ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 листопада 2014 р. Справа №
903/1012/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Торіс", м.Ковель,
Волинська область

до відповідача приватного
підприємства "Безпека-Центр", м. Луцьк

про визнання недійсним п.5.4 договору
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
від 12.09.2013р.

Суддя Вороняк А.С.

при секретарі судового
засідання Чорному С.О.

за участю представників сторін:

від позивача:Діхтяренко Ю.І.,
довіреність №5 від 10.10.2014р.;

від відповідача: Галян В.Я., довіреність
№10-1 від 23.09.2014р..

Відповідно до ст.20 Господарського
процесуального кодексу України(далі -
ГПК України) роз'яснено право відводу
судді. Відводу судді не заявлено. На
підставі ст.22 ГПК України роз'яснено
процесуальні права та обов'язки сторін.

Клопотання про здійснення технічної
фіксації судового процесу від
представників сторін не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть спору: товариство з обмеженою
відповідальністю "Торіс" звернулось з
позовом до приватного підприємства
"Безпека-Центр" про визнання недійсним
п.5.4 договору купівлі-продажу
нафтопродуктів №12/09/13 від 12.09.2013р..

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між
позивачем (Покупець) та відповідачем
(Продавець) укладено договір
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
від 12.09.2013р. (Договір), п. 5.4 якого
передбачено, що у випадку неоплати
Покупцем поставленого товару в строк,
визначений п. 3.5 цього Договору, товар
вважається таким, що поставлений
Покупцю на умовах товарного кредиту,
починаючи з дня поставки і включаючи
цей день. У такому випадку на
прострочену суму нараховуються
відсотки в розмірі 1,5% за кожен день
неоплати товару, починаючи з дня
поставки товару (і включаючи цей день)
та до дня його фактичної оплати. Факт
підписання цього Договору свідчить про
те, що Покупець погоджується з такими
умовами про товарний кредит та
зобов'язується сплачувати нараховані
йому відсотки за користування чужими
грошовими коштами. Проте даний пункт
Договору на думку позивача суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства, що визначені ст.3
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), невідповідає вимогам, що
ставляться до договорів, які
передбачають поставку товару на умовах
товарного кредиту, укладений між
сторонами Договір є типовим договором
купівлі-продажу без умови відкладення
платежу та відсотків за користування
кредитом. Згідно п. 5.4 Договору
передбачено саме сплату відсотків за
прострочення розрахунків
(відповідальність за несвоєчасність
проведення платежів - пеню), а не сплату
відсотків по товарному кредиту, п.5.3
Договору обумовлено відповідальність
покупця за несвоєчасне проведення
розрахунків (нарахування пені в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за кожен день прострочення та штрафу),
тому вимога щодо сплати інших
відсотків за несвоєчасне проведення
розрахунків є незаконною, а тому має
судом бути визнана недійсною.

Відповідач позовні вимоги не визнає
згідно відзиву від 24.10.2014р.
(вх.№01-29/10072/14) та додаткових письмових
пояснень від 03.11.2014р. (вх..№01-29/10351/14),
згідно яких вважає, позовні вимоги
безпідставними, оскільки сторони в
укладеному договорі погодили умови про
товарний кредит та зобов'язання щодо
сплати відсотків за користування
чужими грошовими коштами, встановили,
що у випадку неоплати за поставлений
товар на протязі двох банківських днів
покупець дає згоду, що у випадку
порушення цього строку застосовуються
погоджені сторонами умови товарного
кредиту. П.5.4 містить всі ознаки
притаманні товарному кредиту, а саме:
передача товару у власність;
відстрочення розрахунків (п. 3.5
Договору); відсоток за користування
(1,5%); строк, на який товарний кредит
надається (до дня фактичної оплати суми
заборгованості).

Ухвалою господарського суду
Волинської області від 15.10.2014р. було
порушено провадження у справі, а справу
призначено до розгляду на 29.10.2014р. та
зобов'язано сторони надати суду ряд
документів, необхідних для
об'єктивного розгляду справи по суті.

29.10.2014р. в судовому засіданні судом
оголошено перерву до 05.11.2014р. для
надання відповідачем доказів
часткових проплат позивача по договору
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
від 12.09.2013р..

03.11.2014р. (вх..№01-29/10351/14) на адресу суду
надійшли додаткові письмові пояснення
з додатками: заява з платіжними
дорученнями про оплату позивачем
заборгованості по Договору.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, вимоги
просив задовольнити.

В судовому засіданні представник
відповідача заперечив проти
задоволення позову з підстав наведених
у відзиві від 24.10.2014р. та у додаткових
письмових поясненнях від 03.11.2014р.,
просить суд відмовити в задоволені
позову.

З урахуванням вимог ст.69 ГПК України
справу розглянуто за наявними
матеріалами відповідно до ст.75 ГПК
України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

встановив:

12.09.2013 року між приватним підприємством
"Безпека-Центр" (далі - Продавець) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Торіс" (далі -
Покупець) було укладено договір
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
(далі - Договір).

Згідно п.1.1. Договору Продавець
зобов'язався передати дизельне пальне
(далі - Товар) у власність Покупця, а
Покупець зобов'язався прийняти товар
та повністю оплатити його ціну
(вартість).

Згідно п.3.5. Договору оплата вартості
товару здійснюється у безготівковій
формі шляхом перерахування грошових
коштів на банківський поточний рахунок
Продавця. Оплата вартості товару
здійснюється на підставі рахунку,
відомості, чи електронної відомості,
виставленими Продавцем. Покупець
здійснює 100 % передоплату вартості
нафтопродукту по факту передачі товару
на протязі двох банківських днів.

Згідно п.п.4.2.1. Договору Продавець
зобов'язаний передати товар у
власність покупця в порядку та на
умовах, визначених у цьому договорі.

Згідно п.п. 4.4.1, 4.4.2, 4.4.3 Договору
Покупець зобов'язаний повністю
здійснювати оплату усіх Товарів
відповідно до умов цього Договору
(додатків (додаткових угод) до нього), а
також реально та належним чином
виконувати усі інші свої зобов'язання
по оплаті за поставлений (переданий у
власність) Товар, на вимогу Продавця
проводити звірку взаєморозрахунків та
підписувати акт звірки
взаєморозрахунків між Сторонами, нести
відповідальність за невиконання та/або
несвоєчасне виконання своїх грошових
зобов'язань відповідно до умов цього
Договору.

Згідно п.8.1., 8.2 Договору, договір
набирає чинності з дати його укладення
(підписання) сторонами та діє до
моменту повного та належного виконання
сторонами усіх своїх зобов'язань за цим
Договором, передача у власність
(поставка) Товарів за цим договором
здійснюється протягом 1 (одного) року з
моменту укладення цього Договору. У
випадку, якщо протягом 30 календарних
днів до моменту закінчення цього
строку жодна із сторін не повідомить
протилежну сторону про свою відмову
від продовження цього строку, цей строк
щоразу автоматично пролонговується
(продовжується) ще на 1 (один) рік.

На виконання умов даного договору
відповідачем поставлено позивачу
Товар, а позивачем здійснені наступні
проплати згідно платіжних доручень:
№742 від 20.09.2013р. на суму 10000 грн., №751 від
30.09.2013р. на суму 17500 грн., №755 від 07.10.2013р.
на суму 30000 грн., № 760 від 11.10.2013р. на суму
16000 грн., № 765 від 18.10.2013р. на суму 35 000
грн., № 779 від 07.11.2013р. на суму 9900 грн., №
787 від 15.11.2013р. на суму 10 000 грн., № 790 від
19.11.2013 р. на суму 20000 грн., № 791 від 19.11.2013р.
на суму 10000 грн., № 804 від 28.11.2013р. на суму
15 000 грн., № 809 від 06.12.2013р. на суму 17 000
грн., № 811 від 09.12.2013 р. на суму 7000 грн., №
812 від 10.12.2013р. на суму 7100 грн., № 821 від
18.12.2013р. на суму 10000 грн., № 824 від 24.12.2013р.
на суму 4350 грн., № 825 від 26.12.2013 р. на суму
4500 грн., № 9 від 22.01.2014р. на суму 4000 грн., №
12 від 27.01.2014р. на суму 8000 грн., № 22 від
06.02.2014р. на суму 7000 грн., № 30 від 14.02.2014р.
на суму 5000 грн., № 33 від 21.02.2014р. на суму
20000 грн., № 84 від 22.05.2014р. на суму 5000 грн.,
№ 96 від 16.06.2014р. на суму 5000 грн., № 101 від
24.06.2014р. на суму 4000 грн., № 128 від 31.07.2014р.
на суму 6000 грн., № 147 від 19.08.2014р. на суму
7500 грн., № 194 від 17.09.2014р. на суму 4000 грн.,
№ 199 від 26.09.2014р. на суму 5000 грн..

