КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2014 р. Справа№ 910/11700/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників сторін:

від позивача: Дорфман І.О.;

від відповідача: Семак І.А.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Візерунок"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 19.08.2014р.

у справі №910/11700/14 (суддя
Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Паритет-

Тойс"

до Приватного
підприємства "Візерунок"

про стягнення 460 802,56
грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Тойс» (далі -
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом про
стягнення з Приватного підприємства
«Візерунок» (далі - відповідач)
заборгованості за договором поставки
№PS-02-255/3 від 24.11.2009р. у загальному
розмірі 460 802,56 грн., обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що заборгованість виникла
внаслідок неналежного виконання
відповідачем своїх договірних
зобов'язань в частині повернення
нереалізованого товару.

В процесі судового розгляду позивач
неодноразово уточняв свої вимоги та
згідно з останньою заявою від 15.08.2014р.
(том справи - 1, аркуші справи - 219-221) він
просив суд стягнути з відповідача 333
921,71 грн. заборгованості.

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на безпідставності та
необґрунтованості позовних вимог.
Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- відповідачем було реалізовано
частину поставленого позивачем товару
на суму 27 000,00 грн.;

- у відповідача залишилося
нереалізованого товару на 333 921,70 грн.;

- в договорі поставки №PS-02-255/3 від
24.11.2009р. чітко не встановлено порядку та
місця повернення нереалізованого
товару, на думку відповідача, належним
місцем повернення є місце, куди
здійснювалася поставка товару;

- відповідачем було вчинено всі
необхідні дії для повернення
нереалізованого товару на вимогу
позивача;

- повернення відповідачем товару у
період з 04.03.2014р. по 11.06.2014р.
підтверджується відповідними
банківськими виписками;

- позивач, з невідомих відповідачу
причин, відмовився забрати весь
нереалізований товар;

- відповідач просив суд відмовити в
позові та зобов'язати позивача
відповідно до п.11.3 договору поставки
забрати у відповідача нереалізований
товар на суму 333 921,70 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 19.08.2014р. у справі №910/11700/14
позов було задоволено, присуджено до
стягнення з відповідача на користь
позивача 333 921,71 грн. заборгованості, 6
678,43 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 19.08.2014р. у справі №910/11700/14 та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, відповідач наголошував
на наступному:

- в договорі чітко не вказано порядок і
місце повернення нереалізованого
товару;

- судом не було прийнято до уваги
часткове повернення відповідачем
нереалізованого товару у період з
04.03.2014р. по 11.06.2014р.;

- позивач забрав лише частину
нереалізованого товару, відмовившись
від того, щоб забрати решту товару на
суму 333 921,70 грн. Вказаними діями позивач
порушує умови договору поставки щодо
обов'язку сторін здійснити повернення
нереалізованого товару. Тобто, саме
позивач порушує умови укладеного між
сторонами договору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 29.09.2014р.

18.09.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому він заперечував проти доводів
відповідача, наведених у скарзі,
посилаючись на їх необґрунтованість та
непідтвердженість належними доказами,
просив суд в задоволенні апеляційної
скарги відмовити.

29.09.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшла заява про долучення
документів до матеріалів справи та про
відкладення розгляду справи на іншу
дату з метою надання новому
представнику відповідача можливості
подати суду додаткові письмові
пояснення.

В судове засідання 29.09.2014р. з'явилися
представники сторін.

В судовому засіданні 29.09.2014р.
представник відповідача підтримав
клопотання про відкладення розгляду
справи на іншу дату та просив суд його
задовольнити.

Представник позивача залишив
вирішення клопотання відповідача на
розсуд суду.

Колегія суддів вирішила частково
задовольнити клопотання відповідача
та на підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголосити в судовому засіданні перерву
до 14.10.2014р.

09.10.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшли письмові пояснення по справі.

13.10.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли письмові пояснення по справі.

В судове засідання 13.10.2014р. з'явилися
представники сторін.

Представник відповідача надав колегії
суддів пояснення, в яких підтримав
апеляційну скаргу з урахуванням
додаткових письмових пояснень до неї,
просив суд скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду міста
Києва від 19.08.2014р. у справі №910/11700/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Представник позивача надав колегії
суддів пояснення, в яких заперечував
проти апеляційної скарги з підстав,
викладених у відзиві на апеляційну
скаргу та додаткових письмових
поясненнях до неї, просив суд залишити
скаргу без задоволення, а оскаржуване
судове рішення - без змін, як таке, що
було прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні 14.10.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 03.11.2014р.

31.10.2014р. та 03.11.2014р. через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від сторін
надійшли додаткові письмові пояснення
по справі.

В судовому засіданні 03.11.2014р.
представник відповідача підтримав
пояснення, надані в попередньому
судовому засіданні, просив суд
задовольнити апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 03.11.2014р.
представник позивача також підтримав
раніше надані пояснення, просив суд
залишити апеляційну скаргу без
задоволення.

В судовому засіданні 03.11.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

24.11.2009р. між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
покупцем, було укладено договір
поставки №PS-02-255/3 (далі - Договір), за
умовами якого (п.п.1.1, 1.2, 3.1) постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця товар партіями згідно
накладних у відповідності до замовлень
покупця, а покупець зобов'язується
приймати та проводити оплату за товар
на умовах даного Договору. Ціну
Договору складає сума цін усіх
накладних, відповідно до яких
здійснюється постачання товару та які
мають силу специфікацій. Асортимент та
кількість товару погоджуються
сторонами в замовленні і зазначаються
в накладних на відпуск товару (том
справи - 1, аркуші справи - 12-14).

Строки та порядок поставки товару
погоджені сторонами в розділі 4
Договору, згідно з п.п.4.7, 4.8 якого
перехід права власності на товар та
ризику випадкової загибелі чи
пошкодження відбувається в момент
підписання уповноваженими
представниками сторін накладної, що
засвідчує момент передачі товару
покупцю. Передача товару
постачальником і його приймання
покупцем по назві, асортименту,
кількості здійснюються на підставі
відповідної накладної і тільки у
відповідності із замовленням покупця.

Порядок розрахунків встановлений в
розділі 6 Договору, згідно з яким оплата
за товар здійснюється в міру його
реалізації покупцем кінцевим
споживачам на протязі 14 днів з моменту
надання покупцем постачальнику звіту
про реалізований товар, шляхом
безготівкового перерахунку на
банківський рахунок постачальника.
Оплата за отриманий товар здійснюється
покупцем за умови отримання від
постачальника належно оформлених у
встановленому чинним законодавством
порядку накладної, податкової
накладної, документа, що засвідчує
якість товару (якщо він необхідний для
даного товару). Днем здійснення
платежу, а отже днем виконання свого
платіжного зобов'язання покупцем,
вважається день, в який сума, що
підлягає оплаті, списується з
банківського рахунку покупця на
користь постачальника.

В п.11.1 Договору передбачено, що
останній набирає чинності з 24.11.2009р. і
діє до 31.12.2010р. В тому випадку, якщо
зобов'язання за Договором не будуть
виконані сторонами або однією із
сторін, то дія Договору продовжується
до повного виконання зобов'язань за
даним Договором.

01.09.2010р. між сторонами було укладено
додаткову угоду №1 до Договору (том
справи - 1, аркуш справи - 22), в якій
сторони доповнили розділ 5 Договору
пунктами 5.4-5.8.

11.10.2012р. між сторонами було укладено
додаткову угоду №2 до Договору, в якій
сторони дійшли згоди щодо викладення в
новій редакції п.п.1.2, 2.2, 3.2, 4.2-4.13, 5.2, 5.3,
6.1-6.4, 7.1, 7.2, 8.1, 9.1.2, 9.1.4, 9.1.5, 9.2.3, 10.1, 10.2.1-10.2.4,
10.3-10.8, 10.8.1, 10.8.2, 10.9, 11.1-11.3, 12.1, 12.3-12.9, 13.2,
14.1-14-5, 16.2, 16.6, 16.7 Договору. Окрім того, з
тексту Договору було виключено п.п.5.4-5-8,
10.2.5-10.2.7 (том справи - 1, аркуші справи -
35-51).

Зокрема, згідно з п.6.1 Договору в
редакції додаткової угоди №2 від
11.10.2012р. оплата за товар здійснюється в
міру його реалізації покупцем кінцевим
споживачам протягом 30 днів з моменту
надання покупцем постачальнику звіту
про реалізований товар, шляхом
безготівкового перерахунку на
банківський рахунок постачальника.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов Договору позивач
поставляв, а відповідач приймав товар.
Однак відповідач не розрахувався з
позивачем в порядку та строки,
обумовлені Договором, що призвело до
виникнення заборгованості.

Позивач неодноразово звертався до
відповідача із вимогою погашення
заборгованості за поставлений товар
(претензія вих.№502 від 30.07.2013р., вимога
вих.№930 від 02.12.2013р. - том справи - 1,
аркуші справи - 153-155, 158), але звернення
позивача були залишені без належного
реагування.

Позивач направив відповідачу
повідомлення вих.№80 від 28.01.2014р. про
розірвання Договору, в якому просив:
вважати вказаний лист повідомленням
про дострокове розірвання Договору з
27.02.2014р.; протягом 30 календарних днів
здійснити звірку взаєморозрахунків за
поставлений товар відповідно до акту
звірки станом на 28.01.2014р.; сплатити
загальну суму боргу за реалізований
товар станом на 15.09.2013р. у розмірі 39 216,10
грн.; повернути позивачу весь
нереалізований товар в порядку та
відповідно до вимог Договору і
цього повідомлення (том справи - 1,
аркуші справи - 159-160).

Окрім того, позивач направив
відповідачу претензію вих.№169 від
27.02.2014р. (том справи - 1, аркуші справи -
161-162), в якій вимагав сплатити загальну
суму боргу за товар у розмірі 665 714,33 грн.

Відповідач в листі вих.№31 від 27.02.2014р.
повідомив позивача про те, що він не має
заперечень щодо розірвання спірного
Договору та зобов'язується виконати
вимогу постачальника щодо повернення
нереалізованого товару і
розрахуватись за реалізований товар до
13.03.2014р. включно (том справи - 1, аркуш
справи - 163).

Оскільки відповідач лише частково
виконав свої зобов'язання з повернення
отриманого (нереалізованого) товару
позивачу та оплати вартості
реалізованого ним товару, позивач
звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача
заборгованості у загальній сумі 333 921,71
грн. (з урахуванням заяв про уточнення
позовних вимог).

Місцевий господарський суд позовні
вимоги задовольнив, визнавши їх
нормативно обґрунтованими та
документально підтвердженими.

Апеляційний суд не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що не відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що на виконання умов
Договору в період з 26.11.2012р. по 23.12.2013р.
позивач поставляв, а відповідач
приймав товар, про що сторонами було
складено та підписано видаткові
накладні (том справи - 1, аркуші справи -
153-152).

Як уже зазначалося вище, посилаючись на
систематичне невиконання відповідачем
своїх договірних зобов'язань в частині
оплати поставленого за Договором
товару, позивач направив відповідачу
повідомлення вих.№80 від 28.01.2014р. про
дострокове розірвання Договору, а саме
з 27.02.2014р.

Згідно з п.11.3 Договору (в редакції
додаткової угоди №2 від 11.10.2012р.)
сторони можуть розірвати цей Договір
достроково у будь-який момент,
повідомивши іншу сторону про свій
намір не пізніше ніж за 30 днів до
передбачуваного розірвання.
Повідомлення про розірвання має бути
надіслане рекомендованим листом з
повідомленням про отримання. У випадку
такого розірвання сторони
зобов'язуються протягом зазначених 30
днів здійснити звірку
взаєморозрахунків і розрахуватись за
поставлений та реалізований товар у
повному обсязі та здійснити повернення
нереалізованого товару на умовах,
передбачених даним договором.
Передбачений у даному пункті порядок
не вимагає від сторін укладення
двосторонньої угоди про дострокове
припинення Договору.

Зазначаючи про те, що відповідач лише
частково виконав свої договірні
зобов'язання по оплаті вартості
поставленого і реалізованого товару та
поверненню нереалізованого товару,
позивач просив суд стягнути з
відповідача заборгованість у сумі 333
921,71 грн. (з урахуванням заяв про
уточнення позовних вимог).

Місцевий господарський суд
задовольнив вказані вимоги, зазначивши
в своєму рішенні про відсутність
доказів оплати відповідачем на користь
позивача 333 921,71 грн. у встановлені
Договором строки. Також суд врахував
лист відповідача вих.№31 від 27.02.2014р., в
якому останній зобов'язався повернути
позивачу нереалізований товар та
розрахуватись за реалізований товар до
13.03.2014р. включно. При цьому, умова щодо
обов'язку позивача самостійно забрати
нереалізований товар, у т.ч. на спірну
суму, сторонами не визначена. Докази
звернення відповідача до позивача
після розірвання Договору із проханням
(вимогою) забрати нереалізований товар,
який знаходиться на зберіганні у
відповідача, відсутні.

З цього приводу колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування своїх вимог, окрім п.11.3
Договору, позивач посилався на п.п.6.1,
9.2.3, 12.4, 12.5 Договору, згідно з якими
оплата за товар здійснюється в міру
його реалізації покупцем кінцевим
споживачам протягом 30 днів з моменту
надання покупцем постачальнику звіту
про реалізований товар, шляхом
безготівкового перерахунку на
банківський рахунок постачальника.
Покупець зобов'язаний надавати
постачальнику звіт про реалізований
товар через кожні 30 календарних днів з
моменту першої поставки товару за
даним Договором. У випадку
прострочення покупцем оплати за
реалізований товар та/або надання
звіту про реалізований товар більше
ніж на 14 календарних днів, постачальник
має право вимагати повернення покупцем
нереалізованого товару, а покупець
зобов'язаний виконати таку вимогу
протягом 30 робочих днів з моменту її
отримання. При цьому якість товару, що
підлягає поверненню, має бути такою
самою, що і на момент його поставки
покупцеві, товар повинен бути
упакований відповідно до вимог
виробника і чинного законодавства
України. На товарі, тарі, тощо повинні
бути відсутні та будь-яким чином до них
не прикріплені ярлики, бірки, позначки,
цінники, штрих-коди, наклейки, технічні
пристрої для запобігання крадіжкам
тощо, яких не було на момент постачання
товару. Постачальник залишає за собою
право не приймати товар, який не
відповідає вимогам, встановленим у
цьому пункті і вимагати відшкодування
вартості такого товару. Покупець
повинен відшкодувати вартість
неякісного повернутого товару
протягом 5 банківських днів з моменту
отримання відповідної вимоги від
постачальника. У випадку неповернення
покупцем товару на вимогу
постачальника в строки та на умовах
відповідно до п.12.4 Договору, весь такий
товар вважається реалізованим, не
підлягає поверненню постачальнику та
повинен бути оплачений протягом 45
календарних днів з дати отримання
вимоги постачальника про повернення
нереалізованого товару, відповідно до
п.12.7 цього Договору.

В ст. 692 Цивільного кодексу України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Однак у відповідності до порядку
розрахунків, погодженого сторонами в
розділі 6 Договору, зокрема п.6.1
останнього, передумовою для здійснення
оплати поставленого позивачем товару є
його реалізація.

Тобто, сам факт поставки, за
погодженими сторонами в Договорі
умовами (з урахуванням додаткових угод
до нього), не породжує обов'язку з
перерахування вартості поставленого
товару. Зобов'язання по оплаті виникає
після реалізації (продажу) товару
відповідно до звітів, в яких
відображається реалізований товар, що
надаються позивачу. З наведеного
вбачається, що обов'язок з оплати
нереалізованого товару не настав.

Відносно посилання позивача на п.п.12.4,
12.5 Договору, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне. Як уже
зазначалося вище, позивач повідомив
відповідача про дострокове розірвання
спірного Договору з 27.02.2014р.

Згідно з ч.2 ст. 653 Цивільного кодексу
України у разі зміни або розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються.

Натомість, позивач застосовує до
спірних правовідносин положення п.п.12.4,
12.5 Договору та наголошує на
простроченні, яке виникло вже після
припинення дії Договору з ініціативи
саме позивача. З розірванням Договору
відпадає підстава для застосування
будь-яких договірних положень до нових
порушень (прострочень).

В розумінні ст. ст. 651, 653 Цивільного
кодексу України дія договору
припиняється на майбутнє і норми
такого договору не визначають жодних
правових наслідків дій (бездіяльності,
подій), які вчиняються чи настають
після його розірвання.

Таким чином, підстави для застосування
п.12.5 до прострочки, яка настала після
розірвання Договору, відсутні,
оскільки на момент її виникнення
названий пункт Договору вже не діяв.

Проте, колегія суддів вважає, що наразі
у відповідача існує обов'язок,
встановлений в п.11.3 Договору, з
повернення нереалізованого товару.

В своїх поясненнях позивач наголошував
на тому, що відповідач не повернув на
вимогу позивача нереалізований товар.
При цьому, позивач зазначав, що частина
товару не була ним прийнята, оскільки
він не відповідав вимогам,
встановленим в п.12.4 Договору. Однак при
цьому, позивачем не надано жодних
доказів (зокрема, актів
приймання-передачі, претензій (листів)
на підтвердження наявності недоліків у
товарі, який намагався повернути
відповідач, хоча згідно зі ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В укладеному між сторонами Договорі не
було визначено місце передачі
(повернення) товару.

У відповідності до ч.1, п.п.2, 3 ч.2 ст. 532
Цивільного кодексу України місце
виконання зобов'язання встановлюється
у договорі. Якщо місце виконання
зобов'язання не встановлено у договорі,
виконання за зобов'язанням
провадиться: про передання товару
(майна), що виникає на підставі договору
перевезення, - за місцем здавання
товару (майна) перевізникові; за
зобов'язанням про передання товару
(майна), що виникає на підставі інших
правочинів, - за місцем виготовлення
або зберігання товару (майна), якщо це
місце було відоме кредиторові на
момент виникнення зобов'язання.

Відповідачем надано суду листи вих.№35
від 07.03.2014р. (том справи - 2, аркуші справи
- 61-62), в яких відповідач звертався до
позивача з вимогою забрати
нереалізований товар. Надіслання
вказаних листів підтверджується
витягами з журналу реєстрації вихідної
кореспонденції відповідача (том справи
- 2, аркуші справи - 71-72, 79-80).

Окрім того, в матеріалах справи наявні
видаткова та товарно-транспортна
накладні від 05.03.2014р. на повернення
товару, подорожній лист вантажного
автомобіля, а також Акти від 05.03.2014р. та
від 08.05.2014р., складені співробітниками
відповідача, в яких зафіксовано факт
відмови позивача від прийняття
нереалізованого відповідачем товару
(том справи - 2, аркуші справи - 63-70).

Наведене свідчить про те, що відповідач
намагався повернути позивачу
нереалізований товар, але позивач
відмовився від його прийняття без
надання жодних пояснень (обґрунтувань)
з цього приводу.

В матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження того, що позивачем
вчинялися дії щодо повернення
нереалізованого відповідачем товару з
місця його зберігання.

Місцевим господарським судом не було
з'ясовано вищенаведені обставини та не
надано їм належної оцінки.

Колегією суддів враховано листи і
вимоги сторін, надані 31.10.2014р. та 03.11.2014р.
через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду, однак вказані
документи були оформлені вже на стадії
перегляду судового рішення у даній
справі в апеляційному порядку.

Посилання позивача на підроблення
відповідачем документів (листів та ін.
документів) не приймається судом до
уваги, оскільки позивачем не надано
жодних доказів звернення з цього
приводу до правоохоронних органів
та/або доказів, які б свідчили про факт
підроблення документації.

В ст. 613 Цивільного кодексу України
передбачено, що кредитор вважається
таким, що прострочив, якщо він
відмовився прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку.

В даному випадку має місце порушення
умов Договору (прострочення) саме з
боку позивача, тоді як відповідач
підтвердив належними доказами, що ним
вживалися заходи щодо належного
виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу
України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Підсумовуючи вищевикладені обставини
справи в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку про те, що позовні
вимоги є документально
непідтвердженими, а тому правові
підстави для задоволення позову
відсутні.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний
з процесуальною рівністю сторін і
забезпечує повноту фактичного й
доказового матеріалу, наявність якого
є важливою умовою з'ясування обставин
справи. Відповідно до вказаного
принципу, особи, зацікавлені в
результаті справи, вправі відстоювати
свою правоту у спорі шляхом подання
доказів; участі в дослідженні доказів,
наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань,
що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом
активності зацікавленої особи
(сторони). Особи, які беруть участь у
справі, вправі вільно розпоряджатися
своїми матеріальними і процесуальними
правами й активно впливати на процес з
метою захисту прав і охоронюваних
законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції належних та
допустимих доказів на підтвердження
викладеного у позові.

Натомість доводи апеляційної скарги
відповідача підтвердились під час
розгляду даної справи, що свідчить про
неповне з'ясування місцевим
господарським судом обставин, які
мають значення для справи, а також
невірне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є: 1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення Господарського
суду міста Києва від 19.08.2014р. у справі
№910/11700/14 - скасуванню з прийняттям
нового рішення про відмову у позові в
повному обсязі.

Оскільки в задоволенні позову
відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за звернення з
позовом до суду покладаються на
позивача.

З урахуванням заяв позивача про
зменшення розміру позовних вимог,
остаточна сума, заявлена позивачем до
стягнення на день прийняття місцевим
господарським судом рішення у даній
справі становила 333 921,71 грн.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі. За подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру підлягає сплаті
судовий збір у розмірі 2 відсотків ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

В п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий
збір» передбачено, що сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі зменшення розміру позовних
вимог або внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом.

Таким чином, враховуючи уточнену
позивачем суму позову, за звернення з
позовом до суду підлягав сплаті
судовий збір у сумі 6 678,44 грн. З наявного
в матеріалах справи платіжного
доручення №4509 від 11.06.2014р. (том справи -
1, аркуш справи - 187) вбачається, що
позивачем при зверненні з позовом до
Господарського суду міста Києва було
сплачено судовий збір у сумі 9 216,05 грн.
Тобто, сума зайво сплаченого судового
збору становить 2 537,61 грн. (9 216,05 - 6 678,44 = 2
537,61) і вказана сума підлягає поверненню
позивачу з Державного бюджету України.

З огляду на задоволення апеляційної
скарги відповідача, судові витрати за
її подання підлягають відшкодуванню
відповідачу за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Візерунок" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 19.08.2014р. у справі №910/11700/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким в позові відмовити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паритет-Тойс" на
користь Приватного підприємства
"Візерунок" 3 340,00 грн. (три тисячі триста
сорок гривень 00 копійок) судового збору
за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста
Києва видати наказ із зазначенням
необхідних реквізитів сторін.

5. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "Паритет-Тойс" (код
ЄДРПОУ) з Державного бюджету України 2
537,61 грн. (дві тисячі п'ятсот тридцять
сім гривень 61 копійку) судового збору,
надмірно сплаченого за подання позову
на підставі платіжного доручення №4509
від 11.06.2014р.

6. Матеріали справи №910/11700/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков