ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2014 р.Справа № 922/3851/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання
Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Київський маргариновий
завод", м. Київ до ТОВ "Антік - Агро", м.
Харків про стягнення коштів за участю
представників сторін:

позивача - Родич С.В., дов. № 06/01-14 від
01.06.14 р.;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне
товариство "Київський маргариновий
завод", звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом, в
якому просить (з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог від 03.10.14 р.,
яка була прийнята судом) стягнути з
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Антік - Агро" штраф в
сумі 791510,00 грн., інфляційні втрати в
сумі 27983,58 грн., 3% річних в сумі 14177,19 грн.,
збитки (витрати на відрядження) в сумі
6756,65 грн. та витрати по сплаті судового
збору, мотивуючи свої вимоги
неналежним виконанням відповідачем
його зобов'язань за договором поставки
№ 1 ВУ-12 від 03.01.12 р.

Представник позивача в судовому
засіданні 03.11.14 р. позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, просив
позов задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, вимоги суду не
виконав, письмовий відзив не надав.

На адресу суду повернулась копія
ухвали господарського суду
Харківської області про порушення
провадження по справі від 10.09.14 р., яка
була направлена на адресу відповідача,
з відміткою "за закінченням терміну
зберігання".

Вищезазначена ухвала була направлена
на адресу: 61098, м. Харків, вул.
Старо-Кримська, 9, відповідно до
відомостей, зазначених у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців.

У пункті 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено, що в разі,
якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання
суду відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто
з посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи викладене, суд вважає
відповідача таким, що був належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, суд встановив наступне.

03 січня 2012 року між Публічним
акціонерним товариством "Київський
маргариновий завод" (позивач, покупець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Антік-Агро"
(відповідач, постачальник) було
укладено договір поставки № 1 ВУ-12 (далі
- договір)(а.с. 31-33), відповідно до умов
якого, відповідач зобов'язався
передати у встановлений строк у
власність позивача товар, згідно
специфікацій, а позивач зобов'язався
прийняти та оплатити його на умовах
даного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем зобов'язань за вказаним
договором щодо поставки товару, 12
березня 2013 року позивачем була подана
позовна заява до господарського суду
Харківської області про стягнення з
відповідача основної заборгованості в
розмірі 229986,00 грн. за договором
поставки № 1ВУ-12 від 03.01.2012 року.

15 липня 2013 року господарським судом
Харківської області винесено рішення
по справі № 922/1371/13, відповідно до якого,
позов позивача було повністю
задоволено.

18 вересня 2013 року Харківським
апеляційним господарським судом
винесено постанову по справі № 922/1371/13,
якою апеляційну скаргу відповідача
частково задоволено, рішення
господарського суду Харківської
області від 15 липня 2013 року скасовано
та прийнято нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

25 листопада 2013 року Вищий
господарський суд України скасував
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 18 вересня 2013
року по справі №922/1371/13, а рішення
господарського суду Харківської
області від 15 липня 2013 року залишив в
силі.

20.05.2014 р. відповідач оплатив суму
заборгованості в розмірі 229986,00 грн. за
договором поставки № 1ВУ-12 від 03.01.2012
року.

Оскільки відповідач затягнув
процедуру повернення коштів позивачу,
ПАТ "Київський маргариновий завод"
просить стягнути з ТОВ "Антік - Агро"
штраф в сумі 791510,00 грн., інфляційні
втрати в сумі 27983,58 грн. за період з
травня 2012 року по травень 2014 року, 3%
річних в сумі 14177,19 грн. за період з 01.05.12
р. по 20.05.14 р. та збитки (витрати на
відрядження) в сумі 6756,65 грн.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму
(ст. 265 ГК України).

За приписами ч.ч.1, 2 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Під час розгляду справи № 922/1371/13, судом
встановлено, що відповідно до п. 3
специфікацій, укладених між позивачем
та відповідачем до договору поставки
№1ВУ-12 від 03.01.12р., відповідач взяв на
себе зобов'язання поставити позивачу
товар на загальну суму 4195031,30 грн. у
наступні строки:

- за специфікацією № 1 від 11.01.12р. - по
23.01.12р. включно;

- за специфікацією № 2 від 19.01.12р. - по
31.01.12р. включно;

- за специфікацією № 3 від 27.01.12р. - по
04.02.12р. включно;

- за специфікацією № 3/01 від 27.01.12р. - по
04.02.12р. включно;

- за специфікацією № 4 від 03.02.12р. - по
07.02.12р. включно;

- за специфікацією № 5 від 09.02.12р. - по
16.02.12р. включно;

- за специфікацією № 6 від 14.02.12р. - по
26.02.12р. включно;

- за специфікацією № 7 від 14.03.12р. - по
19.03.12р. включно.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
строк поставки товару за договором
настав. Однак, в порушення умов
договору, відповідач свої зобов'язання
виконав неналежним чином, товар, за
який отримав передплату, поставив
частково на загальну суму 3965045,30 грн.

Таким чином, господарським судом
підчас розгляду справи № 922/1371/13
встановлено, що відповідач
недопоставив позивачу товару на
загальну суму 229986,00 грн.

За приписами ч.2 ст. 693 ЦК України, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Як вже було зазначено, рішенням
господарського суду Харківської
області від 15 липня 2013 року залишеним
без змін постановою Вищого
господарського суду України від 25
листопада 2013 року по справі 922/1371/13,
позов позивача було задоволено
повністю та присуджено до стягнення з
відповідача передплату за договором
поставки №1ВУ-12 від 03.01.12р. в сумі 229986,00
грн.

Відповідно до припису ст. 111-11 ГПК
України, постанова Вищого
господарського суду України набирає
законної сили з дня її прийняття.

Таким чином, рішення по справі 922/1371/13
набрало законної сили, та відповідно до
ст. 115 ГПК України, є обов'язковим на
всій території України.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, суд вважає встановленим
факт порушення відповідачем
зобов'язань за договором поставки
№1ВУ-12 від 03.01.12р. щодо поставки товару
позивачу.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України,
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

В частині 1 ст. 548 ЦК України закріплено,
що виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

Згідно п. 5.6 договору, за порушення
строків поставки за договором
відповідач одноразово сплачує
позивачу штраф в розмірі 10 % від суми
договору.

Згідно п. 3.1 договору поставки №1ВУ-12
від 03.01.2013 року загальна сума договору
формується у відповідності з доданими
до нього специфікаціями. Зміна
загальної вартості договору
здійснюється шляхом підписання
уповноваженими представниками сторін
специфікацій на додаткові партії
товару.

До договору поставки № 1ВУ-12 від 03.01.2013
року сторонами було укладено 8
специфікацій на загальну суму - 7915100,00
грн.:

- специфікація № 1 від 11.01.2012 р. - 1387500,00
грн.;

- специфікація № 2 від 19.01.2012 р. - 928000,00
грн.;

- специфікація № 3 від 27.01.2012 р. - 933000,00
грн.;

- специфікація №3/01 від 27.01.2012 р. - 277800,00
грн.;

- специфікація № 4 від 03.02.2012 р. - 565800,00
грн.;

- специфікація № 5 від 09.02.2012 р. - 1417500,00
грн.;

- специфікація № 6 від 14.02.2012 р. - 1420500,00
грн.;

- специфікація № 7 від 14.03.2012 р. - 985000,00
грн.;

Таким чином, загальна сума спірного
договору складає 7915100,00 грн.

Враховуючи викладене, перевіривши
розрахунок позивача, суд визнає вимогу
про стягнення з відповідача 791510,00 грн.
штрафу законною, обґрунтованою та
такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як вже було зазначено, рішення
господарського суду Харківської
області по справі 922/1371/13 набрало
законної сили 25.11.2013 року, а 20.05.2014 р.
відповідач оплатив суму
заборгованості в розмірі 229986,00 грн. за
договором поставки № 1ВУ-12 від 03.01.2012
року.

Таким чином, суд вважає, що вимоги
позивача про стягнення з відповідача 3%
річних та інфляційних втрат підлягають
частковому задоволенню за період з
26.11.2013 р. по 19.05.14 р.

Враховуючи викладене, перевіривши
нарахування позивача суд визнає вимоги
про стягнення з відповідача 3% річних та
інфляційних втрат такими, що
підлягають частковому задоволенню в
сумах 3308,02 грн. та 25298,46 грн. відповідно.

Щодо вимоги позивача про стягнення
збитків (витрат на відрядження) в сумі
6756,65 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 224 ГК України, під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Як вбачається з приписів ст. 225 ГК
України, до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включається, зокрема,
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства.

Згідно із ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками
є: 1) втрати, які особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків може бути
покладено на відповідача лише при
наявності передбачених законом умов,
сукупність яких створює склад
правопорушення, яке є підставою для
цивільної відповідальності відповідно
до ст. 623 ЦК України.

Обов'язковими умовами покладення
відповідальності на винну сторону є
наявність збитків, протиправність дій
цієї особи, причинного зв'язку між
діями особи та збитками, які складають
об'єктивну сторону правопорушення, та
вини особи, внаслідок дій якої
спричинено збитки.

Враховуючи правову природу збитків,
суд приходить до висновку про
відсутність підстав для віднесення до
складу збитків витрат на відрядження,
оскільки такі витрати в сумі 6756,65 грн.,
незалежно від підстав їх виникнення, не
мають обов'язкового характеру, не
відносяться до обов'язкових платежів,
здійснювались позивачем на власний
розсуд та не можуть бути покладені на
відповідача.

Таким чином, витрати на відрядження не
є збитками в розумінні ст.224
Господарського кодексу України та ст.22
Цивільного кодексу України, не входять
до складу ціни позову і не можуть
стягуватися під виглядом збитків. Отже,
правові підстави для задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача збитків в сумі 6756,65 грн.
відсутні.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України,
відповідно до приписів якої, при
частковому задоволенні позову -
витрати по сплаті судового збору за
подання позову покладаються на обидві
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Антік-Агро" (, 61098, м. Харків, вул.
Старокримська, 9, п/р 604 в АТ "БМ
Банк" м. Харків, МФО 380913) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Київський маргариновий завод" (, 03039, м. Київ, пр. Науки,3, п/р
8 в КРД Райффайзен Банк Аваль", МФО
380805) штраф в сумі 791510,00 грн., інфляційні
втрати в сумі 25298,46 грн., 3% річних в сумі
3308,02 грн. та витрати по сплаті судового
збору в сумі 16402,32 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 06.11.2014 р.

Суддя Т.В. Інте