ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року Справа № 918/1999/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого суддіОстапенка
М.І.,суддіКондратової І.Д.
(доповідач),суддіСтратієнко Л.В.,за
участю представників сторін від
позивачаСолімчук І.М.;від відповідача
Діонісьєв І.М.;розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Рівнеліфт"на рішення Господарського
суду Рівненської області від 15.04.2014
року та постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
04.08.2014 рокуу справі№ 918/1999/13
Господарського суду Рівненської
областіза позовомПриватного
акціонерного товариства
"Рівнеліфт"доКузнецовського міського
комунального
підприємствапростягнення 346814,80 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Приватне акціонерне
товариство "Рівнеліфт"(надалі - ПАТ
"Рівнеліфт", позивач) звернулося до
Господарського суду Рівненської
області з позовом і просило, з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог, стягнути з
Кузнецовського міського комунального
підприємства (надалі - Комунальне
підприємство, відповідач)
заборгованість в сумі 346814,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано
неналежним виконанням відповідачем
умов договору підряду № 290 від 01.12.2011
року щодо оплати виконаних робіт
технічного обслуговування ліфтів та
обладнання диспетчиризації.

Відповідач проти позову заперечив,
посилаючись на невиконання робіт
відповідно до договору та, що акти
здавання-приймання виконаних робіт
підписані лише позивачем, не узгоджені
у встановлені договором терміни з
відповідачем, не відображають зміст
господарської операції та не
відповідають вимогам діючого
законодавства.

Рішенням Господарського суду
Рівненської області від 15.04.2014 року
(суддя Пашкевич І.О.), залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 року
(судді: Гудак А.В., Сініцина Л.М., Олексюк
Г.Є.), в позові відмовлено повністю за
недоведеністю.

Не погоджуючись з ухваленими у справі
рішенням першої інстанції та
постановою апеляційної інстанції, ПАТ
"Рівнеліфт" звернулося до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судами норм ст. 853
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України), ст.ст. 4, 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", просило скасувати
судові рішення та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Комунальне підприємство подало відзив
на касаційну скаргу, в якому з нею не
погоджується та просить залишити без
задоволення, а оскаржувані судові
рішення у справі № 918/1999/13 без змін.

В судовому засіданні 15.10.2014 року згідно
з ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась
перерва до 29.10.2014 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
та пояснення представників сторін,
перевіривши згідно ст.ст. 1115, 1117 ГПК
України наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в судових рішеннях, а
також правильності застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про залишення касаційної
скарги без задоволення, а судові
рішення - без змін з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди
попередніх інстанцій встановили, що
01.12.2011 року ПАТ "Рівнеліфт" (підрядник)
та Комунальне підприємство (замовник)
на підставі Розпорядження міського
голови від 09.12.2010 року № 327-РК укладено
договір підряду № 290, відповідно до п. 1.1
якого, підрядник зобов'язався на свій
ризик за завданням замовника, на його
об'єктах, зазначених в Додатку 1 до
договору, виконати повне технічне
обслуговування ліфтів та обладнання
диспетчеризації, а замовник
зобов'язався в порядку та на умовах,
визначених в договорі, прийняти та
оплатити фактично виконані роботи за
місяць протягом десяти календарних
днів після підписання сторонами акта
здавання-приймання виконаних робіт з
повного технічного обслуговування
ліфтів та обладнання диспетчеризації.

При цьому, згідно п. 4.1.4 договору
підрядник зобов'язувався не пізніше
останнього дня поточного місяця подати
замовникові на підписання акти
здавання-приймання виконаних робіт.

06.11.2012 року сторони уклали додаткову
угоду № 6 до договору підряду,
відповідно до якої погодили, що
вартість технічного обслуговування
становить 158905,70 грн з ПДВ.

31.10.2013 року позивач надіслав
відповідачу для підписання два акти
приймання виконаних підрядних робіт: №
ОУЛ-000765 від 31.07.2013 року на суму 183055,69 грн
та № ОУЛ-000880 від 31.08.2013 року на суму
178857,39 грн. Відповідач відмовився від
підписання актів, заявляючи про
порушення строків надсилання актів
приймання виконаних підрядних робіт,
відсутність в актах адрес, за яким
здійснювалось технічне обслуговування
ліфтів, та недоліки в роботі ліфтів.

Суд апеляційної інстанції також
встановив, що за липень та серпень 2013
року позивач надіслав відповідачу
аналогічні за серією, номером та датою
акти приймання виконаних підрядних
робіт, проте із зазначенням інших сум в
графі "загальна вартість робіт" (акт №
ОУЛ-000765 за липень 2013 року на суму 162788,42
грн; акт № ОУЛ-000766 за липень 2013 року на
суму 20267,27 грн; акт № ОУЛ-000880 за серпень
2013 року на суму 158590,12 грн; акт № ОУЛ-000881
за серпень 2013 року на суму 20267,27 грн),
стягнення за якими є предметом
розгляду в іншій справі № 918/1571/13. При
цьому, суд, перевіривши розрахунок
даних сум самостійно, встановив, що
акти, які є підставою позову в справі №
918/1999/13, відображають суми, що сумарно
дають розмір виконаних робіт,
відображений в актах, що є підставою
позову у справі № 918/1571/13.

Предметом спору у справі є стягнення
заборгованості за роботи згідно актів
№ ОУЛ-000765 від 31.07.2013 року на суму 183055,69
грн та № ОУЛ-000880 від 31.08.2013 року на суму
178857,39 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, місцевий господарський суд
виходив з того, що позивач
документально не підтвердив належне
виконання ним робіт, зазначених в
підписаних лише позивачем актах
здавання-прийняття виконаних робіт №
ОУЛ-000765 від 31.07.2013 року на суму 183055,69 грн
та № ОУЛ-000880 від 31.08.2013 року на суму
178857,39 грн, та їх вартість, натомість,
відповідач долучив до матеріалів
справи докази, які свідчать про
неналежне виконання позивачем своїх
обов'язків (експертні висновки
Державного підприємства Рівненський
експертно-технічний центр, та
документи, які підтверджують вчинення
працівниками перешкод у проведення
перевірки технічного стану ліфтів (акт
про не допуск технічної комісії до
ліфтового господарського). Суд
апеляційної інстанції, погодившись з
таким висновком, додатково зазначив, що
у липні-серпні 2013 року позивач взагалі
не проводив 33 квартальні та 20 місячних
ремонти ліфтів, які позивачем зазначив
в підписаних лише ним актах виконаних
робіт, оскільки в Журналі об'єднаної
диспетчерської служби, до якого
заноситься вся інформація про роботу
ліфтів, відсутні записи про зупинення
роботи ліфтів в дні проведення їх
ремонту.

Суди обох інстанцій дійшли висновку, що
підписані лише позивачем акти
здавання-прийняття виконаних робіт №
ОУЛ-000765 від 31.07.2013 року на суму 183055,69 грн
та № ОУЛ-000880 від 31.08.2013 року на суму
178857,39 грн, не є допустимими доказами у
справі, оскільки не містять зміст та
обсяг господарської операції (перелік
виконаних робіт та їх вартість), що не
дає можливості перевірити, які
підрядні роботи фактично булі виконані
позивачем за заявлений період.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 854 цього Кодексу,
якщо договором підряду не передбачена
попередня оплата виконаної роботи або
окремих її етапів, замовник
зобов'язаний сплатити підрядникові
обумовлену ціну після остаточної здачі
роботи за умови, що роботу виконано
належним чином і в погоджений строк
або, за згодою замовника, - достроково.

Тобто, замовник зобов'язаний сплатити
підряднику обумовлену в договору ціну
в повному обсязі після остаточної
здачі йому результатів роботи. При
цьому, такий обов'язок виникає у нього
за умови, що і підрядник виконав свої
обов'язки повністю: робота виконана
належним чином та в обумовлений строк
або достроково у разі погодження на це
замовника. І відповідно акт, підписаний
однією стороною, може бути визнаний
судом належним та допустимим доказом у
справі лише у разі, якщо позивач у
відповідності до ст.ст. 32, 33, 34 ГПК
України довів реальне виконання ним
робіт в обсягах та вартістю, зазначених
ним в акті, а мотиви відмови другої
сторони від підписання такого акта
визнані судом необґрунтованими.

За таких обставин, оскільки позивачем
не підтверджено належними та
допустимими доказами реальне
виконання робіт відповідно до умов
договору, а такий обов'язок доведення
згідно ст. 32 ГПК України покладається
на нього з огляду на відсутність
підписаних обома сторонами актів
виконаних робіт, Вищий господарський
суд України вважає, що висновок суду
про відмову у задоволенні позову є
законним, обґрунтованим, відповідає
нормам матеріального і процесуального
права, фактичним обставинам та наявним
матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги, які фактично
зводяться до того, що суди попередніх
інстанцій неправильно оцінили подані
позивачем акти виконаних робіт та
безпідставно не прийняли їх як докази
виконання позивачем підрядних робіт
відповідно до договору підряду, Вищий
господарський суд України не бере до
уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1117
ГПК України, що визначає межі перегляду
справи в касаційній інстанції,
позбавлений можливості встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази. Наведені в судових
рішеннях мотиви відхилення поданих
позивачем доказів є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України
підставою для скасування рішення
місцевого господарського суду та
постанови апеляційного господарського
суду є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, суд касаційної
інстанції не встановив порушення чи
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
які б призвели до прийняття
неправильного судового рішення у
справі.

З урахуванням наведеного, касаційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а оскаржувані судові
рішення - без змін.

Судові витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору за розгляд касаційної
скарги, у відповідності до ст. 49 ГПК
України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Рівнеліфт"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду Рівненської
області від 15.04.2014 року та постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 року -
без змін.

Головуючий суддя Остапенко М.І.Суддя
Кондратова І.Д.СуддяСтратієнко Л.В.