ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2319/14

Колегія суддів у складі:головуючий
суддя Могилєвкін Ю.О.,суддя Потапенко
В.І. , суддя Пушай В.І.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Пакіної О.М., довіреність
без номера від 22.09.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 2912 З/3)
на рішення господарського суду
Запорізької області області від 22
липня 2014 року у справі № 908/2319/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода",
с. Світлодолинське Мелітопольського
району Запорізької області

до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", м. Мелітополь
Запорізької області

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
звернулось до господарського суду
Запорізької області з позовом до
Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" про визнання
недійсним договору поворотної
фінансової допомоги від 26 лютого 2013
року № 1, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" та Приватним підприємством
"Молокозавод-ОЛКОМ".

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 22 липня 2014 року
у справі № 908/2319/14 9 (суддя Сушко Л.М.) в
задоволенні позову відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням не
погодився та подав на нього до
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення
місцевим господарським судом норм
матеріального права, просить це
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач вказує зокрема на те, що
господарський суд першої інстанції
дійшов неправильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, оскільки в даному
випадку наявні підстави для визнання
спірного правочину недійсним
відповідно до положень ч. 1, 2 статті 203,
ч. 1 ст.227 Цивільного кодексу України як
укладеного відповідачем з порушенням
його спеціальної господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності) щодо укладення
позастатутних угод, а саме угод про
надання фінансових послуг без
відповідного дозволу (ліцензії).

При цьому апелянт зазначає, що
зворотня фінансова допомога, надання
якої є предметом спірного договору,
відповідно до положень п. 5 ст. 1 , п. 6. ч. 1
ст. 4 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг» є фінансовою
послугою, надання якої відповідно до
ч. 1 статті 5 цього Закону та п. 3 ч. 1
статті 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
дозволяється лише фінансовій
установі, яка має відповідну ліцензію,
тоді як відповідач зазначеним вимогам
не відповідає.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечує, просить оскаржуване рішення
залишити без змін.

Позивач, який належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання не скористався своїм правом
на участь в ньому, у зв'язку з чим справа
розглядається за відсутністю його
представника, за наявними в ній
матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги , повторно розглянувши справу
відповідно до вимог статті 101
Господарського процесуального кодексу
України, заслухавши пояснення
представника відповідача, перевіривши
повноту встановлення місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи та правильність
застосування норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено господарським судом
першої інстанції, 26.02.2013р. між
позивачем-Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма «Злагода»
та відповідачем приватним
підприємством «Молокозавод-Олком» був
укладений договір поворотної
фінансової допомоги № 1, згідно з
предметом якого відповідач надає
позивачу поворотну фінансову допомогу
в розмірі 245 600 грн.(пункти 1.1., 2.1.
договору) ( а.с. 8).

Згідно з пунктом 3.1. договору
відповідач перераховує суму
фінансової допомоги в сумі 245 600 грн. в
безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок позивача не
пізніше 26 лютого 2013 року.

Пунктом 5.1. договору передбачено
строк повернення позивачем
відповідачу суми переданої йому
фінансової допомоги до 01 грудня 2013
року.

На виконання умов договору
відповідно до платіжного доручення №
719 від 26.02.2013р. розмір фінансової
допомоги був перерахований
відповідачем на розрахунковий рахунок
позивача 26.02.2013 р.( а.с. 9).

Позивач просить суд визнати
недійсним вказаний договір на
підставі ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст.
227 Цивільного кодексу України як
такий, що вчинений відповідачем з
порушенням його господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності) щодо укладення
позастатутних угод про надання
фінансових послуг без відповідного
дозволу.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що надання
поворотної фінансової допомоги
відповідно до положень п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг» є фінансовою
послугою, яка відповідно до п. 3 статті
5 вказаного Закону, п. 3 ч. 1 статті 9
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» може надаватися лише
фінансовими установами на підставі
спеціального дозволу (ліцензії), тоді
як відповідач не є фінансовою
установою та не має ліцензію на надання
фінансових послуг.

Надаючи в процесі апеляційного
перегляду оцінку обставинам справи,
колегія суддів погоджується з
висновком господарського суду про
відмову в задоволенні позову, зважаючи
на наступні підстави.

Статтею 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставою не
дійсності првавочину є недодержання в
момент його вчинення стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою.-третьою, п'ятою цього
Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, серед яких в
пункті 2 зазначено, що особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно зчастиною1 статті 227
Цивільного кодексу України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним.

Зі змісту спірного договору
вбачається, що він за своєю правовою
природою є договором позики,
визначення якого міститься у ст. 1046
Цивільного кодексу України

Згідно з цією статтею за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Статтею 1048 Цивільного кодексу
України передбачено, що позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом.

В пункті 2.2. спірного договору прямо
встановлено про те, що фінансова
допомога є безпроцентною.

Згідно з пунктом 3 частини 1 Статтею
9 Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності», відповідно до
спеціальних законів ліцензуванню
підлягають види господарської
діяльності, зокрема із надання
фінансових послуг.

В пункті 5 ч. 1 статті 1 Закону
України « Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг» визначено, що фінансовою
послугою є операції з фінансовими
активами, що здійснюються в інтересах
третіх осіб за власний рахунок чи за
рахунок цих осіб, а у випадках,
передбачених законодавством, - і за
рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Таким чином в розумінні
спеціального закону, що регулює
діяльність у сфері фінансових послуг
необхідною ознакою фінансової послуги
є мета одержання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 4
цього Закону фінансовими вважаються
зокрема послуги з надання коштів у
позику, в тому числі і на умовах
фінансового кредиту.

Як було зазначено вище, пунктом 2.2.
спірного договору передбачено
передання грошових коштів позивачу
на безпроцентній основі, а отже без
мети отримання прибутку.

З договору не вбачається й мети
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Зважаючи на це, передання грошових
коштів за спірним договором не
вважається фінансовою послугою в
розумінні спеціального закону.

Згідно з ч 1 статтею 5 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг» фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
це прямо передбачено законом,
фізичними особами - підприємцями.

Частиною другою цієї статті
передбачено, що виключне право або інші
обмеження щодо надання окремих
фінансових послуг встановлюються
законами про діяльність відповідної
фінансової установи та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
ринків фінансових послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг» фінансовою установою є
юридична особа, яка відповідно до
закону надає одну чи декілька
фінансових послуг, а також інші послуги
(операції), пов'язані з наданням
фінансових послуг, у випадках, прямо
визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не є фінансовою установою

Частиною 4 статті 5 «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг» передбачено, що
можливість та порядок надання окремих
фінансових послуг юридичними особами,
які за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, визначаються
законами та нормативно-правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання діяльності
фінансових установ та ринків
фінансових послуг, виданими в межах їх
компетенції.

Розпорядженням Державної комісії
з регулювання ринків фінансових послуг
України від 31.03.2006 р. № 5555 «Про
можливість надання юридичними особами
- суб'єктами господарювання, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, фінансових
послуг з надання коштів у позику та
надання поручительств» встановлено, що
юридична особа, що не є за своїм
правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту.
Тобто юридична особа - позикодавець, що
не є фінансовою установою, має право
надавати тільки безпроцентну позику.

Зважаючи на наведені норми чинного
законодавства, діяльність з надання
безпроцентної позики не вважається
фінансовою послугою в розумінні
спеціального закону, у зв'язку з чим не
потребує наявності у позикодавця
статусу фінансової установи та
отримання ним спеціального дозволу
(ліцензії ).

Оскільки, як було наведено вище,
пунктом 2.2 спірного договору прямо
передбачено надання позикодавцем
позичальнику грошових коштів на
безпроцентній основі, для укладення
цього договору чинним законодавством
не вимагалось наявність у відповідача
статусу фінансової установи та
наявність ліцензії, а отже відсутні
підстави для визнання договору
недійсним, що зазначені в позові.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що підстави
для зміни чи скасування оскаржуваного
рішення відсутні, у зв'язку з чим це
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, статтею 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 22 липня 2014 року
у справі № 908/2319/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів.

Постанову складено в повному
обсязі 03.11.2014 р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Потапенко В.І.

Суддя
Пушай В.І.