ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
Рішення

21.10.2014 р.
Справа № 907/54/14

За позовом Державного територіально -
галузевого об'єднання „Львівська
залізниця", м. Львів.

до відповідача Лазещинської сільської
ради Рахівського району, с. Лазещина
Рахівського району

до відповідача Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1

про визнання незаконним та скасування
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003 року „Про продаж земельних
ділянок несільськогосподарського
призначення"; визнання недійсним
договору купівлі - продажу земельної
ділянки від 26.12.2003 року; скасування
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку; усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,

Суддя господарського суду - Пригара Л.І.

представники:

Позивача - Ярема А.М., довіреність № НЮ-43
від 01.01.2014 року

Відповідача 1 -

Відповідача 2 - ОСОБА_5, довіреність № 82
від 05.02.2014 року

СУТЬ СПОРУ: Державним територіально -
галузевим об'єднанням „Львівська
залізниця", м. Львів заявлено позов до
відповідача Лазещинської сільської
ради Рахівського району, АДРЕСА_1 та до
відповідача Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1 про
визнання незаконним та скасування
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003 року „Про продаж земельних
ділянок несільськогосподарського
призначення"; визнання недійсним
договору купівлі - продажу земельної
ділянки від 26.12.2003 року; скасування
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку; усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014 року,
залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 03.06.2014, у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 29.07.2014 року задоволено
касаційну скаргу Державного
територіально - галузевого об'єднання
„Львівська залізниця", скасовано
рішення господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014 року
та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 03.06.2014 року,
справу направлено на новий розгляд до
господарського суду Закарпатської
області. Звернуто увагу суду на
необхідність встановлення, чи існувала
залізнична колія щодо смуги відведення
якої виник спір, на момент переходу
Західної України у склад СРСР та
возз'єднання з УРСР, оскільки Постанова
ЦВК та Ради народних комісарів СРСР від
07.02.1933 року № 58/50 "Про затвердження
положення про землі транспорту"
втратила чинність згідно з пунктом 2
постанови Ради Міністрів СРСР від
08.01.1981 року № 24 "Про затвердження
положення про землі транспорту".

Розпорядженням в.о.заступника
керівника апарату господарського суду
Закарпатської області № 02-02/55/14 від
04.08.2014 року щодо призначення повторного
автоматичного розподілу справ
проведено автоматичний розподіл
справи між суддями та справу № 907/54/14
розподілено судді Пригарі Л.І.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на ті обставини, що
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003 року „Про продаж земельних
ділянок несільськогосподарського
призначення" яким надано дозвіл на
викуп приватному підприємцю ОСОБА_3
земельної ділянки площею 1500 кв.м., для
обслуговування лісопильного цеху на
території Лазещинської сільської ради
Закарпатської області, підлягає
скасуванню, як таке яке прийнято
незаконно. Посилається на те, що
вказане рішення прийняте в той час,
коли згадана земельна ділянка входила
до смуги відведення залізниці, що
підтверджується „Планом смуги
відведення земель лінії Вороненка -
Требушани Львівської залізниці" від 1952
року. Пояснює, що оспорюване рішення
сільської ради прийняте всупереч
нормам ст. 68, 84, 149 Земельного кодексу
України та ст. ст. 6, 23 Закону України
„Про залізничний транспорт".

Стверджує про те, що відповідно до
законодавства, яке діяло на час
облаштування залізничного полотна та
смуги відведення та інших нормативних
актів, вимог щодо обов'язкового
виготовлення та отримання державного
акту не передбачалося. Вважає, що
землекористувачем спірної земельної
ділянки являється позивач, оскільки
оспорювана земельна ділянка
відноситься до земель залізничного
транспорту.

Разом з тим, просить суд визнати
недійсним договір купівлі - продажу
земельної ділянки від 26.12.2003 року з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 215
Цивільного кодексу України, як
оспорюваного правочину, а саме якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Посилається на ч.
1 ст. 215 Цивільного кодексу України
вказуючи, що підставою недійсності
правочину є недодержання сторонами в
момент вчинення правочину вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідач 1 - Лазещинська сільська
рада Рахівського району надіслав на
адресу суду письмові пояснення № 272 від
19.08.2014 року, в яких заперечує проти
задоволення позовних вимог з мотивів,
викладених у поясненнях. Зазначає, що
оспорюване рішення прийнято
відповідно до Конституції України та
вимог чинного законодавства, не
порушує права та інтереси залізниці.

Стверджує про те, що спірна земельна
ділянка знаходиться в межах населеного
пункту с. Лазещина, а тому саме органу
місцевого самоврядування у
відповідності до чинного
законодавства належне право
розпорядження нею; вказав, що у
позивача відсутні будь-які докази, які
б свідчили, що він є землекористувачем
спірної ділянки. А тому оскаржуване
рішення, договір купівлі - продажу
земельної ділянки є законні та не
підлягають скасуванню. Разом з тим,
просить суд розглянути справу за
відсутності представника відповідача 1
- Лазещинської сільської ради
Рахівського району.

Представник відповідача 2 - ФОП ОСОБА_3
проти позовних вимог заперечив з
підстав, викладених у письмових
відзивах та поясненнях. Зокрема,
зазначає, що оспорюване рішення
Лазещинської сільської ради є
законним, а спірна земельна ділянка
перебуває у його користуванні
відповідно до вимог чинного
законодавства, доказом чого вважає
Державний акт на право власності на
вказану ділянку. Посилається на те, що у
позивача відсутній на даний момент
Державний акт на право користування
земельною ділянкою як підтвердження
відповідного права землекористування;
враховуючи, що земельна ділянка
знаходиться у межах с.
Лазещина відповідач 1 у відповідності
до Закону України „Про місцеве
самоврядування" та Земельного кодексу
України мав всі повноваження
розпоряджатися земельною ділянкою.
Стверджує про те, що спірна земельна
ділянка належить до земель
промисловості та не відноситься до
земель залізничного транспорту. В
якості доказу додав довідку
Рахівського районного відділу
земельних ресурсів від 15.04.2003 року.

Вивчивши та дослідивши матеріали
справи,

заслухавши пояснення представників
сторін,

суд встановив:

Рішенням шостої сесії четвертого
скликання Лазещинської сільської ради
від 24 серпня 2003 року "Про продаж
земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
погоджено звіт про експертну грошову
оцінку земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
на території Лазещинської сільської
ради Рахівського району Закарпатської
області, що перейшла у користування
приватного підприємця ОСОБА_3;
затверджено вартість земельної
ділянки; вирішено продати ПП ОСОБА_3
земельну ділянку, що відноситься до
земель промисловості площею 1500 кв.м.,
для обслуговування лісопильного цеху
на території Лазещинської сільської
ради Закарпатської області, а також
затверджено умови продажу земельної
ділянки.

На підставі вказаного рішення між
Лазещинською сільською радою
(продавець) та ПП ОСОБА_3 (покупець)
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 26.12.2003 року, який посвідчено
державним нотаріусом Рахівської
державної нотаріальної контори та
зареєстровано в реєстрі за № 2733.
Відповідно до умов договору
Лазенщинська сільська рада (продавець)
на підставі рішення шостої сесії
четвертого скликання Лазещинської
сільської ради від 24.08.2003 року передає
за плату, а ПП ОСОБА_3
(покупець) приймає у власність і
оплачує земельну ділянку з усіма
обтяженнями, обмеженнями і сервітутами
за адресою: територія Лазещинської
сільської ради Рахівського району
Закарпатської області, загальною
площею 1 500 кв.м. (п. 1.1.
Договору).

Згідно п. 1.2. договору земельна ділянка,
зазначена в п. 1.1., продається для
обслуговування лісопильного цеху на
території Лазещинської сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що
право власності на придбану земельну
ділянку виникає у Покупця з моменту
одержання ним Державного акта на право
власності на землю та його державної
реєстрації.