Згідно вимог ст.144 Господарського
кодексу України (далі- ГК України),
майнові права та обов'язки суб'єкта
господарювання можуть виникати з угод
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Між сторонами виникли цивільні права
та обов'язки на підставі договору
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
від 12.09.2013р., який підписаний сторонами
без зауважень, сторонами розірваний не
був, доповнень, змін до п.5.4. сторонами
не вносились.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч.3 ст.6 ЦК України передбачено,
що сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Відповідно до вимог статті 199 ГК
України виконання господарського
зобов'язання забезпечується заходами
захисту прав та відповідальності
учасників господарських відносин,
передбаченими цим Кодексом та іншими
законами. За погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу.

Частиною першою статті 216 ГК України
передбачено, що учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
установленням окремого виду
відповідальності.

Види такої відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за договором сторони
передбачили в розділі 5 Договору.

Згідно п. 5.4 Договору у випадку неоплати
Покупцем поставленого товару в строк,
визначений п. 3.5 цього Договору, товар
вважається таким, що поставлений
Покупцю на умовах товарного кредиту,
починаючи з дня поставки і включаючи
цей день. У такому випадку на
прострочену суму нараховуються
відсотки в розмірі 1,5% за кожен день
неоплати товару, починаючи з дня
поставки товару (і включаючи цей день)
та до дня його фактичної оплати. Факт
підписання цього Договору свідчить про
те, що Покупець погоджується з такими
умовами про товарний кредит та
зобов'язується сплачувати нараховані
йому відсотки за користування чужими
грошовими коштами.

Згідно ч. 1, 5 ст. 694 ЦК України договором
купівлі-продажу може бути передбачений
продаж товару в кредит з відстроченням
або з розстроченням платежу, якщо
покупець прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної оплати
та даним договором може бути
передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем.

Право передбачити в договорі обов'язок
покупця сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи з дня передання
товару продавцем, надано сторонам
частиною п'ятою статті 694 ЦК України,
яка регулює правовідносини, пов'язані з
продажем товару в кредит та
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Такої правової позиції дотримується
Верховний Суд України у Постанові від
30.05.2011р. по справі № 3-44гс11.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ
від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади АРК у
випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства;
угода може бути визнана недійною лише з
підстав і з наслідками, передбаченими
законом; в кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Судом встановлено, що п.5.4 Договору
купівлі-продажу нафтопродуктів №12/09/13
від 12.09.2013р. відповідає вимогам
Цивільного кодексу України та іншим
актам цивільного законодавства; особи,
які уклали зазначений договір мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасників
цього правочину було вільним і
відповідало їх внутрішній волі, а також
те, що оспорюваний договір
купівлі-продажу вчинено у формі,
встановленій законом, сторони при
укладенні Договору дотрималися вимог
статті 203 Цивільного Кодексу України та
мали на меті реальне настання правових
наслідків, про що свідчить той факт, що
сторони приступили до виконання
договору, а відтак відсутні правові
підстави для визнання п.5.4 Договору
недійсним.

Також сторонами в п.5.4 Договору
погодили, що факт підписання цього
Договору свідчить про те, що Покупець
погоджується з такими умовами про
товарний кредит та зобов'язується
сплачувати нараховані йому відсотки за
користування чужими грошовими коштами.

Обов'язковою умовою для визнання
договору недійсним є встановлення
судом факту порушення оспорюваною
угодою прав та охоронюваних законом
інтересів осіб. Факт порушення прав
особи кореспондується з однозначним
порушенням конкретної законодавчої
норми, якою особі право надано. Позивач
не послався на жодну законодавчу норму,
яка дозволяла б суду встановити
конкретні його права, які були порушені
при укладенні п.5.4 Договору.

Враховуючи викладені обставини, беручи
до уваги наявні в матеріалах справи
документи, докази та пояснення сторін,
господарський суд, оцінюючи подані
сторонами докази за своїм
переконанням, що ґрунтується на
всебічному й об'єктивному розгляді в
судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
дійшов до висновку, що вимоги позивача
є необґрунтованими, позбавлені
фактичного та правового обґрунтування,
а також такі, що не відповідають, як
матеріалам справи, так і нормам чинного
законодавства, у зв'язку з чим прийшов
до переконання, що право чи інтерес
позивача не порушені, суд відмовляє в
позові з підстав необґрунтованості
позовних вимог.

Судові витрати у розмірі 1218 грн. згідно
ст.49 ГПК України при відмові в позові
покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

вирішив:

У позовних вимогах товариства з
обмеженою відповідальністю "Торіс" до
приватного підприємства
"Безпека-Центр" про визнання недійсним
п.5.4 договору купівлі-продажу
нафтопродуктів №12/09/13 від 12.09.2013р. -
відмовити.

Повний текст рішення складено

10.11.2014

Суддя
А. С. Вороняк