ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року Справа № 922/2045/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака
В.А.суддівДанилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Астан" на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014 у справі
№ 922/2045/14 Господарського суду
Харківської області за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Інтелла" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Астан" простягнення
207 727, 56 грн. в судовому засіданні взяли
участь представники :- -
позивачане з'явився- -
відповідачане з'явився

В С Т А Н О В И В :

В травні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтелла" звернулось
до Господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Астан", в якій
просило суд стягнути з відповідача на
свою користь 197 084, 99 грн. основного
боргу, 3 586, 94 грн. пені, 6 503,80 грн.
інфляційних втрат, 551, 83 грн. 3 % річних та
витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 23.07.2014 (суддя
Доленчук Д.О.), залишеним без змін
постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014
(головуючий Мигилєвкін Ю.О., судді:
Барабашова С.В., Плужник О.В.) позов
задоволено повністю. Судові рішення
мотивовані обґрунтованістю та
доведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись із судовими рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Астан" звернулося до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтелла" не
надіслало відзив на касаційну скаргу,
що в силу положень статті 1112
Господарського процесуального кодексу
України не перешкоджає перегляду
судового акту, що оскаржується.

Сторони не реалізували процесуальне
право на участь у судовому засіданні
суду касаційної інстанції, хоча про час
та місце його проведення були
повідомлені належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 01 квітня 2013 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Інтелла"
(постачальником; позивачем) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Астан" (покупцем;
відповідачем укладено договір
поставки № И-9, за умовами якого
постачальник зобов'язався, в порядку на
умовах визначених договором
поставляти та передавати у власність
покупцю визначений договором товар, а
покупець зобов'язався приймати цей
товар та своєчасно здійснювати його
оплату (а.с.11-14).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що
поставка товару здійснюється
позивачем на підставі зробленої заявки
відповідача (направленої по факсу чи
електронною поштою) протягом 5
календарних днів з моменту її
отримання.

Відповідно до пунктів 4.2., 4.3 договору,
ціна товару, яка входить у партію
поставки, підтверджується у заявці
покупця та вказується у видатково -
прибуткових накладних; сума договору
складається з вартості партій товарів,
поставлених позивачем протягом строку
дії договору.

Судами попередніх інстанцій на
підставі поданих до матеріалів справи
доказів встановлено, що на виконання
умов договору поставки позивач
поставив відповідачу замовлений товар
на загальну суму 377 046, 99 грн., що
підтверджується видатковими
накладними (а.с. 26 - 78).

Однак, відповідач свої зобов'язання за
договором щодо своєчасної та повної
сплати вартості поставленого товару не
виконав, у зв'язку з чим, у нього виникла
заборгованість, яка за розрахунком
позивача, склала 197 084, 99 грн., що
підтверджується актом звірки
взаєморозрахунків станом на 31.03.2014
(а.с.79).

Як вбачається з матеріалів справи спір
виник у зв'язку з тим, що відповідач, за
посиланням позивача, не повністю
розрахувався за прийнятий товар, що
стало підставою для звернення позивача
з позовом про стягнення
заборгованості, інфляційних втрат,
трьох відсотків річних та пені.

Відповідно до частини першої статті 692
Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Пунктом 5.1, 5.4. договору поставки
передбачено, що оплата за кожну
поставлену партію товару здійснюється
покупцем по мірі реалізації, один раз в
14 днів після реалізації поставленого
товару третім особам. Покупець надає
постачальнику звіт про реалізований
товар кожні 30 днів після чого він
направляється постачальнику.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач в порушення умов договору
звіти про реалізований товар кожні 30
днів позивачу не надавав.

В зв'язку з тим, що неможливо було
встановити дати реалізації товару та
визначити дату оплати позивач 08.04.2014
направив відповідачу претензію про
перерахування боргу, а 18.04.2014 направив
вимогу про направлення звіту про
реалізований товар та зазначив, що у
випадку не виконання вимоги весь товар
буде вважатися реалізованим (а.с.82-85).

З урахуванням наведеного, судом першої
інстанції встановлено, що відповідач
повинен був погасити заборгованість до
16.04.2014, чого зроблено ним не було.

На підставі поданих до матеріалів
справи доказів, судом першої інстанції
встановлено, що відповідач погасив
основний борг частково. При цьому,
фактична заборгованість відповідача
на час вирішення спору місцевим судом
склала 197 084, 99 грн.

Зазначені обставини в установленому
законом порядку не спростовані.

Посилання відповідача на ненастання
строку оплати у зв'язку з не
реалізацією товару належними засобами
доказування не підтверджені.
Відповідні докази до матеріалів справи
не подані.

З урахуванням наведених обставин,
рішенням місцевого господарського
суду стягнуто з відповідача на користь
позивача заборгованість у вказаній
сумі. З таким висновком суду погодився
і суд апеляційної інстанції.

Що стосується позовних вимог про
стягнення інфляційних втрат, трьох
відсотків річних та пені.

Підставою для задоволення позову в цій
частині став висновок судів попередніх
інстанцій про неналежне виконання
відповідачем договірних зобов'язань
щодо своєчасної та повної оплати
поставленого товару та передбачену
договором відповідальність за
прострочення оплати у вигляді пені, а
також передбачену статтею 625
Цивільного кодексу України
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційних втрат та трьох відсотків
річних.

За розрахунками судів, у позивача
виникло право на нарахування та
стягнення з відповідача 3 586, 94 грн. пені,
6 503, 80 грн. інфляційних втрат, 551, 83 грн. 3 %
річних за період з 17.04.2014 по 23.05.2014 та
витрати по сплаті судового збору.

Колегія вважає зазначені висновки
правильними та достатньо
обґрунтованими.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти їх.
Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що судами попередніх
інстанцій дана належна правова оцінка
усім обставинам справи, норми
матеріального та процесуального права
застосовані вірно і передбачені
законом підстави для зміни або
скасування судових рішень, відсутні.

Доводи, що викладені в касаційній
скарзі пов'язані з вирішенням питання
про достовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими і фактично зводяться до
необхідності надання нової оцінки
доказів по справі, що виходить за межі
повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014 у справі
№ 922/2045/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова