду
земельних ділянок (в тому числі і
земельних ділянок водного фонду), що
розташовані за межами населених
пунктів Луцького району, Волинської
області.

Як зазначено в довіреності вона видана
без права передоручення повноважень
третім особам терміном на два роки і
дійсна до 31.01.2013 року.

Позивач - СТзОВ «Україна», вважаючи, що
договір оренди землі №4КТ від 08.01.2014р.,
укладений між Луцькою районною
державною адміністрацією та ТзОВ
"Україна-Баїв", не відповідає вимогам
законодавства, звернувся з позовом про
визнання його недійсним.

Звернення з позовом СТзОВ «Україна»,
яке не є стороною договору №4КТ від
08.01.2014р., обґрунтовує тим, що укладенням
цього договору порушено його права та
охоронювані законом інтереси.

Порушення прав СТзОВ «Україна»
обґрунтовує тим, що земельну ділянку
площею 16,95 га у 2013 році було засіяно
його посівним матеріалом, з
використанням його робочої сили і
сільськогосподарської техніки, але на
підставі договору №4КТ від 08.01.2014 року
цю земельну ділянку було передано ТзОВ
"Україна-Баїв", яке і збирало врожай.

Вимога позивача не підлягає до
задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 792
Цивільного кодексу України відносини
щодо найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються
відносини, пов'язані з орендою землі, є
Закон України "Про оренду землі".

Відповідно до ч.5 ст. 6, ч.2 ст.16 Закону
України "Про оренду землі" орендарі
набувають права оренди земельної
ділянки на підставах і в порядку,
передбачених Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
цим та іншими законами України і
договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки
підлягає державній реєстрації
відповідно до закону.

Укладення договору оренди земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування - орендодавця,
прийнятого у порядку, передбаченому
Земельним кодексом України, або за
результатами аукціону.

Як передбачено ст. 125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, і,
зокрема, право постійного користування
та право оренди земельної ділянки.

Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України в п. 2.6
постанови №11 від 29.05.2013р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено (договір, який
не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським
судам необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК
України, частини друга - п'ята, сьома
статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими
правочини (укладеними господарські
договори), в яких (за якими): відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке.
Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Верховний Суд України. В
п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
зазначено, що не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК
не є вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Рішенням суду не може бути зобов'язано
сторони здійснити державну реєстрацію
правочину, оскільки це суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства - свободі договору (пункт
3 частини першої статті 3 ЦК). Норма
частини третьої статті 182 ЦК щодо
можливості оскарження до суду відмови
у державній реєстрації, ухилення від
державної реєстрації, відмови від
надання інформації про реєстрацію
застосовується лише щодо дій
(бездіяльності) органів, які здійснюють
таку реєстрацію.

Згідно із листом Реєстраційної служби
Луцького районного управління юстиції
від 13.10.2014 року №02-1.25/334 (а.с. 90) державна
реєстрація договору оренди землі №4КТ
від 08.01.2014 року, який оскаржується
позивачем, не проводилась.

За таких обставин вимога
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Україна",
с.Баїв про визнання недійсним договору
оренди землі №4КТ від 08.01.2014 року до
задоволення не підлягає, оскільки
договір №4КТ від 08.01.2014р. не можна
вважати укладеним.

У зв'язку із відмовою у задоволенні
позову витрати по сплаті судового
збору на підставі ч.5 ст.49 ГПК України
покладаються на позивача.

Керуючись ст. 792 Цивільного кодексу
України, ст. 125 Земельного кодексу
України, ст. 4 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 6,
16 Закону України «Про оренду
землі,ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу країни
господарський суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 14.11.2014р.

Суддя
І. О. Якушева