ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2014 р.
Справа № 917/1160/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Медуниця О.Є., суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Можейко Є.Ф. (довіреність №07
від 17.01.2014 року);

відповідача - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу
позивача (вх. №3250П/1-38) на рішення
господарського суду Полтавської
області від 01.09.2014 року

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Украгросервіс Т.О.В",
м.Сквира

до Селянського (фермерського)
господарства "Ярмо", с.Булахи

про стягнення 195327,97 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського
суду Полтавської області із позовом до
Селянського (фермерського)
господарства "Ярмо"(далі СФГ «Ярмо»), в
якому просив суд стягнути з
відповідача основний борг в сумі 80290
грн.,пеню за період з 02.10.2013 по 01.05.2014 на
суму 6245.02грн; штраф у розмірі 24087 грн. (30%
вартості договору за кожен факт
порушення терміну платежу) та 84705,95грн. -
проценти за користування чужими
грошовими коштами за період з 02.10.2013 р.
по 01.05.2014 р.

28.08.2014 року позивачем надано до суду
заяву, в якій він просив суд стягнути з
відповідача суму основного боргу у
розмірі 80290,00грн; штраф в розмірі
24087,00грн.( 30% вартості договору за кожен
факт порушення терміну
платежу);проценти за користування
чужими грошовими коштами за період з
02.10.2013р. по 15.06.2014р на суму 90727,70.

Судом розглянуто позовні вимоги
відповідно до заяви позивача від 28.08.2014
р.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 01.09.2014 р. по
справі №917/1160/14 (суддя Кльопов І.Г.)
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача заборгованість за
договором купівлі-продажу №21КНВК від
19.04.2013р. у розмірі 104377 грн., у т.ч. 80290 грн.
- сума основного боргу та 24087 грн. -
штраф. В іншій частині позову -
відмовлено.

Позивач не погодився з зазначеним
рішенням суду першої інстанції,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
вказане рішення скасувати в частині
відмови в стягненні процентів за
користування чужими грошовими коштами
в сумі 90727,70 грн. та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити також і в
цій частині.

В судове засідання 29.10.2014 року
відповідач не з'явився, про причини
неявки не повідомив, хоча належним
чином повідомлений судом про час та
місце судового засідання, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Враховуючи, що відповідач належним
чином повідомлений про час та місце
судового засідання, колегія суддів
вважає можливим розглядати справу за
його відсутності за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача, перевіривши правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

19.04.2013 року між ТОВ «Укагросервіс Т.О.В»
та СФГ «Ярмо» укладено договір
купівлі-продажу №21КНВК, відповідно до
п.1.1 якого, продавець (позивач)
зобов'язується поставити і передати
покупцю в строки, передбачені цим
договором, насіння
сільськогосподарських культур в
асортименті, кількості та за цінами
згідно відповідних додатків
(специфікацій) до цього договору, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього грошову суму в
розмірі та порядку, визначених у цьому
договорі (а.с.9).

Згідно п.3.1 поставка товару
відбувається в терміни, зазначені в
додатках до цього договору за умови
виконання п.2.5 договору, а також за
умови відсутності у покупця
простроченої заборгованості перед
покупцем.

Підставою для передачі товару покупцю
в пункті поставки є довіреність від
покупця, яка підписується
уповноваженою особою покупця,
скріплена печаткою покупця і містить у
собі обов'язкову інформацію про
асортимент та кількість товару (п.3.6
договору).

Відповідно до п.2.9 договору вартість
товару виплачується покупцем згідно
графіку - до 01 жовтня 2013 року - сто
відсотків вартості партії товару,
отриманої покупцем. Повний розрахунок
за товар здійснюється до 01 жовтня 2013 р.

На виконання умов договору, позивач
поставив відповідачу товар - насіння
соняшнику Мас 83Р на суму 80290 грн., що
підтверджується видатковою накладною
№514 від 23.04.2013 р. та довіреністю №237 на
отримання від ТОВ «Украгросервіс
Т.О.В.» цінностей за рахунком-фактурою
№634 від 19.04.2013 року (а.с.14,15).

Як зазначає позивач, відповідач
грошові кошти за поставлений товар не
сплатив, що стало підставою для
звернення позивача до суду з позовом
про стягнення з відповідача (з
урахуванням заяви від 12.07.2014 року)
основного боргу в сумі 80290 грн., штрафу у
розмірі 24087 грн. та 90727,70 грн. процентів
за користування чужими грошовими
коштами.

Відповідач відзив на позовну заяву та
на апеляційну скаргу до суду не
подавав.

Колегія суддів враховує наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (частина 1 статті 612 ЦК
України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Сума боргу підтверджується наданими
позивачем матеріалами (договором
купівлі-продажу №21КНВК від 19.04.2013
року,видатковою накладною №514 від
23.04.2014 року, довіреністю №237).

Відповідач не представив суду доказів
погашення боргу, доводи позивача не
спростував.

