ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2014 р.
Справа № 918/1274/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом Рівненського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(далі - Відділення) до приватного
акціонерного товариства агрофірми
"Зоря ім. Плютинського" (далі -
Товариство) про стягнення 12 195
грн. 00 коп.,

за участі представників:

позивача: не з'явився,

відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2014 року Відділення
звернулося до господарського суду
Рівненської області з вказаним
позовом, посилаючись на те, що рішенням
адміністративної колегії позивача від
27 вересня 2013 року № 74 на Товариство
було накладено штраф у розмірі 17 000 грн.
00 коп. У зв'язку з несплатою
відповідачем суми штрафу в
добровільному порядку рішенням
господарського суду Рівненської
області від 31 липня 2014 року у справі №
918/987/14 з останнього (з урахуванням заяви
позивача про зменшення розміру
позовних вимог) було стягнуто 13 000 грн. 00
коп. штрафу. Оскільки вказане рішення
місцевого господарського суду не було
виконано Товариством у добровільному
порядку, позивач, посилаючись на
частину 5 статті 56 Закону України "Про
захист економічної конкуренції" (далі -
Закон), просив суд стягнути з
відповідача 12 195 грн. 00 коп. пені,
нарахованої у період з 2 червня 2014 року
по 24 червня 2014 на суму 15 000 грн. 00 коп. та
у період з 25 червня 2014 року по 30 липня 2014
року на суму 13 000 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 4 вересня 2014
року порушено провадження у справі №
918/1274/14, розгляд якої було призначено на
7 жовтня 2014 року. Вказаною ухвалою у
сторін було витребувано ряд
документів, необхідних для повного та
всебічного розгляду даної справи.
Зокрема, позивача було зобов'язано
надати для огляду в судовому засіданні
оригінали документів, на підставі яких
діє позивач, а також їх належним чином
засвідчені копії для долучення до
матеріалів справи, витяг з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців; всі
оригінали доданих до позовної заяви
копій документів або письмові
пояснення із зазначенням поважних
причин їх відсутності; докази набрання
законної сили рішенням господарського
суду Рівненської області від 31 липня 2014
року у справі № 918/987/14, а також
уточнений розрахунок заявленої до
стягнення суми пені з урахуванням дати
здійсненого відповідачем часткового
погашення нарахованого штрафу в
розмірі 2 000 грн. 00 коп. Відповідача було
зобов'язано надати суду оригінали (для
огляду у судовому засіданні) і належним
чином засвідчені копії документів, на
підставі яких діє відповідач, витяг з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
відзив на позовну заяву, а також докази
сплати суми боргу (пояснення причин
несплати).

У зв'язку з неявкою представника
відповідача, а також неподанням як
позивачем, так і відповідачем всіх
витребуваних судом доказів, ухвалою
суду від 7 жовтня 2014 року розгляд справи
було відкладено на 21 жовтня 2014 року.
Явку уповноважених представників
сторін у дане судове засідання було
визнано обов'язковою. Крім того, у
відповідача додатково була
витребувана належним чином засвідчена
копія ухвали господарського суду
Рівненської області про порушення
справи про банкрутство приватного
акціонерного товариства агрофірми
"Зоря ім. Плютинського", а також докази
набрання вказаною ухвалою законної
сили; належним чином засвідчена копія
ухвали господарського суду
Рівненської області, якою було
призначено діючого розпорядника майна
вищезазначеного боржника; докази, які
свідчать про дату офіційного
оприлюднення оголошення про порушення
справи про банкрутство відповідача;
докази звернення Рівненського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України з
вимогами до відповідача про стягнення
спірної суми неустойки в рамках справи
про банкрутство останнього, а також
письмові докази, які свідчать про
стадію розгляду справи про банкрутство
відповідача з наданням належним чином
засвідчених копій відповідних судових
рішень.

Враховуючи неявку представників
сторін, а також неподанням ними
витребуваних судом доказів, ухвалою
суду від 21 жовтня 2014 року розгляд
справи було відкладено на 4
листопада 2014 року та витребувано у
сторін вищезазначені документи. Явку
уповноважених представників сторін у
дане судове засідання повторно було
визнано обов'язковою.

Позивач про дату, час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, проте явку свого повноважного
представника у призначене судове
засідання не забезпечив, витребуваних
у нього документів не надав, будь-яких
заяв чи клопотань на адресу суду не
направив.

Відповідач також був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду даної справи, проте явку свого
повноважного представника у
призначені судові засідання не
забезпечив. Водночас до початку
судового засідання 4 листопада 2014 року
через канцелярію суду надійшло
клопотання Товариства про розгляд
справи без участі його повноважного
представника. До вказаного клопотання
були долучені витребувані у нього
документи, необхідні для повного та
всебічного вирішення даного спору,
зокрема копії судових рішень, які
свідчать про перебування Товариства на
стадії банкрутства.

Згідно з частиною 1 статті 77
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України)
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні. Такими
обставинами, зокрема, є нез'явлення в
засідання представників сторін, інших
учасників судового процесу.

Як було зазначено вище, ухвалою суду
від 21 жовтня 2014 року явку уповноважених
представників сторін у судове
засідання було визнано обов'язковою у
зв'язку з неподанням ними витребуваних
судом документів, відсутність яких
унеможливлювала здійснення повного,
всебічного та неупередженого розгляду
даної справи. Водночас до початку
судового засідання 4 листопада 2014 року
Товариством було надано ряд
витребуваних у нього документів,
необхідних для повного та всебічного
вирішення даного спору. У той же час
зміст вищезазначеного клопотання
свідчить про обізнаність відповідача
про дату, час та місце розгляду даної
справи.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

У разі нез'явлення без поважних причин
або без повідомлення причин в
засідання господарського суду
представника відповідача, якщо його
присутність було визнано обов'язковою,
суд має право відкласти розгляд справи,
вжити заходів, передбачених пунктом 5
статті 83 ГПК України або статтею 90 ГПК
України.

Аналогічна правова позиція викладена у
пунктах 3.9.2, 3.9.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова).

За частиною 1 статті 69 ГПК України спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви.

У той же час суд позбавлений можливості
скористатися вищенаведеним правом на
відкладення розгляду справи у зв'язку
зі спливом передбаченого вказаною
нормою граничного строку розгляду
даного господарського спору.

За таких обставин, беручи до уваги
сплив передбаченого статтею 69 ГПК
України граничного строку розгляду
даного спору, а також зважаючи на те, що
відповідач надав всі витребувані у
нього документи, необхідні для повного
й всебічного розгляду даного спору, суд
дійшов висновку про розгляд цієї
справи на підставі статті 75 ГПК України
за наявними матеріалами без участі
представників Відділення та
Товариства.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

За результатами розгляду Відділенням
матеріалів справи № 03-1/43-13 про
порушення Товариством законодавства
про захист економічної конкуренції 27
вересня 2013 року позивачем було
прийнято рішення № 74, яким встановлено
вчинення відповідачем порушення,
передбаченого пунктом 14 статті 50
Закону, та накладено на Товариство
штраф у розмірі 17 000 грн. 00 коп. (а.с. 7-8).

Рішенням адміністративної колегії
Відділення від 2 грудня 2013 року № 82 у
вказаній справі Товариству була надана
відстрочка по сплаті вищезазначеної
суми штрафу до 1 червня 2014 року
(а.с. 10).

Судом встановлено, що 3 грудня 2013 року
відповідач частково погасив зазначену
суму штрафу, перерахувавши до
Державного бюджету України 2 000 грн. 00
коп. Даний факт підтверджується
наявною у матеріалах справи копією
квитанції від 3 грудня 2013 року № 79 (а.с.
9).

У зв'язку з несплатою відповідачем
залишку штрафу у розмірі 15 000 грн. 00 коп.
у строки, передбачені статтею 56 Закону,
позивач звернувся з відповідним
позовом до господарського суду
Рівненської області про примусове
стягнення з Товариства даної суми.

Частиною 3 статті 35 ГПК України
передбачено, що обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням
господарського суду Рівненської
області від 31 липня 2014 року у справі №
918/987/14 (суддя Качур А.М.) за позовом
Відділення до Товариства про стягнення
15 000 грн. 00 коп. вимоги позивача (з
урахуванням поданої ним заяви про
зменшення розміру позовних вимог)
задоволено, стягнуто з відповідача 13 000
грн. 00 коп. штрафу. Вказане судове
рішення на момент розгляду даної
справи набрало законної сили.

При прийнятті зазначеного рішення
господарським судом Рівненської
області було встановлено, що рішення
Відділення від 27 вересня 2013 року № 74 є
чинним, штраф у розмірі 17 000 грн. 00 коп.,
накладений на відповідача вказаним
рішенням, Товариством сплачений лише
частково. Зокрема, 3 грудня 2013 року
відповідач частково погасив зазначену
суму штрафу, перерахувавши до
Державного бюджету України 2 000 грн. 00
коп. Крім того, 24 червня 2014 року
Товариство згідно квитанції від 24
червня 2014 року № 32 додатково
перерахувало до Державного бюджету
України 2 000 грн. 00 коп., залишивши
неоплаченим частину штрафу в розмірі 13
000 грн. 00 коп. Слід також зазначити, що
копія вказаного платіжного документа
наявна у матеріалах даної справи (а.с.
11).

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення (ухвала,
постанова) є обов'язковими до виконання
на всій території України, набуваючи
після набрання законної сили таких
правових наслідків, як
неспростовність, виключність,
преюдиційність, здійсненність та
обов'язковість для усіх підприємств,
організацій, установ, посадових осіб та
громадян, в тому числі і для суду.

З огляду на те, що вищенаведене рішення
господарського суду Рівненської
області у справі № 918/987/14 на час
розгляду даної справи набрало законної
сили, суд дійшов висновку про те, що
факт несплати відповідачем штрафу у
розмірі 13 000 грн. 00 коп., накладеного
рішенням Відділення від 27 вересня 2013
року № 74, має преюдиціальне значення у
розумінні статті 35 ГПК України, а
відтак не підлягає доказуванню.

За приписами частини 3 статті 56 Закону
особа, на яку накладено штраф за
рішенням органу Антимонопольного
комітету України, сплачує його у
двомісячний строк з дня одержання
рішення про накладення штрафу.

Відповідно до частини 5 статті 56 Закону
за кожний день прострочення сплати
штрафу стягується пеня у розмірі
півтора відсотка від суми штрафу.
Розмір пені не може перевищувати
розміру штрафу, накладеного
відповідним рішенням органу
Антимонопольного комітету України.

Зі змісту доданого Відділенням до
своєї позовної заяви розрахунку
вбачається, що останнє здійснювало
нарахування пені за 59 днів
прострочення платежу, розмір якої, за
обрахунком останнього, склав 12 195 грн. 00
коп. Так, дана штрафна санкція була
нарахована позивачем за 23 дні
прострочення платежу в сумі 15 000 грн. 00
коп. у період з 2 червня 2014 року по
24 червня 2014 року (день часткової сплати
відповідачем штрафу в розмірі 2 000 грн. 00
коп.), а також за 36 днів прострочення
платежу в розмірі 13 000 грн. 00 коп. у
період з 25 червня 2014 року по 30 липня 2014
року (день, що передує дню винесення
судового рішення у справі № 918/987/14).

Водночас суд критично оцінює вказаний
розрахунок, оскільки останній був
здійснений без урахування приписів
чинного законодавства, а саме статей
251-255, 599 ЦК України.

Так, відповідно до частини 2 статті 251
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) терміном є певний момент у
часі, з настанням якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК
України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Частиною 1 статті 255 ЦК України
встановлено, що якщо строк встановлено
для вчинення дії, вона може бути
вчинена до закінчення останнього дня
строку.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відтак, пеня може бути нарахована лише
за кожен повний день прострочення
платежу.

З системного аналізу вищезазначених
приписів чинного законодавства
вбачається, що день фактичної сплати
суми заборгованості не включається в
період часу, за який здійснюється
стягнення пені.

Аналогічна правова позиція викладена в
пункті 1.9 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Водночас з наданого Відділенням
розрахунку пені вбачається, що сума
заявлених до стягнення грошових коштів
була обчислена позивачем без
врахування дня, в якому фактично мало
місце часткове погашення відповідачем
спірної штрафної санкції у розмірі 2 000
грн. 00 коп.

Судом встановлено, що часткова сплата
Товариством накладеного на нього
штрафу була здійснена 24 червня 2014 року.
Вказаний факт підтверджується наявною
у матеріалах справи копією квитанції
від 24 червня 2014 року № 32 на суму 2 000 грн.
00 коп., а також рішенням господарського
суду Рівненської області від 31 липня 2014
року у справі № 918/987/14.

Отже, суд дійшов висновку про те, що
пеню на суму боргу Товариства у розмірі
15 000 грн. 00 коп. слід
нараховувати за 22 дні прострочення, а
саме з 2 червня 2014 року (дата, зазначена
у розрахунку Відділення) по 23 червня 2014
року (дата, що передує дню часткової
сплати суми штрафу в розмірі 2 000 грн. 00
коп.). Водночас пеню за прострочення
платежу за 24 червня 2014 року слід
нараховувати на суму штрафу з
урахуванням його часткового погашення,
тобто на 13 000 грн. 00 коп.

Слід також зазначити, що пеню на суму
боргу Товариства у розмірі 13 000 грн. 00
коп. Відділенням правомірно було
нараховано за 36 днів прострочення
платежу в період з 25 червня 2014
року (дата, зазначена у розрахунку
позивача) по 30 липня 2014 року (дата, що
передує дню прийняття рішення у справі
№ 918/987/14).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
83 ГПК України приймаючи рішення,
господарський суд має право, зокрема,
виходити за межі позовних вимог, якщо
це необхідно для захисту прав і
законних інтересів позивачів або
третіх осіб з самостійними вимогами на
предмет спору і про це є клопотання
заінтересованої сторони.

Частина 4 статті 22 ГПК України визначає
зміну підстави або предмета позову,
збільшення чи зменшення розміру
позовних вимог виключно як право, а не
обов'язок позивача.

Отже, враховуючи вищезазначені приписи
чинного законодавства, пунктом 2
частини 1 статті 83 ГПК України
передбачено право господарського суду
щодо виходу за межі позовних вимог (за
наявності передбачених цією нормою
умов та відповідного клопотання
заінтересованої сторони), але не зміни
таких вимог на власний розсуд чи
спонукання до їх уточнення.

Водночас згідно з приписами пункту 3.12
Постанови право позивача на зміну
предмета або підстави позову,
передбачене частиною 4 статті 22 ГПК
України, може бути реалізоване лише до
початку розгляду господарським судом
справи по суті та лише у суді першої
інстанції шляхом подання до суду
відповідної письмової заяви, яка за
формою і змістом має узгоджуватися із
статтею 54 ГПК України з доданням до неї
документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу.

Враховуючи той факт, що позивачем не
було подано відповідної заяви про
зміну позовної вимоги щодо нарахування
спірних сум пені, зокрема, щодо зміни
періоду їх нарахування, суд
позбавлений можливості вийти за межі
періодів, визначених Відділенням у
позовній заяві, та здійснює розгляд
позовних вимог у межах початкових та
кінцевих дат нарахування пені,
визначених самими позивачем.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що обґрунтованою до стягнення з
відповідача сумою пені є 12 165 грн. 00 коп.
((15000,00 х 1,5% х 22) + (13000,00 х 1,5% х 1) + (13000,00 х 1,5
х 36)).

У той же час судом встановлено, що
ухвалою господарського суду
Рівненської області від 26 серпня 2014
року (суддя Трускавецький В.П.) було
порушено провадження у справі №
918/1179/14 про банкрутство Товариства та
введено мораторій на задоволення вимог
його кредиторів.

Зі змісту наявних у справі документів,
зокрема, поданої відповідачем копії
оголошення про порушення справи про
банкрутство, вбачається, що 27 серпня 2014
року на офіційному сайті Вищого
господарського суду України було
опубліковане оголошення про порушення
справи про банкрутство Товариства та
встановлено граничний строк на
заявлення грошових вимог кредиторів до
даного боржника протягом 30 днів від дня
офіційного опублікування цього
оголошення.

Ухвалою суду від 3 жовтня 2014 року у
справі № 918/1179/14 розпорядником майна
Товариства було призначено
арбітражного керуючого Матущака
Віктора Івановича.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
передбачено, що у разі якщо до боржника,
щодо якого порушена справа про
банкрутство, пред'явлений позов, який
ґрунтується на грошових зобов'язаннях
боржника, що виникли до порушення
провадження у справі про банкрутство,
суди мають у встановленому
процесуальним законом порядку
приймати такі позовні заяви і
вирішувати спір за цією вимогою по суті
за правилами позовного провадження до
офіційного оприлюднення оголошення
про порушення справи про банкрутство.

За частиною 2 даної статті про офіційне
оприлюднення оголошення про порушення
справи про банкрутство розпорядник
майна повідомляє суд, який розглядає
позовні вимоги конкурсних кредиторів
до боржника. Цей суд (суди) після
офіційного оприлюднення відповідного
оголошення має зупинити позовне
провадження та роз'яснити позивачу
зміст частини четвертої статті 23 цього
Закону, зазначивши про це в ухвалі або в
протоколі судового засідання.

У той же час за змістом частини 1 статті
1 вищезазначеного Закону грошовим
зобов'язанням є зобов'язання боржника
сплатити кредитору певну грошову суму
відповідно до цивільно-правового
правочину (договору) та на інших
підставах, передбачених
законодавством України. До грошових
зобов'язань відносяться також
зобов'язання щодо сплати податків,
зборів (обов'язкових платежів),
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
та інше соціальне страхування;
зобов'язання, що виникають внаслідок
неможливості виконання зобов'язань за
договорами зберігання, підряду, найму
(оренди), ренти тощо та які мають бути
виражені у грошових одиницях. До складу
грошових зобов'язань боржника, в тому
числі зобов'язань щодо сплати податків,
зборів (обов'язкових платежів),
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
та інше соціальне страхування, не
включаються, зокрема, неустойка (штраф,
пеня) та інші фінансові санкції,
визначені на дату подання заяви до
господарського суду.

За змістом частини 3 статті 82 та частини
1 статті 11128 ГПК України, обираючи при
прийнятті рішення правову норму, що
підлягатиме застосуванню до спірних
правовідносин, господарський суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, які викладені
у рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах Такі висновки є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

У постанові від 24 грудня 2013 року у
справі № 3-36гс13 за позовом Харківського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України до
публічного акціонерного товариства
"Харківміськгаз" про стягнення штрафу
та пені, переглядаючи постанову Вищого
господарського суду України від 16
липня 2013 року у справі №
922/770/13-г з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, Верховний Суд України
зазначив наступне.

Закон, на підставі приписів якого
нараховано пеню, визначає правові
засади підтримки та захисту
економічної конкуренції, обмеження
монополізму в господарській
діяльності і спрямований на
забезпечення ефективного
функціонування економіки України на
основі розвитку конкурентних відносин.
Цей закон встановлює види, склад
правопорушень законодавства про
захист економічної конкуренції, заходи
відповідальності, що застосовуються за
їх вчинення, і процесуальні норми, що
визначають порядок притягнення до
відповідальності.

Проте Закон не регулює ані
цивільно-правових відносин, ані
відносин у сфері оподаткування. У той
же час нарахована до стягнення з
відповідача пеня є способом
забезпечення сплати накладеного на
нього штрафу.

Виходячи з наведеного, зазначені
нарахування, застосовані на підставі
Закону, не пов'язані з невиконанням чи
неналежним виконанням грошового
зобов'язання або зобов'язання щодо
сплати податків і зборів та не є
заходами, спрямованими на забезпечення
виконання цих зобов'язань, відповідно
до положень статті 1 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом".

Норма аналогічного змісту щодо
визначення грошового зобов'язання
міститься і в частині 1 статті 1 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин.

Оскільки позовна вимога Відділення
стосується стягнення з відповідача
пені, нарахованої у зв'язку з
простроченням останнім сплати
накладеного на нього штрафу, суд дійшов
висновку про те, що вказане
зобов'язання не є грошовим в розумінні
частини 1 статті 1 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
а відтак не підпадає під дію мораторію.

З урахуванням вищезазначеного, суд
дійшов висновку про законність
позовних вимог Відділення про
стягнення з Товариства 12 165 грн. 00 коп.
пені, у зв'язку з чим даний позов у цій
частині підлягає задоволенню.

У той же час, як було зазначено вище, у
задоволенні позовних вимог про
стягнення з відповідача пені у розмірі
30 грн. 00 коп. слід відмовити у зв'язку з
їх необґрунтованістю.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону
України "Про судовий збір" ставка
судового збору за подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру становить 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

Судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду
(частина 1 вищезазначеної статті).

Статтею 8 Закону України "Про державний
бюджет України на 2014 рік" встановлено,
що з 1 січня 2014 року розмір мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
дорівнює 1 218 грн. 00 коп.

Оскільки ціна позову у даній справі
становить 12 195 грн. 00 коп., за подання
вказаної позовної заяви до Державного
бюджету України сплаті підлягає
судовий збір у розмірі 1 827 грн. 00
коп.

Частиною 3 даної статті встановлено, що
судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

З огляду на вищезазначене, а також
зважаючи на те, що позивач у даній
справі відповідно до приписів чинного
законодавства України звільнений від
сплати судового збору, суд дійшов
висновку про необхідність покладення
на відповідача витрат по сплаті
судового збору в сумі 1 822 грн. 50 коп.
пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального Кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного
товариства агрофірми "Зоря ім.
Плютинського" (35314, Рівненська область,
Рівненський район, село Зоря,
ідентифікаційний код: 25319777) в доход
Державного бюджету України на рахунок
управління Державної казначейської
служби України за місцезнаходженням
вищезазначеного платника податків за
кодом бюджетної класифікації доходів
21081100 (символ звітності 106) 12 165
(дванадцять тисяч сто шістдесят п'ять)
грн. 00 коп. пені.

У задоволенні позовних вимог
Рівненського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України до
приватного акціонерного товариства
агрофірми "Зоря ім. Плютинського" про
стягнення 30 грн. 00 коп. пені відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного
товариства агрофірми "Зоря ім.
Плютинського" (35314, Рівненська область,
Рівненський район, село Зоря,
ідентифікаційний код: 25319777) в доход
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 1 822 (одна тисяча вісімсот
двадцять дві) грн. 50 коп.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 6 листопада 2014
року

Суддя
Є.В.
Павленко