ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2014 року Справа №
904/2014/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

при секретарі судового засідання:
Сусла Я.Б.

представники сторін:

від позивача: Кузьменко Н.О.
представник, довіреність №8 від 08.01.14;

від відповідача-1: Лабовкін О.О.
представник, довіреність №б/н від 22.10.14;

представник відповідача-2 в судове
засідання не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВКФ ТРІАДА" на ухвалу
господарського суду Дніпропетровської
області від 07.10.2014р. у справі №904/2014/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю Торгова група
"Інтерпап", м.Київ

до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВКФ
ТРІАДА", м.Київ

до відповідача-2: Товариства з
обмеженою відповідальністю Торговий
дім "Беріл", м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості у розмірі
458698,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 07.10.2014р.
у справі №904/2014/14 (суддя - Мартинюк С.В.)
заяву ТОВ ТГ "Інтерпап" про
застосування заходів до забезпечення
позовної заяви - задоволено частково.
Накладено арешт на грошові кошти, в
межах суми позовної заяви - 453678,08 грн.,
які знаходяться на банківських
рахунках ТОВ "ВКФ ТРІАДА" (01133, м. Київ,
вул. Щорса, б. 26 літера "А", офіс 125, ), а саме:

- р/р 1, 1 у ПАТ "Банк Січ" (код
банку 380816, адреса: 01033, м. Київ, вул.
Володарського, б.63);

- р/р 482, 6482, 6482, 6482 у
ПАТ "Банк Перший" (код банку 320995, адреса:
04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, 48);

- р/р 4001 у ПАТ "КБ "Надра" (код банку
380764, адреса: 04053, м. Київ, вул. Артема, б.15);

- р/р 2332, 2334, 2330 у ПАТ
"Універсал Банк" (код банку 322001, адреса:
04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19) або
на будь-яких інших рахунках, що
належать ТОВ "ВКФ ТРІАДА" (01133, м.Київ,
вул. Щорса, б. 26 літера "А", офіс 125, ).

Не погодившись з ухвалою
господарського суду Дніпропетровської
області від 07.10.2014р. у справі №904/2014/14,
ТОВ "ВКФ ТРІАДА" (відповідач-1) подало до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить означену ухвалу суду
першої інстанції скасувати, оскільки
вважає її безпідставною та
необґрунтованою, та постановити нову
ухвалу про відмову у задоволенні заяви
ТОВ ТГ "Інтерпап" про вжиття заходів
забезпечення позову. Так у своїй
апеляційній скарзі відповідач-1 вказує,
що позивачем не надано жодних
обґрунтувань доказів, яким чином
грошові кошти відповідача на момент
винесення рішення можуть значно
зменшитись за кількістю або зникнути,
що, у свою чергу, може утруднити чи
зробити неможливим виконання
позивачем можливого рішення
господарського суду. Натомість суд
першої інстанції врахував лише усні
твердження заявника. Вважає, що самі
лише припущення позивача без посилання
на конкретні обставини та
документальне їх підтвердження,
свідчать про абстрактність вказаних
висновків суду, які за своїм змістом не
узгоджуються із співвідношенням
вжитих заходів до вимог, які є
предметом розгляду у справі. Крім того,
відповідач-1 наголошує на тому, що
наявність такої ухвали повністю
паралізує господарську діяльність ТОВ
"ВКФ ТРІАДА", можливість виплачувати
своєчасно заробітну плату, податки,
поточні рахунки підрядників тощо, у
тому числі за зовнішньоекономічними
контрактами. Тому вважає, що накладення
арешту на рахунки призведе до зриву
зовнішньоекономічних контрактів,
зменшення валютної виручки
підприємства, призведе до необхідності
сплати неустойки та штрафів по
зовнішньоекономічним контрактам, що
порушить права та законні інтереси
відповідача, інших кредиторів ТОВ "ВКФ
ТРІАДА" та держави, чим фактично
обмежує свободу підприємницької
діяльності. Звертає увагу на те, що
судом накладено арешт на кошти в
розмірі 453698,10 грн. на чотирьох рахунках
відповідача-1, а тому, у разі наявності
вказаної суми на всіх рахунках, сума
коштів, котра забезпечена судом
становить 1814792 грн., що не може
вважатись адекватним рішенням.

