РІШЕННЯ

"04" листопада 2014 р.Справа № 921/935/13-г/6

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

Розглянув матеріали справи

за позовом Тернопільського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері (пр-т. С.Бандери, 6, м.
Тернопіль 46002) в інтересах держави в
особі Дружбівської селищної ради
Теребовлянського району
Тернопільської області (вул.
Л.Українки, 3, смт. Дружба,
Теребовлянський район, Тернопільська
область 48130) та Служби автомобільних
доріг у Тернопільській області (вул. О.
Кульчицької, 8 м. Тернопіль 46000)

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - Державна інспекція
сільського господарства в
Тернопільській області (вул.
Текстильна, 6 м. Тернопіль 46010)

до відповідача - Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_1 48130

про звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки і про стягнення
шкоди

За участю представників:

прокурор: Пашина О.О.

позивачів (Служби автомобільних доріг):
Ющук А.С.

третьої особи: не з'явився;

відповідача: не з'явився

Суть справи:

Тернопільський прокурор з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері звернувся в господарський суд
Тернопільської області з позовом в
інтересах держави в особі Дружбівської
селищної ради, Служби автомобільних
доріг у Тернопільській області до
відповідача - фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
площею 0,0192 га, стягнення шкоди,
заподіяної самовільним зайняттям
земельної ділянки в розмірі 283,50 грн. та
стягнення шкоди, завданої знищенням
частини асфальтобетонного покриття
автодороги у сумі 15 620 грн.

Ухвалою суду від 13 вересня 2013 року
порушено провадження по справі та
залучено до участі у ній в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Державну інспекцію
сільського господарства в
Тернопільській області.

22 жовтня 2013 року, ухвалою суду зупинено
провадження у даній господарській
справі до закінчення провадження у
пов'язаній з нею адміністративній
справі за позовом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 до Державної
інспекції сільського господарства в
Тернопільській області, Служби
автомобільних доріг у Тернопільській
області про скасування постанови про
накладення адміністративного
стягнення №000385 від 23.08.2013 року та
припису від 09.08.2013 року.

Після усунення обставин, що зумовили
зупинення провадження у справі,
ухвалою суду від 24.09.2014 року
провадження у ній поновлено.

Розгляд справи неодноразово
відкладався та у судовому засіданні
оголошувалась перерва, в т.ч. за
клопотаннями відповідача через його
хворобу. Востаннє розгляд справи було
призначено на 04.11.2014 року.

Строк вирішення спору продовжувався в
порядку ст.69 ГПК України.

В засіданні учасникам процесу
роз'яснено належні їм права та
обов'язки, передбачені ст.ст.20,22,27,29,81-1
ГПК України.

За відсутності відповідного
клопотання, аудіозапис судового
засідання не здійснювався.

В процесі розгляду справи, а саме 24.09.2014
року заявниками збільшено розмір
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача на користь Служби
автомобільних доріг у Тернопільській
області шкоди в розмірі 25 244 грн.
замість раніше пред'явлених 15 620 грн..

В подальшому (23.10.2014 року), прокурор
зменшив вимоги та просив не розглядати
їх в частині звільнення відповідачем
самовільно зайнятої земельної ділянки
площею 0,0192 га та стягнення з нього в
дохід бюджету місцевої ради шкоди,
заподіяної самовільним зайняттям
земельної ділянки в розмірі 283,50 грн..

Після зменшення вимог, на їх
задоволенні Дружбівська селищна рада
самостійно не наполягала.

Свою вимогу про стягнення шкоди,
завданої знищенням частини
асфальтобетонного покриття автодороги
у сумі 25 244 грн. прокурор та представник
Служби автомобільних доріг мотивували
протиправними діями відповідача по
встановленню роздільного острівця у
смузі відводу дороги.

У відзиві на позов та особистих
поясненнях, даних ним в попередніх
засіданнях, відповідач проти заявлених
вимог заперечив, посилаючись серед
іншого на обставини встановлені в
межах вищезгаданої адміністративної
справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення прокурора,
представників сторін і третьої особи, в
т.ч., дані ними в попередніх судових
засіданнях, судом встановлено
наступне.

Згідно з наданими прокурором та
Службою автомобільних доріг у
Тернопільській області документами, у
серпні 2013 року працівниками Державної
інспекції сільського господарства в
Тернопільській області (третя особа у
справі) проведено перевірку дотримання
СПД ОСОБА_2 (відповідачем) вимог
земельного законодавства. Про що 09.08.2013
року складено Акт перевірки та Акт
обстеження.

