КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2014 р. Справа№ 910/377/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Коршун О.А. -
представник за дов. № 168/01 від 18.07.2014;

від ДВС: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада 1"

на ухвалу Господарського суду міста
Києва від 16.09.2014р.

за скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада 1"

на дії Відділу державної виконавчої
служби Дарницького районного
управління юстиції в місті Києві

у справі № 910/377/13 (суддя - Морозов С.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Київенерго"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада 1"

про стягнення 687411,64 грн.,

У судовому засіданні 06.11.2014 оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" (далі - ПАТ "Київенерго",
позивач, стягувач) звернулося до суду з
позовною заявою про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада 1" (далі - ТОВ
"Рада 1", відповідач, боржник)
заборгованості по оплаті вартості
поставленого товару на суму основного
боргу в розмірі 687 411,64 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 20.02.2013 (яке було залишено без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
09.07.2013) провадження в справі щодо
стягнення 81000,00 грн. було припинено та
позовні вимоги задоволено і стягнуто з
відповідача на користь позивача 590677,39
грн. основного боргу, 15734,25 грн. 3% річних
та 13748,23 грн. витрат по сплаті судового
збору.

25.04.2013 Господарським судом міста Києва
було видано наказ на примусове
виконання рішення.

10.07.2014 ТОВ "Рада 1" звернулося до
Господарського суду міста Києва зі
скаргою на дії Відділу державної
виконавчої служби Дарницького
районного управління юстиції в м.
Києві, у якій скаржник просив визнати
дії державного виконавця в частині
винесення постанови від 19.06.2014р. про
стягнення виконавчого збору та
ненадання відповіді на скаргу №01-0340
від 27.03.2014р. неправомірними.

Скарга обґрунтована тим, що в постанові
про відкриття виконавчого провадження
державним виконавцем зазначено назву
боржника як "ТОВ "Рада-1", в той час як
назвою відповідача є "ТОВ "Рада 1".
Зазначене порушення державного
виконавця було оскаржене шляхом
подання скарги №01-0340 від 27.03.2014р., однак
зазначена скарга залишена без
реагування зі сторони начальника
Відділу державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції в м. Києві. Також, відповідач
зазначає, що при винесенні постанови
про стягнення виконавчого збору
державним виконавцем порушено вимоги
ст. 25 та ст. 28 Закону України "Про
виконавче провадження", зокрема, в
частині строку винесення такої
постанови.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.09.2014р. скаргу ТОВ "Рада 1" на
дії ВДВС Дарницького районного
управління юстиції в м. Києві в справі
№910/377/13 задоволено частково. Визнано
дії (бездіяльність) ВДВС Дарницького
районного управління юстиції в м. Києві
щодо ненадання відповіді на скаргу
боржника за вих. №01-0340 від 27.03.2014
незаконними. В іншій частині в
задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалу Господарського суду
міста Києва від 16.09.2014, та задовольнити
скаргу повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.10.2014
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 23.10.2014.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.10.2014
продовжено строк розгляду апеляційної
скарги на п'ятнадцять днів, розгляд
справи було відкладено на 06.11.2014. Разом
з цим, судом апеляційної інстанції було
запропоновано відповідачу в
установленому законом порядку надати
докази добровільного виконання
рішення Господарського суду міста
Києва від 20.02.2013 до моменту винесення
державним виконавцем оскаржуваної
постанови про стягнення виконавчого
збору. При цьому, судом було визнано
явку представника органу ВДВС
Дарницького районного управління
юстиції в м. Києві обов'язковою, а також
зобов'язано Відділ державної
виконавчої служби Дарницького
районного управління юстиції в м. Києві
надати у судове засідання матеріали
виконавчого провадження № 39080264
(оригінал для огляду та належним чином
засвідчену копія для долучення до
матеріалів справи).

Представник відповідача у судовому
засіданні 06.11.2014 підтримав апеляційну
скаргу, через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду подав клопотання,
в якому просив залучити до матеріалів
справи копії документів, які, на його
думку, є доказами часткового
добровільного виконання відповідачем
рішення у даній справі.

Представники позивача та органу ДВС у
судове засідання 06.11.2014 не з'явилися,
про час та місце судового засідання
були повідомлені належним чином,
надсиланням на відповідні адреси
вказаних учасників апеляційного
провадження копії ухвали від 23.10.2014
(поштові повідомлення про вручення
сторонам зазначеної ухвали
знаходяться в матеріалах справи).

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 (далі - Постанова Пленуму)
встановлює, що особи, які беруть участь
у справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції
зазначає, що вимоги ухвали від 23.10.2014
органом ДВС взагалі не були виконані
(зокрема, в частині обов'язкової явки
представника ВДВС Дарницького
районного управління юстиції в м.
Києві, а також необхідності подання
копій та оригіналів матеріалів
виконавчого провадження). При цьому,
жодних письмових пояснень щодо
поважності причин невиконання вимог
зазначеної ухвали органом ДВС також не
було подано (при тому, що відповідна
ухвала була отримана органом ДВС ще
30.10.2014), а зважаючи на закінчення
строків розгляду апеляційної скарги
(навіть з продовженням строку в порядку
ст. 69 ГПК України), відкладення розгляду
справи на іншу дату є неможливим.
Викладене є підставою для застосування
відповідальності за невиконання вимог
ухвали суду.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на
обмежений ч. 2 ст. 102 ГПК України строк
для перегляду ухвали місцевого
господарського суду, з огляду на те, що
розгляд апеляційної скарги
відкладався, строк розгляду скарги вже
продовжувався на п'ятнадцять днів, а
відтак сторонам було надано
максимально тривалий (передбачений
законодавством) термін, для визначення
правової позиції, підготовки та
надання відповідних доказів на
підтвердження своїх доводів, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про можливість здійснення
перевірки ухвали Господарського суду
міста Києва в апеляційному порядку за
відсутності представника позивача та
органу ДВС, які були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по
справі, розглянувши доводи апеляційної
скарги, заслухавши представника
скаржника, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Відповідно ст. 124 Конституції України
та ст. 115 Господарського процесуального
кодексу України рішення
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження" (далі - ЗУ
"Про виконавче провадження").

Виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).
(стаття 1 ЗУ "Про виконавче
провадження").

Згідно зі ст. 2 цього Закону примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці, визначені Законом України
"Про державну виконавчу службу" (далі -
державні виконавці).

Виконання рішення господарського суду
провадиться на підставі виданого ним
наказу, який є виконавчим документом
(стаття 116 Господарського
процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 17 ЗУ "Про виконавче
провадження" (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) а також п. 1.1. Інструкції
про проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України №74/5 від 15 грудня 1999р.,
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом,
зокрема, судових наказів.

Державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 11
ЗУ "Про виконавче провадження").

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 24.07.2013 державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції в м. Києві було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження (на підставі наказу №
910/377/13 від 25.04.2013). Разом з цим, у вказаній
постанові державним виконавцем
зазначено назву боржника, як "ТОВ
"Рада-1".

В свою чергу, матеріалами справи
(зокрема, витягом з ЄДР юридичних осіб
та фізичних осіб підприємців та
випискою з Державної реєстраційної
служби України) підтверджується, що
правильною назвою боржника є ТОВ "Рада
1".

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, у зв'язку з тим, що державний
виконавець при винесенні постанови про
відкриття виконавчого провадження від
24.07.2013 неправильно зазначив назву
відповідача (боржника), останній
звернувся до начальника Відділу
державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції в м. Києві зі скаргою на дії
державного виконавця. Однак зазначена
скарга була залишена без реагування.

Відповідно до ст. 82 ЗУ "Про виконавче
провадження" рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби можуть бути
оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Частиною 8 цієї ж статті визначено, що
скарга, подана у виконавчому
провадженні начальнику відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, розглядається у
десятиденний строк з дня її
надходження. За результатами розгляду
скарги начальник відділу виносить
постанову про її задоволення чи
відмову, яка в десятиденний строк може
бути оскаржена до вищестоящого органу
державної виконавчої служби або до
суду.

Однак, як підтверджується матеріалами
справи, постанови про задоволення чи
відмову в задоволенні скарги боржника
винесено не було та окрім того, не було
повідомлено про результати розгляду
скаржника.

Зазначене є порушенням прав сторони
виконавчого провадження (боржника) в
розумінні статті 12 Закону України "Про
виконавче провадження".

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що в даному випадку бездіяльність ВДВС
Дарницького районного управління
юстиції в м. Києві є порушенням прав
сторони виконавчого провадження
(боржника) в розумінні статті 12 ЗУ "Про
виконавче провадження",

Як в суді першої, так і в суді
апеляційної інстанції відповідач
зазначав, що при винесенні постанови
про стягнення виконавчого збору від
19.06.2014 державним виконавцем було
порушено вимоги ст. 28 ЗУ "Про виконавче
провадження", оскільки ця постанова
повинна була бути винесена не пізніше
01.08.2013.

Відмовляючи в задоволенні скарги в цій
частині, місцевий господарський суд
дійшов правомірного висновку про
наявність порушень під час здійснення
виконавчого провадження з боку органу
ДВС, зокрема, щодо строку винесення
такої постанови, однак зазначив, що
винесення державним виконавцем
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору взагалі є
обґрунтованим, оскільки в матеріалах
справі відсутні докази добровільного
виконання рішення суду відповідачем.

В цій частині суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції, в розумінні ст. 33
ГПК України, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується відповідачем,
постановою про відкриття виконавчого
провадження від 24.07.2013, а саме п. 2 цієї
постанови, було надано боржнику сім
днів для самостійного виконання
рішення суду та сплати заборгованості
в розмірі 417159,87 грн.

В подальшому, державним виконавцем
було винесено постанову про стягнення
з боржника виконавчого збору, але датою
винесення цієї постанови є 19.06.2014.

Тобто, державним виконавцем винесено
постанову про стягнення з боржника
виконавчого збору від 19.06.2014 вже після
спливу семиденного терміну, наданого
боржнику для добровільного виконання
рішення суду.

