ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р.
Справа № 909/608/14

м. Львів

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кордюк Г.Т.

суддів
Давид Л.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ
"Гранд Стілл", за № 1/8 від 06.08.2014 року

на рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 29.07.2014
року

у справі № 909/608/14

за позовом: ТзОВ "Юнімекс-К", м. Калуш

до відповідача: ТзОВ "Гранд Стілл", м.
Калуш

за участю у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача:
ПАТ "Банк" Київська Русь", м. Київ

про визнання недійсним договору
поставки виробничого обладнання № 0000001
від 01.07.2013, укладеного між позивачем та
відповідачем

за участю представників:

від позивача: Перегінець М.М. - директор
товариства, Треф’янич А.М. -
представник.

від відповідача: не з'явилися

від третьої особи: не з'явилися

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід суддів не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходило, тому
протокол судового засідання ведеться з
дотриманням вимог ст. 81-1 ГПК України
без забезпечення повного фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
23.10.2014 року змінено склад колегії,
замість судді Гриців В.М., в склад
колегії введено суддю Давид Л.Л..

Рішенням господарського суду
Івано-Франківської області від 29.07.2014
року (суддя - Малєєва О.В.) позов ТзОВ
"Юнімекс-К" до ТзОВ "Гранд Стілл", за
участю у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача: ПАТ
"Банк" Київська Русь" про визнання
недійсним договору поставки
виробничого обладнання № 0000001 від
01.07.2013, укладеного між позивачем та
відповідачем - задоволено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі,
місцевий господарський суд виходив з
того, що договір поставки №0000001 від
01.07.2013 року підлягає визнанню недійсним
на підставі положень ст. ст. 203, 215 ЦК
України, оскільки оспорюваний договір
суперечить нормам ч. 2 ст. 586 ЦК України
та ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу",
так як, директор, який діяв від імені
ТзОВ "Юнімекс-К" на підставі статуту, не
мав повноважень підписувати
оспорюваний договір, а майно
перебувало у заставі в банку.

Не погодившись з вищенаведеним
рішенням господарського суду, ТзОВ
"Гранд Стілл" подало апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати рішення
господарського суду у даній справі та в
задоволенні позовних вимог відмовити.
Зокрема, скаржник зазначає, що статутом
ТзОВ "Юнімекс-К", встановлено, що до
компетенції зборів учасників
товариства віднесено погодження до
укладення правочинів (в т.ч. договорів,
угод) на суму, що перевищує розмір
встановлений зборами учасників (п.8.3.14).
Однак, позивачем не надано рішення
зборів учасників про встановлення
розміру суми угоди, перевищення якого
потребує погодження загальних зборів
учасників.

Тобто, з урахуванням пункту 8.6.5 Статуту,
директор товариства має право на
укладення договорів на суму, що не
перевищує 150 000 грн., однак йому не
заборонено згідно Статуту укладати
договори з перевищенням вказаної суми
у випадку відсутності рішення зборів
учасників про визначення сум угод
перевищення яких потребує погодження
загальних зборів учасників.

Також, апелянт вважає, що про схвалення
правочину ТзОВ «Юнімекс-К» свідчать
підписані та скріплені печатками Акт
прийому-передачі № 00001 від 01.07.2014 року,
видаткова накладна та податкова
накладна, специфікація до договору.

Окрім цього, апелянт зазначає, що дії
директора ТзОВ «Юнімекс-К» повністю
узгоджуються з вимогами ч. 1 ст. 241 ЦК
України, оскільки директор товариства
був на момент укладення договору
поставки виробничого обладнання та є
на даний момент єдиним учасником
товариства, а отже та обставина, що
директором ТзОВ «Юнімекс-К» укладено
договір поставки виробничого
обладнання, свідчить про те, що зборами
учасників товариства погоджено
укладення даного правочину.

Крім цього, апелянт зазначає, що
позивачем не надано жодних письмових
доказів про те, що договір застави, на
який позивач посилається в позовній
заяві є чинними на час розгляду справи,
оскільки з огляду на пункт 6.2. вказаного
договору застави, відповідно до якого
термін дії договору - до повного
виконання зобов'язань, що забезпечені
заставою, а відповідно до пункту 1.1.
договору застави, свої зобов'язання за
кредитним договором ТзОВ «Юнімекс-К»
повинен був виконати до 17.08.2012 року. У
випадку ж невиконання ТзОВ «Юнімекс-К»
своїх зобов'язань за кредитним
договором, ПАТ «Банк «Київська Русь»
мав право згідно пункту 2.1.7 договору
застави звернути стягнення на предмет
застави.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
та представник в судовому засіданні
вимоги апеляційної скарги заперечив,
просить рішення господарського суду
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення. Зокрема, позивач
зазначає, що спірний договір, предметом
якого було виробниче обладнання, був
оформлений в період дії договору
застави, укладеного 19.08.2011 року між
позивачем та ПАТ «Банк «Київська Русь»,
згідно умов якого в заставу банку
передано це ж саме виробниче
обладнання, перелічене в додатку №1 до
договору застави № 33-11/3 від 23.08.2011 р.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України
«Про заставу», заставодавець може
відчужувати заставлене майно тільки за
згодою заставодержателя.

Таким чином, на момент оформлення
спірного договору кредитні
зобов'язання позивача перед ПАТ «Банк
«Київська Русь» не були виконані в
повному обсязі, а відповідні обтяження
з предмету застави не зняті, що
підтверджується витягом з реєстру
обтяжень рухомого майна. Окрім цього,
заставодержатель згоди на відчуження
заставодавцем предмету застави не
надавав, що підтверджується наявним в
матеріалах справи листом № 343/43 від
17.03.2014 року. При цьому, 21.07.2014 року ВДВС
Калуського МУЮ відкрито виконавче
провадження №44081773 про стягнення з
позивача заборгованості за кредитним
договором, який забезпечений заставою
спірного майна, що додатково вказує на
чинність договору застави станом на
момент укладення спірного договору.

Також, позивач вважає, що місцевий
господарський суд у мотивувальній
частині оскаржуваного рішення вірно
зазначив, що факт поєднання в одній
особі директора товариства та єдиного
його учасника не спростовує
необхідність дотримання встановленого
статутом порядку укладення договорів,
сума яких перевищує 15.0 000,00 грн., тобто
шляхом скликання і проведення
загальних зборів учасників товариства
з обов'язковим прийняттям та
оформленням у встановленому порядку
відповідного рішення. Оскільки,
договір поставки укладено на суму
більше, ніж 150 000,00 грн., а саме на суму 288
500,00 грн., то директор товариства при
підписанні вказаного договору діяв
поза межами наданих йому повноважень.
Директор товариства - Перегінець М.М. в
судовому засіданні пояснив, що ним не
підписувався договір поставки, як і не
підписувався акт приймання-передачі,
специфікація, податкова та видаткова
накладна, а тому доводи скаржника, що
правочин схвалений діями директора по
підписанню вищенаведених документів є
безпідставні.

Ухвалою апеляційного господарського
суду від 25.09.2014 року, колегія суддів
зобов'язала відповідача подати судовій
колегії для огляду у судовому
засіданні оригінал договору поставки
виробничого обладнання №0000001 від 01.07.2013
року, акт приймання-передачі № 00001 від
01.07.2014 року, видаткову накладну №
ЛНА-000001 від 01.07.2013 року та податкову
накладну від 01.07.2013 року, специфікації
до договору. Однак, відповідач
витребувані судом докази не подав, при
цьому подав заяву, в якій зазначив, що
витребувані докази (документи)
втрачені товариством. В судове
засіданні відповідач явку
уповноваженого представника не
забезпечив, однак подав клопотання про
розгляд справи без його участі.

Третя особа в судове засіданні явку
уповноваженого представника не
забезпечила, однак подала клопотання №
1189/43 від 03.09.2014 року про розгляд справи
без участі представника.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, оцінивши
наявні в ній докази, заслухавши доводи
і заперечення представника позивача,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задоволити, рішення
господарського суду скасувати,
виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень позивача, 13.12.2013 року при
проведення Калуською ОДПІ
позапланової перевірки ТзОВ "Юнімекс-К"
з питань дотримань вимог податкового
законодавства щодо справи ПДВ при
господарських взаємовідносинах з ТзОВ
«Гранд Стіл», позивачу стало відомо про
наявність між ТзОВ "Юнімекс-К", як
постачальником, та ТзОВ "Гранд Стілл",
як покупцем, договору поставки
(виробничого обладнання) №0000001 від
01.07.2013 року (надалі "договір поставки")
(а.с. 12), відповідно до п. 1.1 якого
постачальник зобов'язався поставити
товар (передати у власність покупця)
для використання у підприємницькій
діяльності, а покупець зобов'язався
прийняти товар та сплатити за нього.

