Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
тел. (0412) 48-16-20,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "04" листопада 2014 р.
Справа № 906/1152/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Давидюка В.К.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. від 05.08.14р.

від відповідача: не з'явився

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (с. Броницька Гута,
Новоград-Волинський район, Житомирська
область)

до Відкритого акціонерного товариства
"Гарантбуд" (с. Броницька Гута,
Новоград-Волинський район, Житомирська
область)

про стягнення 222575,73 грн.

Строк розгляду спору продовжено до
05.11.14р. за клопотанням сторони у
відповідності до ч.3 ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 30.10.14р.
оголошувалась перерва до 04.11.14р. на
підставі ст. 77 ГПК України.

Позивач звернувся до господарського
суду Житомирської області з позовом
про стягнення з відповідача на свою
користь 222575,73 грн. заборгованості за
відпущений товар, з яких 95483,40 грн. - сума
основного боргу, 105604,64 грн. - інфляційні,
7353,53 грн. - 3% річних та 14134,16 грн. - пеня.

Слід зазначити, що в резолютивній
частині позовної заяви позивачем було
допущено описку, а саме, відповідачем
зазначено Закрите акціонерне
товариства "Гаранбуд" замість
Відкритого акціонерного товариства
"Гарантбуд", що підтвердив в засіданні
суду представник позивача.

Крім того, з довідки про включення до
ЄДРПОУ та з виписки з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців (а.с.70-71),
наданих представником відповідача в
судовому засіданні 30.10.14р., також
вбачається, що позов подано до
Відкритого акціонерного товариства
"Гарантбуд" (11700, Житомирська область, м.
Новоград-Волинський, вул. Герцена, 10,
).

Таким чином, відповідачем у даній
справі є Відкрите акціонерне
товариство "Гарантбуд".

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі з підстав, викладених в
позовній заяві. Просив суд
задовольнити позов.

Представник відповідача в засіданні
суду 30.10.14р. надав відзив на позовну
заяву, в якому проти позову заперечує
та просить суд відмовити в задоволенні
позовних вимог. В судове засідання
04.11.14р. не з'явився, хоча про оголошення
перерви в засіданні суду був
повідомлений належним чином.

Справа розглядається за наявними в ній
матеріалами у відповідності до ст. 75
ГПК України.

Суд дослідив в судовому засіданні
документи, а саме: накладні, банківські
виписки, вимогу, розрахунки суми боргу,
акти звірки взаємних розрахунків,
довідки, відзив на позовну заяву,
свідоцтво про державну реєстрацію,
довідку і виписку з ЄДР та інші.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача (в засіданні
суду 30.10.14р.), господарський суд

ВСТАНОВИВ:

В обгрунтування заявлених вимог
позивач в позовній заяві зазначає, що в
період з 2008р. по кінець 2011р.
відповідачеві було відпущено
продукції (пиломатеріалу обробленого
та обрізного, дошки) на загальну суму 217
208,40 грн.

Відповідач свої зобов'язання щодо
оплати отриманого товару виконав
частково, сплативши позивачеві 121 725,00
грн.

26.07.14р. позивач направив відповідачеві
письмову вимогу з проханням сплатити
суму боргу (а.с.21), яку відповідач
залишив без відповіді та без
задоволення.

Тому, на підставі вищевикладених
обставин, позивач звернувся до
господарського суду з позовом про
стягнення з відповідача на свою
користь 95483,40 грн. (217208,40 грн. - 121725,00 грн.)
боргу за поставлений товар, а також
нарахованих на вказану суму
інфляційних, 3% річних та пеню.

Відповідно до ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку (ст.173 ГК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

З врахуванням вимог ч.1 ст.692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193
ГК України, згідно якої суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Господарський суд, дослідивши докази у
справі, перевіривши доводи та
заперечення сторін у справі,
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову, враховуючи
наступне.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Відповідно до ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є п е р в и н н і документи,
які фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Згідно п.2.1 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№88 від 24.05.95., господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
результатів.

Тобто, факт здійснення позивачем
господарської операції, а саме,
поставка товару відповідачу, повинна
підтверджуватися первинними
бухгалтерськими документами.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Накладна - первинний разовий документ
по обліку товарно-матеріальних
цінностей, який для надання їй
юридичної сили і доказовості повинен
мати обов'язкові вищезазначені
реквізити. Накладні застосовуються в
усіх підприємствах і є виправданими
документами на надходження або відпуск
матеріальних цінностей.

Первинні документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: - назву документа (форми); -
дату і місце складання; - назву
підприємства, від імені якого складено
документ; - зміст та обсяг
господарської операції, одиницю виміру
господарської операції; - посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(ч.2 ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні").

Згідно п.2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№88 від 24.05.95. первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

В підтвердження передачі товару
відповідачеві позивачем додано до
матеріалів справи копії накладних
(а.с.9-19).

Однак, вказані первинні документи не є
належними та допустимими доказами в
підтвердження поставки товару
відповідачеві.

Так, з вказаних накладних не
вбачається, що передача товару
відбувалась саме відповідачеві -
Відкритому акціонерному товариству
"Гарантбуд", оскільки в графі "кому
відпущено" не вказано ВАТ "Гарантбуд".

Так, у накладній № 52 від 22.09.2009р.
зазначено, що товар відпущено ТОВ
"Будівельна компанія "Ховга"; у
накладній № 59 від 21.10.2009р. також
зазначено що товар відпущено ТОВ
"Будівельна компанія "Ховга". у
накладній № 30/1 від 05.08.2011р. товар
відпущено підприємству Нов.-
Волинський Ган - буд. У накладних № 46
від 30.11.2009р.; № 49 від 07.12.2009р.; № 28 від
03.06.2011р.; № 25 від 16.05.2011р. № 30 від 09.06.2011р.
№ 34 від 16.09.2011р. зазначено, що товар
відпускається підприємству - Нов.
Волинський Гаранбут.

Крім того, на деяких накладних, які
знаходяться в матеріалах справи,
відсутній підпис уповноваженої особи,
яка отримала товар (а.с.13-16). Зокрема,
відсутні підписи у графі "прийняв
товар" у накладних № б/н від 1.10.2010р. ; №
56 від 23.09.2010р.; № б/н від 12.10.2010р.; № б/н
від 7.10.2010р.; № б/н від 2.11.10р. № б/н від
23.10.2010р. № б/н від 12.11.2010р.

З накладних б/н від 20.01.2009р.; №45 від
19.11.09р. та №56 від 08.10.09р. (а.с.10-11) дійсно
вбачається, що товар був переданий
відповідачеві - ВАТ "Гарантбуд" на
загальну суму 33 609,90грн.

Однак, в позовній заяві позивач
зазначає, що відповідач розрахувався з
позивачем на суму 121 725,00 грн.

Таким чином, позивачем не надано
належних доказів в підтвердження
передачі товару відповідачеві і, як
наслідок, існування у останнього
заборгованості перед позивачем.

Також слід зазначити, що відповідно до
п.2 вимог Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затверджених
наказом Міністерства фінансів України
№99 від 16.05.96., - сировина, матеріали,
паливо, запчастини, інвентар, худоба,
насіння, добрива, інструмент, товари,
основні засоби та інші
товарно-матеріальні цінності, а також
нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (надалі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безоплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Довіреність на одержання цінностей -
первинний документ, в якому фіксується
рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної фізичної
особи одержати для підприємства
визначений перелік та кількість
цінностей.

Слід зазначити, що відповідно до ст.51 ЦК
України, до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Отже, належних доказів, які б
підтверджували отримання відповідачем
товару на суму 217208,40 грн. та наявності
заборгованості у відповідача перед
позивачем немає, і, як наслідок,
відсутні підстави для нарахування на
вказану суму інфляційних, 3% річних.

Щодо вимог про стягнення пені суд
зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притримання,
завдатком.

Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтею 547 ЦК України передбачено, що
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Як встановлено судом, угоди про
забезпечення виконання зобов'язання
між позивачем та відповідачем не
укладалися.

За таких обставин вимоги позивача
про стягнення пені є безпідставними,
а тому не підлягають задоволенню.

Крім того, представник позивача
звертав увагу на наявний в матеріалах
справи акт звірки взаємних
розрахунків, підписаний відповідачем
(а.с.38). Проте, у відзиві на позовну заяву
мітиться посилання на відсутність
такого грошового зобов'язання перед
ФОП ОСОБА_2. З врахуванням позиції
Вищого господарського суду України
щодо неможливості використання акта
звірки як письмового визнання боргу, де
зазначено, що вiдповiдно до приписiв
чинного законодавства акт звiрки - є
документом, за яким пiдприємства
звiряють бухгалтерський облiк операцiй,
а наявнiсть чи вiдсутнiсть будь-яких
зобов'язань сторiн пiдтверджується
первинними документами (договором,
розрахунками, тощо). Вiдповiдно акт
звiрки не може використовуватись як
письмова форма визнання боргу. Первиннi
документи повиннi мiстити дату
здiйснення господарської операцiї, суму
платежу або суму на яку проведено залiк,
iншi реквiзити. Саме такi первиннi
документи, а не складенi на їх пiдставi
акти звiрки взаємних розрахункiв,
виступають належними доказами у
пiдтвердження проведення тiєї чи iншої
господарської операцiї, здiйснення тих
чи iнших дiй, виконання цивiльних прав та
обов'язкiв (Постанова ВГСУ від 14.04.2014 р.
у справі №908/3727/13). З огляду на
зазначене, суд не приймає доводи
позивача щодо підписаного сторонами
акта звірки взаємних розрахунків.

Згідно з ст.33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
доводів та заперечень.

Позивач не довів тих обставин, на які
посилався у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору у
відповідності до ст. 49 ГПК України
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Давидюк В.К.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам (рек. з пов)