Позивач заперечує на задоволенні
апеляційної скарги відповідача-1.
Вважає, що вжиття судом заходів до
забезпечення позову було розумним,
обґрунтованим, адекватним,
збалансованим щодо інтересів обох
сторін, а також таким, що спроможне
забезпечити виконання судового
рішення у разі його задоволення.
Просить відмовити у задоволені
апеляційної скарги ТОВ "ВКФ ТРІАДА" на
ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 07.10.2014р.
у справі №904/2014/14, а оскаржувану ухвалу
залишити без змін. Вказує у відзиві на
апеляційну скаргу, що, як зазначав
позивач у своїй заяві про забезпечення
позову та як правильно встановив суд
першої інстанції, відповідач явно
ухиляється від виконання зобов'язань,
щодо яких пред'явлено позов, про що
свідчить: не здійснення оплати за
поставлений товар вже протягом семи
місяців; відмова відповідача-1 від
мирного врегулювання спору; постійні
перешкоди відповідача-1 для
своєчасного, повного та об'єктивного
розгляду справи шляхом ігнорування
судових засідань, подачі
необґрунтованих апеляційної та
касаційної скарги, введення в оману суд
щодо обставин справи тощо; наявність
значної заборгованості відповідача
перед третіми особами, що
підтверджується низкою судових рішень.
Вказує на те, що відповідач-1 зі своєї
сторони не надав жодних доказів того,
як накладення арешту на його рахунки,
позбавить його можливості своєчасно
виплачувати заробітну плату, податки,
поточні рахунки підрядників, а також
зашкодить здійсненню його
господарської діяльності зі своїми
клієнтами, якими можуть бути (довідки
про наявність або відсутність грошових
коштів на поточних банківських
рахунках, копії поточних рахунків
підрядників, копії діючих договорів,
контрактів з нерезидентами України,
копії балансу підприємства, який би
свідчив про нормальну та стабільну
підприємницьку діяльність юридичної
особи та скасовував би сумніви
позивача та суду у тому, що рішення суду
у справі буде виконане своєчасно,
реально та в повному обсязі. Не
погоджується позивач та вважає
недоречними і доводи відповідача-1 про
те, що забезпечення позову шляхом
арешту коштів боржника є порушенням ст.
43 Господарського кодексу України,
оскільки обмежує підприємницьку
діяльність ТОВ "ВКФ ТРІАДА". Вважає, що
саме відповідач-1 не використовував
головні принципі підприємницької
діяльності, що й призвело до таких
негативних наслідків, як
заборгованість перед постачальниками
та необхідність вжиття заходів
забезпечення виконання взятих на себе
зобов'язань. Наголошує на тому, що саме
дії відповідача-1 порушують економічні
права та свободи позивача, оскільки
згідно укладеного між сторонами
договору купівлі-продажу ціна на товар
залежала від курсу євро по відношенню
до гривні, тому в умовах нестабільної
економічної ситуації в країні, коли
курс іноземної валюти - євро з початку
року збільшився майже на 50 %, позивач
вимушений розраховуватись з
виробниками паперової продукції вже за
новим (більшим) курсом іноземної
валюти, тоді як заборгованість
відповідача залишається зафіксованої
за попереднім (меншим) курсом.
Стверджує, що несплата відповідачем-1
боргу позбавляє позивача економічного
та підприємницького розвитку, оскільки
виключає можливості закуповувати нову
паперову продукцію, збільшувати обсязі
та асортимент товару та, як наслідок,
бути конкурентоспроможним на ринку
паперу в Україні.

ТОВ ТД "Беріл" (відповідач-2) відзив на
апеляційну скаргу не надав.
Представник відповідача-2 у судове
засідання не з'явився.

Враховуючи, що ч. 2 ст. 102 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено п`ятнадцятиденний строк
для розгляду апеляційної скарги на
ухвалу місцевого господарського суду,
який не може бути продовжений без
відповідного клопотання сторін, а
наявні у справі докази дозволяють
визначитися відносно законності
оскаржуваного судового акту, судова
колегія дійшла висновку про можливість
розгляду справи за відсутності
представника відповідача-2, який про
час та місце судового засідання
повідомлений належним чином, але не
скористався своїм правом надати суду
письмові міркування по суті
апеляційної скарги.

В судовому засіданні 03.11.2014р.
представник відповідача-1 підтримав
вимоги у апеляційній скарзі, просив її
повністю задовольнити. Представник
позивача заперечував на задоволенні
апеляційної скарги з підстав,
зазначених у відзиві на апеляційну
скаргу.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, необхідних
для розгляду апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги та заперечень на неї,
перевіривши повноту встановлення
місцевим господарським судом обставин
справи та правильність застосування
ним норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи із
наступного.

Як встановлено із матеріалів справи,
які надійшли до апеляційного
провадження, ТОВ ТГ "Інтерпап"
звернулось до господарського суду з
позовом про стягнення з відповідача-1 -
ТОВ "ВКФ ТРІАДА" основного боргу у сумі
426119,90 грн., процентів за користування
чужими грошовими коштами у сумі 11530,02
грн., пені у сумі 4282,58 грн., штрафу у сумі
15765,60 грн. Також, позивач просив
стягнути солідарно з ТОВ "ВКФ ТРІАДА" та
ТОВ ТД "Беріл" на користь ТОВ ТГ
"Інтерпап" частини основного боргу у
сумі 1000,00 грн.

06.10.2014 року до господарського суду
Дніпропетровської області позивачем
було подано заяву про вжиття заходів
забезпечення позову, в межах суми
позовної заяви в сумі 453698,10 грн.

07.10.2014 року позивачем надано уточнений
розрахунок ціни позову, відповідно до
якого загальна сума заборгованості з
урахування штрафних санкцій складає
453678,08 грн.

У заяві про вжиття заходів до
забезпечення позову позивач вказував,
що враховуючи на велику суму
заборгованості, він вважає, що грошові
кошти відповідача-1 на момент винесення
рішення можуть значно зменшитись за
кількістю або зникнути, що
унеможливить виконання судового
рішення в разі задоволення позовних
вимог. Накладення арешту на кошти
Відповідача, спроможне забезпечити
виконання судового рішення в разі
задоволення позовних вимог. Вжиття
заходів до забезпечення позову це
реальна гарантія виконання судового
рішення та задоволення законних вимог
позивача, виходячи з розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову і
забезпечення збалансованості
інтересів сторін. Також у даному
випадку наявний прямий зв'язок між
конкретним заходом до забезпечення
позову (накладення арешту на грошові
кошти) і предметом позовної вимоги
(майнової вимоги). Позивач також
вказував на те, що тривале невиконання
договірних зобов'язань в частині
повного та своєчасного розрахунку,
може призвести до порушення майнових
прав позивача та утруднення виконання
судового рішення взагалі у разі
задоволення заявлених позовних вимог у
повному обсязі.

За результатами розгляду заяви
позивача від 06.10.2014р. господарським
судом Дніпропетровської області й було
прийнято оскаржувану ухвалу.

При прийнятті означеної ухвали
місцевий господарський суд врахував на
тривале невиконання відповідачем
своїх договірних зобов'язань, та
прийняв до уваги обґрунтованість і
адекватність вимог заявника щодо
забезпечення позову, значну суму
заборгованості, наявність зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги
(зокрема, вибраний захід спроможний
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову) та імовірність утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів, які визнав достатніми
підставами для задоволення заяви
позивача щодо вжиття судом заходів до
забезпечення позовної заяви, а саме
накладенням арешту на грошові кошти в
межах розміру заявлених позовних
вимог, з урахуванням уточненого
розрахунку ціни позову.

Втім, такі висновки місцевого
господарського суду відносно обставин,
що мають значення для справи, судова
колегія апеляційного господарського
суду вважає такими, що не відповідають
дійсним обставинам та правовідносинам
сторін, оскільки були зроблені без
повного з'ясування цих обставин та
перевірки їх належними доказами.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Згідно ч.ч. 1 і 2 ст. 67 Господарського
процесуального кодексу України, позов
забезпечується: накладанням арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороною
відповідачеві вчиняти певні дії;
забороною іншим особам вчиняти дії, що
стосуються предмета спору; зупиненням
стягнення на підставі виконавчого
документа або іншого документа, за яким
стягнення здійснюється у безспірному
порядку; зупиненням продажу
арештованого майна, якщо подано позов
про визнання права власності на це
майно і про зняття з нього арешту. Про
забезпечення позову виноситься ухвала.

Як роз'яснено господарським судам у
пунктах 1 та 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №16 від
26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову", відповідно до статті 66
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК) заходи до
забезпечення позову застосовуються
господарським судом за заявою сторони,
прокурора або з ініціативи
господарського суду як гарантія
реального виконання рішення суду.
Особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову. У
вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову;

забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним
заходом до забезпечення позову і
предметом позовної заяви, зокрема, чи
спроможний такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в
разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або
невиконання рішення господарського
суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Отже, найдоцільніше
вирішувати питання забезпечення
позову на стадії попередньої
підготовки справи до розгляду (стаття 65
ГПК).