Враховуючи непогашення відповідачем
суми боргу, вказаної позивачем, колегія
суддів погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
щодо наявності підстав для задоволення
позову в частині стягнення основного
боргу в сумі 80290 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до пункту 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно п.2 ст.549 Цивільного кодексу
України, штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 року,
застосування штрафу до грошового
зобов'язання законом не передбачено,
що, втім, не виключає можливості його
встановлення в укладеному сторонами
договорі, притому і як самостійний
захід відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею.

Пунктом 6.2.3 укладеного сторонами
договору сторони узгодили, що ..якщо
прострочення виконання грошового
зобов'язання покупцем складає понад 30
календарних днів покупець додатково
сплачує постачальнику штраф у розмірі
30% від вартості Договору за кожен факт
порушення терміну платежу.

Оскільки відповідач прострочив оплату
товару понад 30 днів, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність підстав для
стягнення з відповідача 24087 грн. штрафу.

Відповідно до п.3 ст.549 Цивільного
кодексу України, пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 6.2.3 укладеного сторонами
договору сторони узгодили, що за
прострочення строків виконання
грошового зобов'язання покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
0,05%, але не більше подвійної облікової
ставки НБУ від простроченої суми
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення.

Таким чином, стягнення пені у разі
неналежного виконання взятих на себе
зобов'язань покупця передбачено
умовами укладеного сторонами договору,
відповідає Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
узгоджується з приписами чинного
законодавства, зазначеного вище.

Позивач при зверненні з позовом до
господарського суду Полтавської
області просив суд стягнути з
відповідача, зокрема, пеню в розмірі
6245,02 грн. за період з 02.10.2013 року та 84705,95
грн. процентів за користування чужими
грошовими коштами за період з 02.10.2013
року по 01.05.2014 року.

Згодом, 28.08.2014 року позивач надав суду
першої інстанції заяву, в якій просив
суд стягнути з відповідача, крім суми
основного боргу та штрафу, 90727,70 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Рішенням господарського суду
Полтавської області в частині
стягнення з відповідача 90727,70 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами відмовлено.

Аналізуючи положення договору
купівлі-продажу №21КНВК від 19.04.2013 року,
колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 6.2.5 договору передбачено, що
згідно ч.3 ст.692, 694, 536 ЦК України, сторони
домовились, що у разі прострочення
сплати будь-якого платежу покупець
сплачує постачальнику проценти за
користування чужими грошовими коштами
від простроченої суми за весь час
прострочення, сума яких розраховується
таким чином: СП = (СПП х 0,5 х Д) : 100, де СП -
сума процентів, що підлягає сплаті
покупцем постачальнику, СПП - сума
простроченого платежу, Д - кількість
календарних днів прострочення платежу.

Отже, вказаний пункт договору вдруге
(після пункту 6.2.3. договору) передбачає
грошову відповідальність за
прострочення платежу, де розмір суми
стягнення обраховується в процентах та
залежить від кількості днів
прострочення платежу.

Таким чином, передбачені п. 6.2.5 договору
проценти за користування чужими
грошовими коштами за своєю природою
підпадають під визначення неустойки, а
саме пені, яка вже передбачена пунктом
6.2.3 укладеного договору.

Оскільки умовами договору передбачено
стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання покупцем, а
нарахована на підставі договору сума
процентів за користування чужими
грошовими коштами за кожен день
прострочення невиконаного
зобов'язання за своєю правовою
природою також є пенею, то таке
подвійне стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання покупцем не
узгоджується з приписом статті 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення (аналогічна
правова думка міститься в
інформаційному листі Вищого
господарського суду України №01-06/646/2014
від 20.05.2014 року).

Разом із тим слід звернути увагу на те,
що позивач заявою від 28.08.2014 відмовився
від стягнення пені на підставі пункту
6.2.3. договору і просив стягнути
проценти за користування коштами (а
фактично пеню) за пунктом 6.2.5. договору.

Вказаний пункт договору містить
посилання на статтю 536 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Колегія суддів звертає увагу, що
проценти за користування чужими
грошовими коштами, передбачені ст.536 ЦК
України, за своєю правовою природою
розглядаються як борг, а не
відповідальність. Та обставина, що
проценти за цією статтею є боргом,
виражається, зокрема у відсутності
зв'язку між можливістю їх стягнення та
наявністю підстав юридичної
відповідальності, а також в
неприпустимості їх зменшення за
вимогою боржника.

Нарахування таких процентів можливе
лише у період правомірного
відтермінування в часі оплати
боржника, тоді як пеня обраховується
за період винної несплати -
прострочення платежу, що і передбачено
в спірному пункті договору від 19.04.2013 р.

Отже, пеню необхідно відрізняти від
процентів за користування чужими
коштами, що є платою саме за
користування ними, а не санкцією за
невиконання чи неналежне виконання
зобов'язання.

Крім того, пункт 6.2.5 договору містить
посилання на статтю 694 Цивільного
кодексу України, яка регулює продаж
товару в кредит та п. 3 ст. 692 ЦК України,
яка також передбачає певні умови, при
яких сплачуються проценти за
користування чужими грошовими коштами.

Враховуючи, що за умовами пункту 6.2.5.
передбачено застосування саме пені, а
не плати за користування чужими
коштами, посилання в цьому ж пункті на
статті 694; 692 ЦК України є
безпідставними.

Таким чином, передбачена в пункті 6.2.5
договору купівлі - продажу № 21 КНВК
плата за користування грошовими
коштами не відповідає вимогам ст.635 ЦК
України.

Судова колегія також звертає увагу на
наступну обставину.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» -
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня (ст.3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»).

Отже, вказаний вище закон регулює
правовідносини між платниками і
одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань та
встановлює певний розмір пені і
порядок її нарахування.

Пеня, що застосовується в договорі
повинна відповідати вимогам вказаного
закону щодо порядку її обрахування та
розміру (не більше подвійної облікової
ставки Національного банку України,
тоді як пунктом 6.2.5. договору купівлі -
продажу передбачено нарахування
процентів (пені) в розмірі 0,5%, що значно
перевищує передбачений зазначеним
вище законом розмір.

Отже, сторони передбачили в договорі
купівлі - продажу умови, що давали
можливість покупцю двічі стягувати
пеню за одне й те саме порушення в тому
числі в розмірі, що набагато
перевищував розмір, передбачений
Законом України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що зміст пункту
6.2.5 укладеного сторонами договору
купівлі-продажу суперечить ст.61
Конституції України, за змістом якої
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення
(про що вірно зазначив суд першої
інстанції в своєму рішення), а також
ст.635 Цивільного кодексу України, та ст.3
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Відповідно до пункту 1 ст. 83 ГПК України
- господарський суд, приймаючи рішення,
має право визнати недійсним повністю
чи у певній частині пов'язаний з
предметом спору договір, який
суперечить законодавству.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного
кодексу України.

Якщо, вирішуючи господарський спір, суд
встановить, що зміст договору,
пов'язаного з предметом спору,
суперечить законодавству, чинному на
момент укладення договору, він,
керуючись пунктом 1 частини першої
статті 83 ГПК, вправі за власною
ініціативою визнати цей договір
недійсним повністю або у певній
частині... Реалізація господарським
судом цього права здійснюється
незалежно від наявності відповідного
клопотання сторони (п.2.3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання визнання правочинів
недійсними").

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
правових підстав для визнання пункту
6.2.5 договору купівлі-продажу №21КНВК
від 19.04.2013 року недійсним.

В апеляційній скарзі позивач зазначає,
що позовні вимоги містять тільки
вимоги про стягнення процентів за
користування чужими грошовими коштами
і не містять вимог про стягнення пені,
тому посилання суду першої інстанції
на подвійне застосування пені є
безпідставними.

Однак, такі доводи позивача є
безпідставними з огляду на наступне.

Позивач звернувся до господарського
суду Полтавської області із позовом до
СГ "Ярмо", в якому просив суд стягнути з
відповідача основний борг в сумі 80290
грн., штраф у розмірі 24087 грн. (30%
вартості договору за кожен факт
прострочення платежу), пені в розмірі
6245,02 грн. та 84705,95 грн. - процентів за
користування чужими грошовими коштами
за період з 02.10.2013 р. по 15.06.2014 р.

28.08.2014 року позивач надав суду першої
інстанції заяву, в якій просив суд
стягнути з відповідача суму основного
боргу в розмірі 80290 грн., штраф в сумі 24087
грн. та 90727,70 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

На підставі аналізу пункту 6.2.5.
договору купівлі - продажу судом першої
інстанції було зроблено висновок, що за
своєю правовою природою проценти, які
намагається стягнути позивач, є пенею
за прострочення платежу, стягнення
якої вже передбачено у попередній
нормі договору - пункті 6.2.3.

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що порядок
нарахування процентів,закріплений в
пункті 6.2.5. не відповідає поняттю
проценти, як плата за користування
чужими грошовими коштами. Разом із тим ,
залишаючи вказаний пункт договору, суд
першої інстанції не дав аналіз та не
зазначив в рішенні яким нормам
цивільного права він суперечить .

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Полтавської
області від 01.09.2014 р. у справі № 917/1160/14
прийняте при неповному з'ясуванні всіх
обставин, що мають значення для справи,
в зв'язку з чим, рішення підлягає зміні.

Керуючись статтями 99, 101, п. 4 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 01.09.2014 року у
справі №917/1160/14 змінити, виклавши пункт
1 резолютивної частини рішення в
наступній редакції:

Пункт 6.2.5 договору купівлі-продажу
№21КНВК від 19.04.2013 року, укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Украагросервіс
Т.О.В.» та Селянським (фермерським)
господарством «Ярмо» визнати
недійсним.

Пункти 1, 2, 3 резолютивної частини
рішення господарського суду
Полтавської області від 01.09.2014 року по
справі №917/1160/14 вважати пунктами 2, 3, 4 -
відповідно та залишити в цій частині
рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її підписання і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 03.11.2014
року

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Терещенко О.І.