На підставі вищевказаного договору
приватному підприємцю ОСОБА_3 07.02.2005
року видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЗК
№ 058625, відповідно до якого ПП ОСОБА_3 є
власником згаданої земельної ділянки.

Позивач звернувся з позовом про
визнання незаконним та скасування
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003 року; визнання недійсним
договору купівлі - продажу земельної
ділянки від 26.12.2003 року; скасування
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку; усунення перешкод
в користуванні земельною ділянкою,
мотивуючи тим, що вказана земельна
ділянка знаходиться в смузі відведення
залізниці на 102 км ПК 4-5 перегону
Вороненка - Ясіня, тобто вказана
земельна ділянка відноситься до земель
залізничного транспорту, а землі
транспорту вважалися землями
спеціального призначення, які
використовувалися на підставі
особливих положень про ці землі.

Дослідивши наявні в справі матеріали
на предмет їх допустимості та
доказової сили, заслухавши пояснення
представників сторін, суд дійшов до
висновку про відмову у задоволенні
позову повністю виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу
України передбачено, що суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Зі змісту вказаної норми вбачається,
що правовий акт може бути визнаний
недійсним (незаконним, протиправним),
тобто таким, що не відповідає закону
(іншому правовому акту), якщо він
виданий органом або посадовою особою з
перевищенням наданих йому законом
повноважень або в межах компетенції,
але з порушенням діючого
законодавства.

Статтею 19 Земельного кодексу України
передбачено, що землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на відповідні категорії,
зокрема землі транспорту. Земельні
ділянки кожної категорії земель, які не
надані у власність або користування
громадян чи юридичних осіб, можуть
перебувати у запасі.

При цьому, ст. 20 Земельного кодексу
України визначено, що віднесення
земель до тієї чи іншої категорії, а
також зміна цільового призначення
земель проводиться на підставі рішення
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 67
Земельного кодексу України (в редакції
станом на серпень 2003 року) до земель
транспорту належать землі, надані
підприємствам, установам та
організаціям залізничного,
автомобільного транспорту і
дорожнього господарства, морського,
річкового, авіаційного,
трубопровідного транспорту та
міського електротранспорту для
виконання покладених на них завдань
щодо експлуатації, ремонту і розвитку
об'єктів транспорту. Землі транспорту
можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст. 68 Земельного кодексу
України до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Згідно з ст. 6 Закону України „Про
залізничний транспорт" землі, що
надаються у постійне користування для
потреб залізничного транспорту,
визначаються відповідно до Земельного
кодексу України та Закону України „Про
транспорт".

У відповідності до ст. 23 Закону України
„Про транспорт" встановлено, що до
земель залізничного транспорту
належать землі, надані в користування
підприємствам і організаціям
залізничного транспорту відповідно до
чинного законодавства України.

Статтею 65 Земельного кодексу України
передбачено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям .

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 4 Закону
України „Про залізничний транспорт"
визначення територіальних меж
залізниць здійснюється за рішенням
Кабінету Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Статтею 126 зазначеного Кодексу
передбачено, що право власності,
користування земельною ділянкою
оформлюється відповідно до Закону
України „Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень". Таким документом вважається
державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

З вищенаведених норм випливає, що
вимагати захисту порушених прав на
землю має право власник чи користувач
земельної ділянки, чиї права на землю
оформлені та зареєстровані у
встановленому законодавством порядку.
Вилучення земельних ділянок також
здійснюється за згодою
землекористувача, право користування
якого оформлене та зареєстроване у
встановленому законодавством порядку.

