ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року Справа № 923/611/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів :

головуючого Овечкіна
В.Е.,суддівЧернова Є.В., Цвігун В.Л.,за
участю представників:позивача
-Малявкін А.Б.,відповідача третьої
особи-не з'явились, -не
з'явились,розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
ТОВ "Інвестиційно-лізингова компанія
"Рента"на постановуОдеського
апеляційного господарського суду від
26.08.2014у справі№923/611/14 за позовомТОВ
"Інвестиційно-лізингова компанія
"Рента"до (третя особаВДВС
Суворовського районного управління
юстиції у м.Херсоні - ПАТ "Марфін
Банк")про стягнення 391434,35 грн.встановив:

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 02.07.2014 (суддя
Немченко Л.М.), залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 26.08.2014 (судді:
Таран С.В., Величко Т.А., Ярош А.І.), у
позові відмовлено у зв'язку з
необґрунтованістю позовних вимог.

ТОВ "Інвестиційно-лізингова компанія
"Рента" у поданій касаційній скарзі
просить рішення та постанову
скасувати, прийняти нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, а саме
ст.ст.203,215,216,1212 ЦК України, ст.43 Закону
України "Про виконавче провадження"
ст.ст.24,43 ГПК України. Зокрема, скаржник
вважає, що третя особа отримала кошти в
сумі 390438,15 грн. в якості коштів
боржника-іпотекодавця (ОСОБА_5.),
одержаних внаслідок звернення
стягнення на заставлене майно в
процесі виконавчого провадження, а з
огляду на те, що двостороння реституція
не поширюється на ПАТ "Марфін Банк"
(далі - банк), який не був продавцем чи
покупцем предмета іпотеки, немає
жодних правових підстав для
пред'явлення позивачем до банку вимог
про повернення грошових коштів як
безпідставно набутих. Третя особа не є
в розумінні ст.1212 ЦК України особою,
зобов'язаною повернути кошти, так як не
набула їх за рахунок позивача. Крім
того, заявник вказує на те, що
апеляційна інстанція, встановивши
звернення з позовом до неналежного
відповідача, повинна була б залучити до
участі у справі належного, на її думку,
відповідача.

Колегія суддів, перевіривши фактичні
обставини справи на предмет
правильності застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
заслухавши пояснення присутнього у
засіданні представника позивача,
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржувана
постанова - залишенню без змін з
наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, на виконанні у відділі
державної виконавчої служби
Суворовського районного управління
юстиції у м. Херсоні ( далі - ВДВС
Суворовського РУЮ) перебувало
виконавче провадження, відкрите на
підставі виконавчого листа №2-3207 від
10.03.2011, виданого Дніпровським районним
судом м.Херсона про стягнення боргу у
сумі 1113062,99 грн. з ОСОБА_5 на користь ПАТ
"Марфін Банк".

В ході виконання зазначеного
виконавчого документа було проведено
прилюдні торги з реалізації нерухомого
майна, належного ОСОБА_5 на праві
власності.

Згідно протоколу №1-22122 від 26.12.2011
проведення прилюдних торгів по
реалізації нерухомого майна, яке
належить ОСОБА_5, затвердженого
директором Херсонської філії ТОВ
"Торговий дім Укрспецреалізація",
переможцем прилюдних торгів визнано
ТОВ "Інвестиційно-лізингова компанія
"Рента", ціна продажу лоту №3 (вбудовані
нежилі приміщення магазину
двоповерхового будинку за адресою:
м.Херсон, АДРЕСА_1, нежилі приміщення
магазину літ.А, площею 100,4кв.м.)
становить 478241,98 грн.

29.12.2011р. державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Суворовського районного управління
юстиції у м.Херсоні було складено акт
про реалізацію предмета іпотеки, який
затверджений начальником відповідного
органу державної виконавчої служби.

Платіжним дорученням №609 від 28.12.2011
позивачем було перераховано на рахунок
№4798 в ГУДКУ у Херсонській
області, МФО 852010, одержувач - ВДВС
Суворовського РУЮ кошти в розмірі 430417,78
грн.

В подальшому кошти, виручені від
реалізації майна, згідно платіжних
доручень №446 від 20.01.2012 на суму 603,72 грн.
та №172 від 10.01.2012 на суму 389834,43 грн. з
рахунку ВДВС Суворовського РУЮ були
перераховані стягувачу за виконавчим
провадженням про стягнення з ОСОБА_5
боргу - ПАт "Марфін Банк".