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви. Адекватність заходу
до забезпечення позову, що
застосовується господарським судом,
визначається його відповідністю
вимогам, на забезпечення яких він
вживається. Оцінка такої відповідності
здійснюється господарським судом,
зокрема, з урахуванням співвідношення
прав (інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.
Обрані заходи до забезпечення позову
не повинні мати наслідком повне
припинення господарської діяльності
суб'єкта господарювання, якщо така
діяльність, у свою чергу, не
призводитиме до погіршення стану
належного відповідачеві майна чи
зниження його вартості.

Отже, наявність обґрунтованих підстав
для забезпечення позову (питання чи
мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі) має бути підтверджена
доказами, з якими пов'язується
застосування певного виду
забезпечення позову. При цьому
висновки суду можуть ґрунтуватись лише
на тих доказах, які були предметом
дослідження і оцінки судом. Згідно зі
ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України наявні докази
підлягають оцінці у їх сукупності і
жодний доказ не має для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до положень ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Господарського
процесуального кодексу України,
письмові докази подаються до суду в
оригіналі або у належним чином
засвідченій копії.

Ухвала про вжиття заходів до
забезпечення позову у справі повинна
відповідати загальним вимогам,
передбаченим статтею 86 Господарського
процесуального кодексу України,
зокрема містити стислий виклад суті
спору або зміст питання, з якого
виноситься ухвала; мотиви винесення
ухвали з посиланням на законодавство;
висновок з розглянутого питання.

Дослідивши зміст оскаржуваної ухвали
місцевого господарського суду про
вжиття заходів до забезпечення позову,
колегія суддів апеляційного
господарського суду доходить висновку,
що вона не в повній мірі відповідає
вищенаведеним вимогам процесуального
законодавства.

Так, місцевий господарський суд,
навівши в ухвалі про накладення арешту
на грошові кошти відповідача-1, які
знаходяться на його банківських
рахунках, мотиви для застосування
цього заходу до забезпечення позову,
водночас не зазначив доказів, які були
досліджені судом та які було покладено
в обґрунтування того, яким чином його
незастосування може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду з відповідної
позовної вимоги, доказами, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, які
надійшли до провадження суду
апеляційної інстанції, до заяви
позивача про вжиття заходів
забезпечення позову позивачем було
додано лише платіжне доручення про
сплату судового збору. Будь-яких інших
документальних доказів на
підтвердження припущень, що грошові
кошти, які є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього можуть
зникнути чи зменшитись за кількістю -
не надано.

Тим самим, в порушення ст.ст. 4-3, 32, 34, 38, 43
Господарського процесуального кодексу
України, місцевий господарський суд не
забезпечив здійснення всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності і, як наслідок, при
прийнятті оскаржуваної ухвали мала
місце недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, а саме ймовірність
утруднення виконання або не виконання
рішення суду в разі невжиття заходів
забезпечення), а відтак висновок суду
щодо необхідності вжиття заходів до
забезпечення позову не ґрунтується на
юридично значимих фактах, які з
достовірністю були б встановлені судом
у спірних правовідносинах сторін.

Саме вказані порушення норм
процесуального права, на думку колегії
суддів апеляційного господарського
суду, призвели до прийняття судом
першої інстанції неправомірної ухвали.

Щодо доводів позивача, наведених у
заяві про вжиття заходів до
забезпечення позову та у відзиві на
апеляційну скаргу, то колегія суддів
вважає, що питання про причини
виникнення боргу і його несплати
відповідачем віднесено до розгляду
справи по суті, тому не має впливати на
застосування або скасування заходів
забезпечення позову.

Так твердження позивача про існування
у відповідача-1 значного боргу перед
позивачем, яке було встановлено судом
першої інстанції як факт - на момент
вжиття судом заходів до забезпечення
позову ще не був підтверджений
результатами розгляду справи по її
суті спору, а тому не може вважатись
достовірним фактом.

Само по собі тривале невиконання
зобов'язань без надання доказів, які
свідчать про створення відповідачем-1
передумов для утруднення виконання
судового рішення чи ухилення від його
виконання у майбутньому, також не може
прийматись судом як достатній привід
для вжиття заходів до забезпечення
позову. До того ж, тривалість
невиконання зобов'язань, щодо яких
розглядається спір у суді, обумовлена
також встановленими чинним
законодавством певними процесуальними
процедурами, під час яких кожна із
сторін, як позивач так і відповідач,
мають право у повній мірі
реалізовувати свої права та обов'язки
учасника судового процесу на засадах
рівності перед законом і судом та
змагальності, а реалізація таких прав у
встановлений законом спосіб не може
бути поставлена у вину учасника
судового процесу. Таким чином,
застосування заходів до забезпечення
позову не може розглядатись як спосіб
спонукання відповідача до
найскорішого вирішення спору.

Щодо доводів позивача про існування
низки судових рішень про стягнення з
відповідача грошових коштів на користь
третіх осіб, які не є учасниками даного
спору, що на думку позивача, також має
бути прийнято до уваги, як підстава для
застосування заходів до забезпечення
позову, про що позивачем надавались
пояснення суду першої інстанції, але
відповідні докази були подані лише в
подальшому суду апеляційної інстанції,
то колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
існування таких судових рішень дійсно
може свідчити про наявність у
відповідача-1 і інших невиконаних
грошових зобов'язань перед третіми
особами, проте також не може бути
беззаперечним доказом існування
обставин, які зроблять неможливим або
утруднять виконання судового рішення у
даному спорі. На переконання колегії
суддів у даному випадку може мати місце
намагання позивача створити
конкуренцію черговості виконання
судових рішень.

Решта доводів позивача про ненадання
відповідачем-1 зі своєї сторони
належних та допустимих доказів щодо
відсутності наміру на ухилення від
виконання судового рішення у даній
справі, щодо фінансової спроможності
виконати рішення у даній справі у разі
задоволення позовних вимог позивача та
щодо неадекватності застосованих
судом заходів забезпечення позову, які
перешкоджають поточній господарській
діяльності відповідача-1, відхиляються
колегією суддів, як такі, що насамперед
мали розглядатись судом першої
інстанції із наданням ним відповідної
оцінки при вирішення заяви позивача
про вжиття заходів забезпечення позову
та відображенням зроблених судом
висновків у тексті відповідної ухвали,
чого, як відзначено вище, місцевим
господарським судом здійснено також не
було.

Відповідно до ч.1 ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є: 1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи; 2)
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими; 3) невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

За приписами ч.ч. 1 і 2 ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України, порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення, є
підставою для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду.

За встановлених вище у ході
апеляційного провадження обставин
справи колегія суддів апеляційного
господарського суду, проаналізувавши
застосування місцевим господарським
судом норм процесуального права,
доходить висновку, що доводи
апеляційної справи про відсутність
правових підстав для вжиття заходів до
забезпечення позову у справі, оскільки
покладені місцевим господарським
судом в основу оскаржуваної ухвали
самі лише припущення позивача без
посилання на конкретні обставини та
документальне їх підтвердження,
свідчать про абстрактність висновків
суду про необхідність застосування
таких заходів - знайшли своє
підтвердження.

З огляду на наведене у суду першої
інстанції не було належних підстав для
задоволення клопотання позивача про
застосування визначених ним заходів до
забезпечення позову.

Таким чином, оскаржувана ухвала
місцевого господарського суду про
вжиття заходів до забезпечення позову
підлягає скасуванню з підстав,
передбачених у п.п. 2, 3, 4 ч.1 та ч.2 ст.104
Господарського процесуального кодексу
України, внаслідок порушення норм
процесуального права, внаслідок
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, та внаслідок
невідповідності висновків, викладених
в ухвалі місцевого господарського
суду, обставинам справи, що й призвело
до неправильного застосування
приписів статей 66, 67 Господарського
процесуального кодексу України.

На підставі викладеного колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга
відповідача-1 підлягає задоволенню, а
оскаржувана ухвала місцевого
господарського суду підлягає
скасуванню. Відтак у заяві позивача про
вжиття заходів забезпечення позову -
слід відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст.49 та п. 10 ч.2 ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, зважаючи на результат
вирішення спору, судові витрати
відповідача-1 у справі, понесені у
зв'язку із поданням апеляційної скарги,
підлягають стягненню з позивача на
користь заявника у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, п.п. 2, 3 та 4 ч.1 і
ч. 2 ст. 104, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВКФ
ТРІАДА", м.Київ - задовольнити.

Ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 07.10.2014р.
у справі №904/2014/14 - скасувати.

У задоволенні заяви Товариства з
обмеженою відповідальністю "Торгова
група "ІНТЕРПАП" - відмовити.

Стягнути Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгова група
"ІНТЕРПАП" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВКФ
ТРІАДА" суму 609 грн. 00 коп. витрат на
судовий збір за подання апеляційної
скарги.

Доручити видачу наказу господарському
суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Повний текст постанови складено 10.11.2014
року.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
Н.Л. Величко

Суддя
О.Г. Іванов