Проте, на момент прийняття
Лазещинською сільською радою спірного
рішення Державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою ДТГО "Львівська залізниця" був
відсутній і державної реєстрації не
проходив, що не заперечується і самим
позивачем. Отже, в матеріалах справи
відсутні докази оформлення ДТГО
"Львівська залізниця" чи її
відокремленими підрозділами у
встановленому законодавством порядку
права постійного користування чи права
оренди спірною земельною ділянкою
шляхом отримання Державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою чи укладення
договору оренди земельної ділянки, а
тому виходячи із приписів ст. 125
Земельного кодексу України право
постійного користування вказаною
земельною ділянкою у ДТГО "Львівська
залізниця" не виникло. Натомість,
наданий позивачем в якості доказу
„План границ полосы отвода линии
Вороненка - Требушаны Львовской ж.д. с
94,7 км по 154,0 км" 1952 року не може бути
визнаний судом належним доказом у
підтвердження передачі спірної
земельної ділянки у користування
позивачу. Разом з тим, на момент
звернення позивача до суду з позовом
права на землю виникають з моменту їх
державної реєстрації. Право позивача
на спірну земельну ділянку не
реєструвалися в порядку визначеному
законом.

Відповідно до п.п. "а" ст. 12 Земельного
кодексу України в редакції, чинній на
дату прийняття спірного рішення, до
повноважень сільських рад належить
право розпорядження землями
територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу
України сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу
України передбачено, що землі, які
належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають усі
землі в межах населених пунктів, крім
земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за
їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності.

У відповідності із п. 12 розділу X
„Перехідні положення" Земельного
кодексу України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів, крім
земель, переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Станом на момент прийняття
відповідачем 1 спірного рішення,
розмежування земель державної і
комунальної власності в межах АДРЕСА_1
не проводилось. Крім того, позивачем не
надано, а матеріали справи не містять
доказів (у розумінні зазначених норм)
на підтвердження віднесення спірної
земельної ділянки до земель
залізничного транспорту, а відтак і
прав позивача на користування нею.
Разом з тим, як вбачається із поданої
відповідачем 2 довідки Рахівського
районного відділу земельних ресурсів
від 15.04.2003 року спірна земельна ділянка
віднесена до земель промисловості.

Відповідно до п. 2 роз'яснень Президії
Вищого арбітражного суду України "Про
деякі питання практики вирішення
спорів, пов'язаних з визнанням
недійсними актів державних чи інших
органів" від 26.01.2000 року № 02-5/35 (з
наступними змінами і доповненнями)
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства, організації - позивача у
справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Враховуючи вищенаведене, рішення
Лазещинської сільської ради від 24.08.2003
року "Про продаж земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
прийнято відповідно до чинного на той
час земельного законодавства та у
межах компетенції цього органу.

Щодо вимог, які стосуються визнання
недійсним договору купівлі - продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 26.12.2003 року, то позивачем не подано
суду належних доказів в підтвердження
недодержання відповідачами в момент
укладення зазначеного договору, вимог
передбачених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203
Цивільного кодексу України.

Твердження позивача про те, що
виготовлення та отримання державних
актів на землі смуги відведення в
адміністративних межах Лазещинської
сільської ради не передбачалося діючим
на той час законодавством,
спростовуються наступним. Пункти 27, 32
"Инструкции о нормах и порядке отвода
земель для железных дорог и
использовании полосы отвода",
затвердженої Міністерством шляхів
сполучення СРСР 30.01.1963 року, містять
прямі вимоги щодо обов'язковості
складення документів на право
користування землею та порядок
зберігання актів на право користування
землею підрозділами залізниць.

Посилання позивача в обґрунтування
своєї позиції на "Положение о землях,
предоставленных транспорту",
затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933
року, також є безпідставним. Так, п. 10
цього положення регламентує
оформлення прав на землі, закріплені,
зокрема, за наркоматом шляхів
сполучення та водного транспорту і
його органів в порядку, встановленому
законодавством союзних республік.

При цьому, частина ІV діючого на той час
Земельного кодексу УСРР, затвердженого
постановою ВЦВК від 29.11.1922 року (із
змінами та доповненнями від 27.06.1927
року), як акт вищої юридичної сили,
передбачала обов'язковість оформлення,
державної реєстрації та видачі
землекористувачам
правопідтверджуючих документів на
землю. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК
УСРР від 23.09.1925 року "Про земельні
розпорядки в смузі міст і містечок"
(діяла до 1984 року) також передбачав,
зокрема, що всі без винятку земельні
ділянки в межах міської смуги
підлягають державній реєстрації, що
засвідчується актами реєстрації та
витягами з них.

Водночас, ст. 10 Закону СРСР від 13.12.1968
року „Об утверждении основ
законодательства Союза ССР и союзних
республік" встановлювала
обов'язковість оформлення державних
актів на право користування землею та
видачі їх землекористувачам, яким
заборонялось користування наданою
земельною ділянкою без видачі
державного акту.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу
Української РСР 1970 року, право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчувалося державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлювалися Радою Міністрів СРСР.
Згідно ст. 22 цього Кодексу, приступати
до користування наданою земельною
ділянкою до встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує
право користування землею,
заборонялося. Земельний кодекс
Української РСР 1990 року містив
аналогічні вимоги.

З врахуванням наведених вище юридичних
актів, положення Постанови ЦВК та Ради
народних комісарів СРСР від 07.02.1933 року
№ 58/50 „Про затвердження землі
транспорту" та постанови Ради
Міністрів СРСР від 08.01.1981 року № 24 не
змінювало порядок набуття прав на
земельну ділянку.

Судом також не враховується долучений
позивачем до матеріалів справи акт
узгодження зовнішніх меж
землекористування від 09.12.2008 року
(доданий до акту план земельної
ділянки), оскільки він не містить
посилання на конкретні межі земельних
ділянок, які погоджувалися
відповідачами (як правило,
позначаються літерами, зазначеними на
кресленні земельної ділянки) та
складений значно пізніше, ніж прийнято
оскаржуване рішення та укладений
спірний договір.

Разом з тим, позивачем на виконання
вимог Постанови Вищого господарського
суду України не подано доказів
існування залізничної колії щодо смуги
відведення якої виник спір на момент
переходу Західної України у склад СРСР
та возз'єднання з УРСР. Доданий
позивачем „План границ полосы отвода
линии Вороненка - Требушаны Львовской
ж.д. с 94,7 км по 154,0 км" 1952 року був
виготовлений значно пізніше
приєднання Західної України до СРСР.
Подані позивачем до справи попередній
проект в напрямку Мармарош - Сігет та
детальний проект лінії: Станіслав -
Вороненка не свідчать про існування
залізничної колії щодо смуги
відведення якої виник спір.

Таким чином, оскільки позивачем не
долучено до матеріалів справи
належного підтверджуючого документа
землекористування на спірну земельну
ділянку, суд приходить до висновку, що
позивач позбавлений права вимагати
захисту своїх порушених прав на землю
як належний землекористувач в порядку
ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України,
позаяк права позивача на землю не
оформлені та не зареєстровані у
встановленому законодавством порядку.
Такої позиції дотримується і Вищий
господарський суд України у своїй
практиці (постанова ВГСУ від 16.10.2014 року
по справі № 926/586/14, постанова ВГСУ від
02.10.2014 року по справі №
909/247/14постанова ВГСУ від 18.06.2014 року по
справі № 926/943/13, постанова ВГСУ від
16.07.2014 року по справі № 914/4649/13,
постанова ВГСУ від 22.04.2014 року по справі
№ 926/1079/13, постанова ВГСУ від 09.10.2013 року
по справі № 907/307/13, постанова
ВГСУ від 28.11.2013 року по справі № 907/601/13,
постанова ВГСУ від 12.11.2013 року по справі
№ 914/1047/13-г, постанова ВГСУ від 22.04.2014
року по справі № 926/1079/13).

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили в
порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.10.2014 року

Суддя
Пригара Л.І.