Рішенням Суворовського районного суду
м.Херсона від 27.08.2012 по справі №2120/286/12
за позовом ОСОБА_5 до відділу державної
виконавчої служби Суворовського
районного управління юстиції у
м.Херсоні, ТОВ "Торговий дім
Укрспецреалізація" (за участю третіх
осіб: ПАТ "Марфін Банк", ТОВ
"Інвестиційно-лізингова компанія
"Рента") про визнання прилюдних торгів
недійсними (далі - справа №2120/286/12)
позовні вимоги задоволені: визнано
недійсним протокол №2-22122 від 26.12.2011 по
реалізації нежилих приміщень магазину,
загальною площею 100,4кв.м., які
розташовані за адресою: м.Херсон,
АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_5 Зазначене
рішення набрало законної сили 27.11.2012р.

Зважаючи на факт визнання недійсним
протоколу №2-22122, складеного 26.12.2011р. за
результатами проведення прилюдних
торгів по реалізації нерухомого майна,
що належить ОСОБА_5, позивач вважає, що
відповідач в силу ст.1212 ЦК України має
повернути йому кошти, що були
перераховані на рахунок ВДВС
Суворовського РУЮ.

Результат прилюдних торгів є
правочином (договором купівлі-продажу),
відповідно до якого реалізується майно
та який оформлений у вигляді протоколу
про проведення прилюдних торгів.

Поряд з цим, слід зазначити, що умови та
порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню в
разі невиконання їх у добровільному
порядку на час вчинення виконавчих дій,
визначають Закон України "Про
виконавче провадження" та Інструкція
про проведення виконавчих дій,
затверджена наказом Міністерства
юстиції України від 15.12.1999р. №74/5 та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 15.12.1999р. за №865/4158.

Вказаним Законом визначено загальні
правові основи організації та
діяльності державної виконавчої
служби, її завдання та компетенцію, а
також визначено учасників виконавчого
провадження, закріплено їхні права та
обов'язки, у тому числі право
стягувачів і боржників та інших
учасників виконавчого провадження на
оскарження дій (бездіяльності)
державного виконавця та порядок цього
оскарження.

Аналіз положень Закону та Інструкції
свідчить про те, що вони не
встановлюють порядку та правил
проведення прилюдних торгів, а лише
закріплюють, як і ст.650 ЦК України, такий
спосіб реалізації майна як його продаж
на прилюдних торгах, і відсилають до
інших нормативно-правових актів
Кабінету Міністрів України та
Міністерства юстиції України, якими
повинен визначатися порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого майна (ст.62
Закону України "Про виконавче
провадження" та п.п.5.11,5.12 Інструкції
про проведення виконавчих дій).

Відповідно до положень вказаних
правових норм державний виконавець
здійснює лише підготовчі дії з метою
проведення прилюдних торгів, а самі
прилюдні торги з реалізації нерухомого
майна організовують і проводять
спеціалізовані організації, з якими
державною виконавчою службою
укладається відповідний договір (п.5.11
Інструкції про проведення виконавчих
дій).

Отже, аукціон з продажу арештованого
майна за своєю правовою природою є
багатостороннім правочином, оскільки в
ньому мають місце всі елементи,
притаманні правочину, та є укладеним з
моменту видачі органом державної
виконавчої служби акту про проведений
аукціон.

Враховуючи те, що відчуження майна з
прилюдних торгів належить до угод
купівлі-продажу, така угода може
визнаватись недійсною в судовому
порядку з підстав недодержання в
момент її вчинення вимог, які
встановлені ч.ч.1-3,6 ст.203 ЦК України.

Згідно з приписами ст.1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про: 1)
повернення виконаного за недійсним
правочином; 2) витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

В межах здійснюваного виконавчого
провадження орган виконавчої служби не
набув та не зберіг жодного майна за
рахунок позивача; перерахування коштів
стягувачам здійснюється виконавчим
органом за відсутності будь-яких ознак
відплатності чи набуття матеріальної
вигоди.

За таких обставин, апеляційний суд
погодився з висновком місцевого
господарського суду про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Аналогічну правову позицію викладено в
постанові Вищого господарського суду
України від 25.05.2010 у справі №2/65.
Постанова Вищого господарського суду
України від 19.10.2010 у справі №28/23, на яку
посилається скаржник в апеляційній
скарзі, також підтверджує той висновок,
що відповідачем по справам такої
категорії має бути особа, що набула
спірних коштів за рахунок позивача,
оскільки кошти перераховувались
органу державної виконавчої служби як
кошти боржника.

Колегія погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
таке.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Як роз'яснено в п.3.13 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", за змістом положень Закону
України "Про виконавче провадження" та
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої Міністерством
юстиції України від 15.12.99 № 74/5,
державний виконавець здійснює
підготовчі дії з метою проведення
прилюдних торгів, а самі прилюдні торги
з реалізації майна проводяться
спеціалізованими організаціями, з
якими Державною виконавчою службою
укладається відповідний договір (пункт
5.11 названої Інструкції). З урахуванням
правової процедури реалізації майна на
прилюдних торгах, яка полягає в продажу
майна, тобто в забезпеченні переходу
права власності на майно боржника, на
яке звернуто стягнення, до покупця -
учасника прилюдних торгів, та
особливостей, передбачених
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, у тому числі
складання за результатами їх
проведення акта про проведення
прилюдних торгів, слід мати на увазі, що
складання такого акта є оформленням
договірних відносин купівлі-продажу
майна на прилюдних торгах, а відтак є
правочином, який може визнаватися
недійсним у судовому порядку.
Предметом спору може бути як протокол
відповідних торгів із зазначенням
сторін та істотних умов, так і договір
купівлі-продажу, якщо він укладався.

Оформлене рішенням Суворовського
районного суду м.Херсона від 27.08.2012 по
справі №2120/286/12 визнання недійсним
протоколу №2-22122, складеного 26.12.2011р. за
результатами проведення прилюдних
торгів по реалізації нерухомого майна
(предмета іпотеки), переконливо
свідчить про те, що з моменту набрання
цим рішенням законної сили (з 27.11.2012р.)
відпала правова підстава знаходження
спірної суми коштів у третьої особи
(ПАТ "Марфін Банк") як стягувача у
процедурі звернення стягнення на
заставлене майно в ході виконавчого
провадження.

Колегія погоджується з твердженням
скаржника про те, що третя особа
отримала спірні кошти в якості коштів
боржника-іпотекодавця (ОСОБА_5.),
одержаних банком внаслідок звернення
стягнення на заставлене майно в
процесі виконавчого провадження.

Однак, у такому разі заявник не
позбавлений можливості захистити свої
права в порядку цивільного
судочинства, звернувшись з відповідним
позовом до фізичної особи-боржника.

Разом з тим, як встановлено судами та не
заперечується скаржником, на даний час
безпосереднім кінцевим одержувачем та
набувачем спірної суми коштів є ПАТ
"Марфін Банк".

Колегія не може прийняти до уваги
недоречні посилання позивача на те, що
третя особа не є в розумінні ст.1212 ЦК
України особою, зобов'язаною повернути
кошти, як така, що не набула їх за
рахунок позивача, оскільки не боржник
(іпотекодавець), а саме позивач, як
переможець торгів, є платником цих
коштів на користь банку
(іпотекодержателя).

Водночас, не заслуговують на увагу
передчасні доводи заявника щодо
непоширення двосторонньої реституції
на ПАТ "Марфін Банк" (стягувача), який не
був продавцем чи покупцем предмета
іпотеки, та нібито обумовленої цим
відсутності правових підстав для
пред'явлення позивачем до банку вимог
про повернення грошових коштів як
безпідставно набутих, оскільки, як
правильно зазначив апеляційний суд,
продаж майна з аукціону (прилюдних
торгів) є специфічним багатостороннім
правочином, однією із сторін якого
виступає в тому числі банк як стягувач,
іпотекодержатель та набувач коштів від
продажу предмета іпотеки.

Відтак, касаційна інстанція визнає
безпідставним намагання позивача на
необхідність покладання обов'язку по
поверненню спірної суми коштів саме на
ВДВС Суворовського районного
управління юстиції у м.Херсоні, який
був лише проміжним отримувачем цих
коштів, оскільки здійснив їх подальше
перерахування стягувачу (банку) на
виконання вимог Закону України "Про
виконавче провадження", а тому
відповідач не міг бути та не є їх
реальним набувачем на свою користь.

Адже, в межах здійснюваного
виконавчого провадження орган
державної виконавчої служби не набув
та не зберіг жодного майна за рахунок
позивача, а перерахування коштів
стягувачу здійснено цим органом за
відсутності жодних ознак відплатності
чи набуття матеріальної вигоди.

Колегія також враховує те, що з
матеріалів справи вбачається вжиття
відповідачем всіх залежних від нього
заходів для повернення позивачу
належних йому коштів, зокрема, шляхом
неодноразового направлення третій
особі листів з вимогою повернути кошти
переможцю торгів (а.с.36,37).

Крім того, згідно зі ст.24 ГПК України
господарський суд за наявністю
достатніх підстав має право до
прийняття рішення залучити за
клопотанням сторони або за своєю
ініціативою до участі у справі іншого
відповідача. Господарський суд,
встановивши до прийняття рішення, що
позов подано не до тієї особи, яка
повинна відповідати за позовом, може за
згодою позивача, не припиняючи
провадження у справі, допустити заміну
первісного відповідача належним
відповідачем. Про залучення іншого
відповідача чи заміну неналежного
відповідача виноситься ухвала, і
розгляд справи починається заново.

Як роз'яснено в п.1.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 26.12.2011
№18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", господарський суд за
клопотанням сторони або за своєю
ініціативою має право до прийняття
рішення залучити до участі у справі
іншого відповідача, якщо у спірних
правовідносинах він виступає або може
виступати як зобов'язана сторона.
Заміна первісного відповідача
належним відповідачем допускається
лише за згодою позивача, яка має бути
викладена в його письмовій заяві чи
зафіксована в протоколі судового
засідання. Якщо ж такої згоди не надано,
то господарський суд у залежності від
конкретних обставин справи вчиняє одну
з таких дій: 1) розглядає справу в межах
заявлених позовних вимог і відмовляє в
позові, оскільки відповідач не є
належним; 2) залучає до участі у справі з
власної ініціативи іншого відповідача
згідно з частиною першою статті 24 ГПК
України.

В свою чергу, в абзаці 4 п.8 постанови
Пленуму Вищого господарського суду від
17.05.2011 №7 "Про деякі питання практики
застосування розділу ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України" роз'яснено, що норми ГПК щодо
вчинення господарським судом першої
інстанції певних процесуальних дій не
застосовуються судом апеляційної
інстанції у випадках, коли відповідною
нормою ГПК прямо передбачено, що
процесуальна дія вчиняється лише до
прийняття рішення судом першої
інстанції, крім передбаченого статтею
24 ГПК права залучати до участі у справі
іншого відповідача, здійснити за
згодою позивача заміну первісного
відповідача належним відповідачем та
зазначеного у статті 27 ГПК права
залучити до участі у справі третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору.

Отже, заміна неналежного відповідача є
не обов'язком, а правом суду першої
інстанції, реалізація якого повністю
залежить від згоди позивача. Те ж саме
стосується і суду апеляційної
інстанції.

Як вбачається з описової частини
рішення від 02.07.2014 та визнається
заявником у касаційній скарзі, позивач
не погодився на запропоновану судом
першої інстанції заміну первісного
відповідача належним відповідачем, що
позбавило суд процесуальної
можливості здійснити таку заміну.

Таким чином, з огляду на те, що позивач
категорично заперечив проти заміни
неналежного відповідача, а залучення
іншого (другого) відповідача є правом,
але не обов'язком господарського суду,
останній задля дотримання принципів
рівності сторін та змагальності,
передбачених ст.ст.42,43 ГПК України, не
скориставшись правом на залучення до
участі у справі з власної ініціативи
іншого відповідача, цілком правомірно
розглянув справу в межах заявлених
позовних вимог і відмовив в позові з
мотивів його пред'явлення до
неналежного відповідача.

Наведеним спростовується помилкове
твердження скаржника про те, що
апеляційна інстанція, встановивши
звернення з позовом до неналежного
відповідача, повинна була б залучити до
участі у справі належного, на її думку,
відповідача.

Відтак, апеляційний суд дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову за рахунок органу державної
виконавчої служби.

Водночас, слід зазначити, що з метою
захисту своїх прав заявник на даний час
не позбавлений можливості звернутися з
відповідним позовом до дійсного
безпосереднього набувача спірної суми
коштів.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не
вбачає підстав для скасування
постанови.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115,1117-11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 26.08.2014 у справі
№923/611/14 залишити без змін, а касаційну
скаргу ТОВ "Інвестиційно-лізингова
компанія "Рента" - без задоволення.

Головуючий, суддяВ.Овечкін
Судді:Є.Чернов В.Цвігун