Відповідно до їх змісту, відповідачем
порушено вимоги ст.ст.125,126 ЗК України,
які полягали у використанні земельної
ділянки площею 0,0193 га у смузі відводу
автомобільної дороги М-19 Доманове -
Ковель - Чернівці - Тереблече на віддалі
4,9 м від осі дороги на території
Дружбівської селищної ради, без
рішення останньої про надання землі та
без погодження із землекористувачем.

На даній ділянці СПД ОСОБА_2 влаштовано
роздільний острівець з бордюрним
профілем.

Зазначене місцезнаходження ділянки
підтверджувалось План - схемою, що
містилась в Акті обстеження від 09.08.2013
року.

За наслідками перевірки відповідачу
внесено припис від 09.08.2013 року № 000242 з
вимогою звільнити самовільну зайняту
ділянку та привести її у попередній
стан. А також, постановою від 23.08.2013 року
№ 000385, його притягнуто до
адміністративної відповідальності за
порушення вимог ст.ст.125,126 ЗК України.

У відповідності до розрахунку
Державної інспекції сільського
господарства в Тернопільській області
від 12.08.2013 року, шкода заподіяна СПД
ОСОБА_2 внаслідок самовільного
зайняття ділянки становить 283,50 грн..

За твердженнями прокурора та Служби
автомобільних доріг у Тернопільській
області (іншого співпозивача) на
частині самовільно зайнятої ділянки
загальною площею 0,0193 га, а саме на площі
60 м.кв. відповідачем знищено частину
асфальтобетонного покриття автодороги
(пояснення представника Служби в
засіданні від 24.09.2014 року, дані
розрахунків Служби від 17.05.2013р.,
наступних локальних кошторисів та
актів дефектів).

Згідно з останнім наданим розрахунком
Служби, зробленим з посиланням на
Правила визначення вартості робіт з
експлуатаційного утримання
автомобільних доріг загального
користування, мостів та інших
транспортних споруд, вартість
відновлювальних робіт на момент
постановлення рішення буде становити
25 244 грн..

Станом на час вирішення спору, роботи
позивачем на цій ділянці не
проводяться і заявлена до стягнення
сума (25 244 грн.) - це його майбутні
витрати (протоколи засідань від 24.09.2014р.
та від 04.11.2014р.).

Самостійні перевірки з приводу
вчиненого відповідачем
правопорушення, з прив'язкою ділянки,
на якій зруйновано частини
асфальтобетонного покриття, до
місцевості (автодороги) та її
схематичного зображення Службою
автомобільних доріг у Тернопільській
області не здійснювались (пояснення,
дані в судовому засіданні від 04.11.2014р.).
Службою проводились лише об'їзди
(обстеження) ділянок та складалась фото
таблиця.

З огляду на пояснення учасників
процесу, в тому числі щодо відсутності
додаткових доказів на підтвердження
точного місцязнаходження саме спірної
земельної ділянки і її точної площі,
враховуючи обставини справи, серед
яких і висновки, зроблені судами в
пов'язаній адміністративній справі, а
також рекомендації, викладені в
постанові пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи" №4 від 23 березня 2012 року та
Інструкції про призначення та
проведення судових експертиз та
експертних досліджень, затверджена
наказом Міністерства юстиції України
від 08.10.98 N 53/5 і Науково-методичних
рекомендаціях з питань підготовки та
призначення судових експертиз та
експертних досліджень в частині
можливості і необхідності призначення
технічної експертизи та кола обставин,
які вона покликана досліджувати, суд
відхилив клопотання прокурора та
Служби автомобільних доріг у
Тернопільській області про
призначення у справі саме
будівельно-технічної експертизи, у т.ч.
для визначення місцезнаходження
ділянки з ушкодженим покриттям.

Як на підставу порушення прав Служби
автомобільних доріг у Тернопільській
області у даних спірних
правовідносинах, прокурор та названий
співпозивач посилаються на те, що вона
є землекористувачем пошкодженої
ділянки.

За їх твердженнями служба є
землекористувачем
(балансоутримувачем) в силу закону,
оскільки ушкоджена ділянка є частиною
автодороги державного значення. Крім
того, землекористування позивача
підтверджується Технічним звітом по
видачі державного акту на право
користування землею, зайнятою під
автошляхами Тернопільського обласного
виробничого управління будівництва і
експлуатації за 1984 рік, договорами із
відповідачем від 2001 та 2005 р.р. про дачу
згоди на користування земельною
ділянкою в смузі відводу для
влаштування кафе - магазину і т.п..

Згідно з довідками Відділу
Держземагенства у Теребовлянському
районі від 17.10.2013 року та від 23.09.2014 року
спірна земельна ділянка у смузі
відводу автомобільної дороги М-19
Доманове - Ковель - Чернівці - Тереблече
за даними довідки форми 6-ЗЕМ,
відноситься до земель державної форми
власності, її користувачем є РайШРБУ,
однак правоустановчі документи на
земельну ділянку відсутні.

У 2013 році СПД ОСОБА_2 звернувся до
Тернопільського окружного
адміністративного суду з позовом до
відповідача - Державної інспекції
сільського господарства в
Тернопільській області, третьої особи -
Служби автомобільних доріг у
Тернопільській області про скасування
вищезгаданих постанови про накладення
адміністративного стягнення від 23.08.2013
року та припису від 09.08.2013 року.

Постановою місцевого
адміністративного суду від 25.09.2013 року
позов СПД ОСОБА_2 задоволено повністю,
оскаржувані акти Інспекції скасовано.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.06.2014 року
скасовано постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від
25.09.2013 року та відмовлено в задоволенні
позову СПД ОСОБА_2.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 30.09.2014 року постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.06.2014 року
скасовано, а постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від
25.09.2013 року залишено без змін.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 25.09.2013 року
та ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 30.09.2014 року, котрі
набрали законної сили, встановлено ряд
обставин, що мають значення для
вирішення господарського спору, який
розглядається та не потребують
повторного доведення (ч.3 ст.35 ГПК
України).

Зокрема, судами зроблено висновок про
те, що в матеріалах перевірки Державної
інспекції сільського господарства в
Тернопільській області, проведеної
09.08.2013 року (частиною якої є План - схема
в Акті обстеження), не відображено
належним чином відомостей (схематичних
зображень), які б давали можливість
ідентифікувати земельну ділянку,
місцезнаходження, визначити її площу
та користувача, а відтак вчинення СПД
ОСОБА_2 зафіксованих правопорушень.

Адміністративними судами також
зазначено, що статтею 20 Земельного
кодексу Української РСР від 8 липня 1970
року (чинному до введення в дію з 15
березня 1991 року Земельного кодексу
України від 18 грудня 1990 року) було
визначено, що відповідно до Основ
земельного законодавства Союзу РСР і
союзних республік право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчується державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового
користування землею засвідчується
рішенням органу, який надав земельну
ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового
користування землею засвідчується
актами, форма яких встановлюється
Радою Міністрів Української РСР.

Зазначені документи видаються після
відводу земельних ділянок в натурі.

Статтями 22, 23 Земельного кодексу
України від 18 грудня1990 року (введеного
в дію з 15 березня 1991 року) було
встановлено, що право власності та
право користування земельною ділянкою
виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право. Право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів за затвердженою
Верховною Радою України формою.

Аналогічні положення закріплені і
статтями 22, 23 Земельного кодексу
України від 25 жовтня 2001 року, якими
також визначено, що право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і - одержання
документа, що посвідчує це право.

Таким чином, права на земельну ділянку
(як права власності так і права
постійного користування нею та права
її оренди) виникають з моменту
державної реєстрації цих прав,
підтвердженням якої є державні акти.

Разом з тим, жодних документів, які б
підтверджували закріплення за Службою
автомобільних доріг у Тернопільській
області у встановленому законом
порядку права постійного користування
вказаною земельною ділянкою,
відповідно до вимог законодавства
(чинного у відповідні періоди з моменту
затвердження технічного звіту у 1985
році та по даний час), а саме -
Державного акту, який би був виданий та
зареєстрований відповідною радою
(сільською, селищною, міською, районною
Радою народних депутатів) у межах її
компетенції на підставі розробленої та
погодженої в визначеному законом
порядку технічної документації із
землеустрою, в тому числі і з
урахуванням вищезазначеного
технічного звіту по видачі державного
акту на право користування землею від
1985 року, Службою не долучено. Жодних
відомостей (серії, номеру, дати), які б
свідчили про отримання такого
Державного акта, також не зазначено.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи і заперечення
сторін, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову з
огляду на таке.

Так, згідно з ст.129 Конституції України,
ст.ст.4-3,33,34,43 ГПК України кожна сторона
повинна довести належними і
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Поданими прокурором та Службою
автомобільних доріг у Тернопільській
області доказами не доведено
обґрунтованості вимоги про стягнення 25
244 грн. з відповідача позадоговірної
шкоди (збитків).

Оскільки, відповідно до ст.22 ЦК України,
ст.224 ГК України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
господарського (цивільного права), має
право на відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди.

Майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала - ч.1 ст. 1166
ЦК України.

За змістом статті 1166 ЦК України для
застосування такого заходу
відповідальності, як стягнення збитків
необхідною є одночасна наявність усіх
чотирьох елементів складу цивільного
правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки відповідача;

- збитків;

- причинного зв'язку між протиправною
поведінкою відповідача та збитками;

- вини відповідача у їх спричинені.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів господарська
(цивільно-правова) відповідальність не
настає.

Існування перелічених елементів
доводить саме позивач (потерпіла
особа).

Вказана правова позиція знайшла своє
відображення в численних
роз'яснювальних та інформаційних
документах Вищого господарського та
Верховного судів України та судовій
практиці.

Зокрема, у Інформаційному листі Вищого
господарського суду України від 24.04.2013
року N 01-06/757/2013 та постанові Верховного
Суду України від 22.01.2013 у справі N
5011-71/2684-2012.

Рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України (ст.111-28 ГПК України).

Проте, заявником не підтверджено
доказами одночасного існування всіх
чотирьох підстав для стягнення з
відповідача шкоди (збитків). А саме,
протиправної поведінки відповідача та
заподіяння збитків.

Так, судовими рішеннями (що набрали
законної сили) у вищеназваній
адміністративній справі, в якій
приймали участь ті ж особи, що і в
господарському спорі встановлено
відсутність у Служби автомобільних
доріг у Тернопільській області
правоустановчих документів на
земельну ділянку у смузі відводу
автомобільної дороги М-19 Доманове -
Ковель - Чернівці - Тереблече на віддалі
4,9 м від осі дороги на території
Дружбівської селищної ради.

Позивач не є потерпілою особою і в силу
закону, оскільки суди адміністративної
юрисдикції прийшли до висновку про не
підтвердження матеріалами перевірки
(в т.ч. План - схемою) Державної
інспекції сільського господарства в
Тернопільській області точного
місцезнаходження і площі земельної
ділянки, на частині якої (за твердження
заявників) знищено покриття. А в силу
ст.ст. 67,71 ЗК України землі
автомобільного транспорту та
дорожнього господарства (землі
транспорту) можуть перебувати як у
державній, так і в комунальній та
приватній власності.

Самостійної перевірки, котра б в
установленому законом порядку
зафіксувала порушення (протиправні
дії) зі сторони відповідача, з
схематичною прив'язкою ушкодженої
ділянки до місцевості Служба
автомобільних доріг у Тернопільській
області не проводила.

Можливе встановлення експертом
місцезнаходження спірної площадки (за
відсутності матеріалів про вчинення
відповідачем відповідного
правопорушення), саме по собі не
доводило б факту протиправної
поведінки СПД ОСОБА_2

Що до наявності іншого елемента для
притягнення відповідача до майнової
відповідальності як-то заподіяння
збитків слід зазначити наступне.

У відповідності до листа Вищого
господарського суду України від 07.04.2008
р. N 01-8/211 поняття збитків, наведені у
частині п'ятій статті 225 ГК України та у
частині другій статті 22 ЦК України, не є
тотожними.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК
України збитками є: втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статті 225 ГК
України збитками є: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Таким чином, ГК України встановлює
особливості відшкодування збитків в
господарських відносинах.

ЦК України включає до складу збитків не
тільки витрати, які особа зробила, а і
ті, що вона мусить зробити для
відновлення свого порушеного права.
Натомість ГК України включає до складу
збитків лише витрати, понесені
стороною, яка зазнала збитків. Тому у
господарських відносинах витрати, які
особа мусить зробити в майбутньому, до
складу збитків не включаються.

Як зазначалось вище, на час прийняття
судового рішення Служба автомобільних
доріг у Тернопільській області не
понесла жодних витрат із заявлених до
стягнення.

За твердження прокурора і Служби вони
лише можуть бути зроблені в
майбутньому.

З урахуванням всього викладеного в
задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з ст.ст.44,49 ГПК України судові
витрати не стягуються.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 1,2,4-3,12,33-35,43,44,49,82-85 ГПК України,
господарський суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Сторони, прокурор і третя особа вправі
подати апеляційну скаргу на рішення
місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили протягом десяти
днів з дня його прийняття (підписання),
через місцевий господарський суд.

Рішення підписано: 11.11.2014 року

Суддя
І.П. Шумський