Пунктом 4.1 договору поставки визначено,
що вартість товару, що поставляється
згідно з цим договором, визначається у
видатковій (податковій) накладній.
Згідно з видатковою накладною №ЛНА-000001
від 01.07.2013 року, податковою накладною
від 01.07.2013 року та специфікацією до
договору поставки від 01.07.2013 року,
загальна вартість товару становить 288
500,00 грн.

Статутом ТзОВ "Юнімекс-К", який
затверджений протоколом установчих
зборів засновників (учасників)
товариства №1 від 14.01.2013 та
зареєстрований 14.01.2013, встановлено, що
до компетенції зборів учасників
товариства віднесено погодження до
укладення правочинів (в т.ч. договорів,
угод) на суму, що перевищує розмір
встановлений зборами учасників (п.8.3.14).

Пунктом 8.6 статуту визначено, що
виконавчим органом товариства, що
здійснює управління його поточною
діяльністю є директор, який вирішує усі
питання діяльності товариства, крім
тих, які віднесено до компетенції
зборів учасників. Директор підзвітний
зборам учасників товариства і
організовує виконання їх рішень (п.8.6.2).
Директор має, зокрема, право укладення
правочинів (в т. ч. договорів, угод)
укладених на суму, що не перевищує 150
000,00 грн (п.8.6.5).

Окрім цього, як вбачається з матеріалів
справи, 19.08.2011 року між публічним
акціонерним товариством "Банк
"Київська Русь" та ТзОВ "Юнімекс-К"
укладено кредитний договір №15-11/1
(надалі "кредитний договір"), відповідно
до умов якого банк відкрив
позичальнику відновлювальну відкличну
кредитну лінію та зобов'язався
надавати кредитні кошти у розмірі та на
умовах, визначених договором, а
позичальник зобов'язався повернути
кредит та сплатити проценти та інші
платежі у строк до 17.08.2012. Даний
кредитний договір набуває чинності з
моменту підписання його
уповноваженими представниками сторін
і скріплення печатками та діє по дату
повного виконання сторонами
зобов'язань за договором

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 23.08.2011 року між
ПАТ "Банк "Київська Русь", як
заставодержателем, та ТзОВ "Юнімекс-К",
як заставодавцем, було укладено
договір застави рухомого майна
(обладнання) №33-11/3 для (п.1.1).

Відповідно до п. 1.2 договору застави
предметом застави є обладнання,
перелік якого викладений у додатку №1
від 22.08.2011 до цього договору, що є його
невід'ємною частиною, в якому вказано
індивідуальні ознаки обладнання, яке
передається у заставу:

- найменування обладнання - стан
гнучкого виготовлення відкритого
профілю (CD UD модифікації), ТУ У
29.4-3-2002, ГК 100 0000, заводський №007,
маса 3500,00 кг, (профілююча установка),
виробник ДП "Фінпрфіль", Україна,
Харківська область, смт.Печенеги, вул.
Незалежності, 3), рік випуску - 2002;

- найменування обладнання - стан
гнучкого виготовлення відкритого (CW UW
модифікації), ТУ У 29.4-3-2002, ГК 100 0000,
заводський №007, маса 3500,00 кг,
(профілююча установка), виробник ДП
"Фінпрфіль", Україна, Харківська
область, смт. Печенеги, вул.
Незалежності, 3), рік випуску - 2002.

Позивач, вважаючи що договір поставки
№ 0000001 від 01.07.2013 року є незаконним, та
таким що грубо порушує його права та
законні інтереси, подав позов про
визнання даного договору недійсним,
покликаючись на порушення норм ст.ст.
203, 207, 215, 216 ЦК України.

Окрім цього, позивач у позовній заяві
та директор у судовому засіданні,
зазначив, що директором ТзОВ
"Юнімекс-К" - Перегінцем М.М. спірний
договір не підписувався, як і акт
приймання-передачі № 00001 від 01.07.2014
року, видаткова накладна № ЛНА-000001 від
01.07.2013 року та податкова накладна від
01.07.2013 року. Оригінал договору у
позивача відсутній.

Як зазначалось вище, на вимогу ухвали
апеляційного господарського суду від
25.09.2014 року відповідачем не подано
оригінал договору поставки
виробничого обладнання №0000001 від 01.07.2013
року, видаткову та податкову накладну
від 01.07.2013 року та специфікацію до
договору. Таким чином, в матеріалах
справи міститься копія казаного
договору поставки та копії
вищенаведених додатків до договору.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду і захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України та ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України
способом захисту прав та інтересів
може бути, в тому числі, визнання
правочину недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За приписами ч.1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9
від 06.11.2009р. відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними.

Однак, як встановлено колегією суддів
та зазначалось вище, позивач
обґрунтовуючи свої позовні вимоги та
заперечення на апеляційну скаргу,
вказує на те, що директором ТзОВ
"Юнімекс-К" - Перегінцем М.М. спірний
договір не підписувався та оригінал
договору у позивача відсутній.
Колегією суддів встановлено, що
відсутній оригінал договору, згідно
письмових пояснень, і у відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 202 ЦК України, дво-
чи багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
Із змісту ст. 202 ЦК України випливає, що
відсутність волевиявлення одного з
учасників двостороннього правочину
означає, що він взагалі не вчинявся.

Абзац другий ч. 1 ст. 218 ЦК передбачає
можливість заперечення в суді однією
із сторін правочину, факту його
вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України,
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, що вчиняється юридичною
особою, підписується фізичною особою,
уповноваженою на це законом, іншими
нормативно-правовими актами чи
установчими документами. Відсутність
підпису виключає кваліфікацію
відповідного документа як правочину
(волевиявлення), то відсутність печатки
не є підставою для такого висновку
(коментар до ст. 207 ЦК України під ред.
проф.. Ротань В.Г.).

Як вбачається із позовної заяви та
пояснень директора ТОВ «Юнімекс-К» -
Перегінець М.М., який заперечує факт
підписання ним спірного договору
поставки, оскільки про такий він
дізнався лише при проведенні Калуською
ОДПІ позапланової перевірки.

Для встановлення обставин справжності
підпису директора ТОВ «Юнімекс-К» на
спірному договорі, суд зобов'язав
відповідача надати оригінал договору
поставки № 0000001 від 01.07.2013 року,
оскільки в позивача такий відсутній.

Відповідач у поясненні (вх.. ЛАГС №
01-04/6100/14 від 21.10.2014 року) вказав, що такий
договір втрачено.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що договір поставки № 0000001
від 01.07.2013 року від імені ТОВ
«Юнімекс-К» не підписаний
уповноваженою особою, тобто відсутнє
волевиявлення особи, відповідно
правочин не є вчиненим у письмовій
формі.

Крім того, судова колегія не
погоджується із доводами відповідача
про схвалення правочину позивачем, про
що свідчать акт приймання-передачі,
видаткова та податкова накладна,
специфікація до договору, оскільки
директор позивача заперечує факт
підписання ним вказаних документів, за
відсутності оригіналів яких
призначення судової почеркознавчої
експерти є неможливим.

За вищевикладених обставин, колегія
суддів вважає, що договір між ТзОВ
"Юнімекс-К" та ТзОВ "Гранд Стілл" у
письмовій формі не укладався.

Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
визначено, що не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено
(договір, який не укладено). У зв'язку з
наведеним господарським судам
необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205-210, 640 ЦК
України, частини друга - п'ята, сьома
статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими
правочини (укладеними господарські
договори), в яких (за якими): відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що спірний
правочин (договір поставки виробничого
обладнання №0000001 від 01.07.2013 року) є
таким, що не вчинено (договір, який не
укладено), а тому відсутні правові
підстави для визнання його недійсним.

З аналізу вищевказаного, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що рішення господарського
суду Івано-Франківської області від
29.07.2014 року у даній справі слід
скасувати, у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги, відповідно до вимог ст.ст. 49, 105
ГПК України належить відшкодувати
відповідачу за рахунок позивача.

З врахуванням наведеного та керуючись
ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ТзОВ "Гранд
Стілл" задоволити.

2. Рішення господарського
Івано-Франківської області від 29.07.2014
року у даній справі - скасувати.

Прийняти у справі нове рішення.

3. В позові ТзОВ "Юнімекс-К" -
відмовити.

4. Стягнути з ТзОВ "Юнімекс-К" на
користь ТзОВ "Гранд Стілл" - 609,00 грн.
судового збору за розгляд апеляційної
скарги.

Доручити місцевому господарському
суду видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України в порядку та строки,
встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя
Кордюк Г.Т.

суддя
Давид Л.Л.

суддя
Якімець Г.Г.