В силу ч. 1 ст. 25 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження. У постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом (частина 2 наведеної норми).

Частиною 1 ст. 27 Закону України "Про
виконавче провадження" закріплено, що у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Частиною 1 ст. 28 названого Закону
визначено, що у разі невиконання
боржником рішення майнового характеру
у строк, встановлений частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
його виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню. У
зазначеному розмірі виконавчий збір
стягується з боржника, у тому числі, й у
разі самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання.

З аналізу наведених норм слідує, що
самостійне невиконання божником
рішення суду тягне за собою його
примусове виконання, яке своїм
початком має день, наступний за
останнім днем строку, відведеного для
самостійного виконання рішення, та є
підставою для стягненням з боржника
виконавчого збору. При цьому
самостійне виконання боржником
рішення суду (повністю чи частково) уже
після настання початкової дати його
примусового виконання не звільняє
боржника від сплати виконавчого збору
у розмірі, обчисленому у відсотках від
суми, що підлягає стягненню за
виконавчим документом (аналогічна
правова позиція викладена у постанові
Вищого господарського суду України від
22.10.2013 у справі № 5011-76/10413-2012).

Суд апеляційної інстанції також
погоджується з висновком місцевого
господарського суду в частині того, що
матеріали справи не містять належних в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України
доказів добровільного виконання
рішення у даній справі.

Разом з цим, як було вищезазначено, під
час розгляду справи в суді апеляційної
інстанції відповідач подав клопотання,
в якому просив долучити до матеріалів
справи документи, які, на його думку
підтверджують часткове виконання
рішення місцевого господарського суду
у даній справі в добровільному порядку.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 36 ГПК України письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього.

Відповідно до вимог п. 5.27 Національного
стандарту України, затвердженого
Державним комітетом з питань
технічного регулювання та споживчої
політики від 07.04.2003р. №55, "ДСТУ 4163-2003"
"Державна уніфікована система
документації. Уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів", якими визначено, що
відмітку про засвідчення копії
документа складають зі слів "Згідно з
оригіналом", назви посади, особистого
підпису особи, яка засвідчує копію, її
ініціалів та прізвища, дати
засвідчення копії.

В свою чергу, в якості доказу
часткового виконання рішення суд
першої інстанції в добровільному
порядку відповідач подав фотокопію
заяви позивача про часткову оплату
заборгованості за виконавчим
документом, а також заяви про
накладення арешту та виставлених
платіжних вимог про списання грошових
коштів на рахунки боржника, які
адресовані ВДВС Дарницького РУЮ у м.
Києві. Зі змісту вказаних документів
неможливо дійти безпосереднього
висновку про факт виконання
відповідачем у добровільному порядку
рішення місцевого господарського суду
до моменту винесення постанови про
стягнення виконавчого збору, оскільки
копії є низької якості, з них не
вбачається коли саме вказані заяви
були направлені та отримані ДВС. Копії
засвідчені представником відповідача,
при тому, що будь-яких повноважень на це
позивачем представнику відповідача
надано не було. При цьому, будь яких
безпосередніх доказів погашення
заборгованості (платіжні доручення,
квитанції, виписки, з яких вбачається
часткове погашення заборгованості)
відповідачем надано не було. Крім того,
відповідач жодним чином не обґрунтував
неможливість подання вказаних доказів
під час розгляду справи в суді першої
інстанції, що є необхідною умовою в
розумінні ст. 101 ГПК України. Окремо
слід зазначити, що боржником у вказаних
заявах визначено ТОВ «Рада-1», тоді як
однією з підстав скарги відповідача є
той факт, що правильною назвою
відповідача є ТОВ «Рада 1». До того ж,
скаржник і в суді апеляційної
інстанції не надав обґрунтованих
пояснень неможливості подачі ним
відповідних доказів з поважних причин,
або причин, що не залежать від сторони.

З огляду на наведене, документи, які
були подані відповідачем в якості
доказів часткового виконання рішення
суду першої інстанції у даній справі не
є належними доказами в розумінні ст.ст.
33, 34, 36, 43 ГПК України, а тому не є
підставою для задоволення скарги
боржника в розумінні норм
процесуального права. При цьому,
відкладення розгляду справи та
витребування доказів від інших
учасників апеляційного провадження
неможливе з огляду на закінчення
строків для розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду (в тому числі з
застосуванням процесуального
продовження строку).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про те, що
винесення постанови про стягнення
виконавчого збору (навіть з порушенням
строків, встановлених ст. 28 ЗУ «Про
виконавче провадження»), є правомірним,
оскільки належних та допустимих
доказів того, що боржник здійснив
добровільне виконання рішення суду
першої інстанції в період з 24.07.2013 по
19.06.2014 матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду ухвали в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування ухвали суду першої
інстанції по даній справі в розумінні
ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-106
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Рада 1" на
ухвалу Господарського суду міста Києва
від 16.09.2014 у справі № 910/377/13 залишити без
задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 у справі № 910/377/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/377/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 10.11.2014р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім