ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 10» листопада 2014 року
Справа №908/2333/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя
Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Пакіній О.М., за
довіреністю б/н від 22.09.2014 року;

розглянувши у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача -
Приватного підприємства «Агрофірма
«Семенівка», с.Світлодолинське,
Запорізька область (вх.№2994(З)/1-40) на
рішення господарського суду
Запорізької області від 03.09.2014 року по
справі №908/2333/14,

за позовом Приватного підприємства
«Агрофірма «Семенівка»,
с. Світлодолинське, Запорізька
область,

до Приватного підприємства
«Молокозавод-ОЛКОМ», м.Мелітополь,
Запорізька область,

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року Приватне підприємство
«Агрофірма «Семенівка» звернулося до
господарського суду Запорізької
області з позовною заявою до
Приватного підприємства
«Молокозавод-ОЛКОМ» про визнання
недійсним договору безпроцентної
позики №5 від 05.03.2012 року, укладеним між
ПП «Агрофірма «Семенівка» та ПП
«Молокозавод-ОЛКОМ».

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 03.09.2014 року по
справі №908/2333/14 (суддя Дроздова С.С.) у
задоволені позовних вимог відмовлено
(т.1, а.с.50-54).

Позивач із вказаним рішенням
господарського суду першої інстанції
не погодився та звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення місцевим господарським
судом при прийнятті рішення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення господарського суду
Запорізької області від 03.09.2014 року по
справі №908/2333/14 скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити (т.1, а.с.61-62).

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач зазначає, що укладений
між сторонами договір безпроцентної
позики є зворотною фінансовою
допомогою, який має бути визнаний
недійсним, оскільки відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг. Таким чином, на думку апелянта,
згідно статті 203 Господарського
кодексу України, статті 227 Цивільного
кодексу України є підстави вважати, що
укладання відповідачем договору
зворотної фінансової допомоги є
порушенням в частині господарської
компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладання
позастатутних угод, а саме угод про
надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 03.10.2014 року
апеляційну скаргу позивача прийнято до
провадження та розгляд скарги
призначено на 10.11.2014 року (т.1,а.с.59-60).

Відповідач письмового відзиву на
апеляційну скаргу не надав.

28.10.2014 року через канцелярію
Харківського апеляційного
господарського суду позивач надав
клопотання (вх.№9620), в якому зазначив,
що вимоги апеляційної скарги підтримує
в повному обсязі та просить справу
розглянути без участі його
представника, у зв'язку з відсутністю
фінансування витрат на відрядження.

Враховуючи, що наявних в справі
матеріалів достатньо для розгляду
справи по суті, зважаючи на те, що явка
представників сторін у судове
засідання не була визнана обов'язковою
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу в даному судовому
засіданні за відсутності представника
позивача.

У судовому засіданні Харківського
апеляційного господарського суду
10.11.2014 року представник відповідача
виклав свою позицію по справі та
зазначив, що апеляційну скаргу
апелянта вважає необґрунтованою,
просив суд залишити її без задоволення,
а оскаржуване рішення господарського
суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
позивача, заслухавши в судовому
засіданні пояснення представника
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

05.03.2012 року між ПП «Молокозавод-ОЛКОМ»
(позикодавець) та ПП «Агрофірма
«Семенівка» (позичальник) укладено
договір безпроцентної позики №5 (т.1,
а.с.8-9).

Відповідно до п. 1.1 договору
позикодавець в порядку та на умовах,
визначених цим договором,
зобов'язується передати позичальнику у
власність грошові кошти (позику), а
останній зобов'язується повернути суму
позики позикодавцеві у визначений
договором строк. У зв'язку з тим, що між
сторонами за цим договором
налагоджуються тісні взаємовигідні
ділові відносини, позика, визначена у
цьому договорі, надається
позичальникові на безпроцентній
основі.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що
сума позики становить за цим договором
410000,00 грн.

Згідно з п. 4.1 договору позикодавець
зобов'язаний надати позику протягом
десяти календарних днів з моменту
підписання цього договору.

Пунктом 3.1 договору встановлено строк
повернення позики позикодавцю - до
31.12.2012 року.

27.12.2012 року сторонами укладено
додаткову угоду №1 до договору,
відповідно до п. 1 якої п. 3.1 договору
викладено в наступній редакції: «Строк
повернення позики позикодавцю - до
31.12.2013 року.» (т.1, а.с.10).

Відповідно до п. 6.1 договору визначено,
що цей договір набуває чинності з
моменту передання грошей позичальнику
і є дійсним до моменту його остаточного
виконання.

Договір підписаний представниками
сторін (директорами) та скріплений
печатками сторін - юридичних осіб.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
доводи позивача про необхідність
ліцензування послуги, яка надана
відповідачем за оспорюваним договором,
є помилковими, а отже в задоволенні
позову слід відмовити.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, з огляду на наступне.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, суд встановлює наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину (п. 2.9
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорі)
недійсними»).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180
Господарського кодексу України, зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638
Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
визначено, що, відповідно до ст. 6 цього
Кодексу, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

Відповідно до частини 1 пункту 4 статті
179 Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

У відповідності із статтею 173
Господарського кодексу України та
статтею 509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (стаття 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до частини 7 статті 179
Господарського кодексу України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з умов договору №5 від
05.03.2012 року, платіжним дорученням №67
від 05.03.2012 року відповідач передав
позивачу грошові кошти в сумі 410000,00 грн.
з призначенням платежу «безпроцентна
позика зг. дог. №5 від 05.03.12 без ПДВ» (т.1,
а.с.11). Тобто, матеріалами справи
підтверджується, що зобов'язання щодо
перерахування відповідачем на
розрахунковий рахунок позивача суми
позики виконані повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України, позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Згідно ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу
України, судом може бути визнаний
недійсним правочин юридичної особи,
вчинений нею без відповідного дозволу
(ліцензії).

Статтею 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
передбачено, що, відповідно до
спеціальних законів, ліцензуванню
підлягає, зокрема, вид господарської
діяльності із надання фінансових
послуг.

Види господарської діяльності, не
передбачені у статті 9 цього Закону, не
підлягають ліцензуванню (ст. 2 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності»).

Таким чином, розглядаючи даний спір,
суду належить встановити чи є передача
відповідачем грошових коштів на
підставі оспорюваного договору
фінансовою послугою.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»
фінансова послуга - операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Фінансовим кредитом, відповідно до п. 3
ч. 1 ст. 1 Закону, є кошти, які надаються у
позику юридичній або фізичній особі на
визначений строк та під процент.

Надання коштів у позику, відповідно до
ст. 4 даного Закону, визнається
різновидом фінансових послуг та
передбачає спеціальний суб'єктний
склад надавача таких послуг.
Визначальною ознакою надання позики,
як фінансової послуги, є здійснення її
з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості активів.

Статтею 5 Закону визначено, що
фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
інше не передбачено законом, фізичними
особами-суб'єктами підприємницької
діяльності.

Фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону).
Кредитною установою, відповідно до п. 2
ч. 1 ст. 1 Закону є фінансова установа,
яка відповідно до закону має право за
рахунок залучених коштів надавати
фінансові кредити на власний ризик.

Статтею 34 Закону визначено
обов'язковість ліцензування
здійснення фінансовими установами: 1)
страхової діяльності; 2) діяльності з
надання послуг накопичувального
пенсійного забезпечення; 3) надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів; 4) діяльності з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб.

Тобто, дана стаття передбачає
ліцензування діяльності саме
фінансових установ (в розумінні статті
1 Закону), а не всіх учасників ринків
фінансових послуг.

Відповідно до п. 6 Положення про
Державний реєстр фінансових установ,
затвердженого Державною комісією з
регулювання ринку фінансових послуг
України від 28.08.2003 року №41, юридична
особа набуває статусу фінансової
установи з дати внесення відповідного
запису про неї до Реєстру. Датою
внесення відповідного запису до
Реєстру для набуття юридичною особою
статусу фінансової установи є дата
прийняття Нацкомфінпослуг рішення про
внесення фінансової установи до
Реєстру.

Інформація, що міститься в Єдиному
державному реєстрі, є відкритою і
загальнодоступною, за винятком
персональних даних. Юридичні і фізичні
особи можуть одержати інформацію з
Реєстру шляхом звернення до
Нацкомфінпослуг або безпосереднього
доступу до інформації, розміщеної на
офіційному сайті Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 2 даного Положення,
фінансова установа - ліцензіат -
фінансова установа, яка може надавати
фінансову послугу тільки після
отримання відповідної ліцензії
Нацкомфінпослуг і діяльність щодо
надання такої фінансової послуги є
виключним видом діяльності фінансової
установи.

Як вбачається зі статуту ПП
«Молокозавод-ОЛКОМ» та Витягу з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
стосовно ПП «Молокозавод-ОЛКОМ»,
надавання фінансових послуг не є
виключним видом діяльності юридичної
особи.

Пунктом 1.4 статуту ПП
«Молокозавод-ОЛКОМ», зокрема,
визначено, що предметом діяльності
підприємства є фінансові операції,
надання порук фінансовими активами,
фінансові послуги з фінансового
лізингу, фінансові послуги з надання
позик фінансовими активами та надання
інших фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій. Відповідно до п.
1.5 статуту види діяльності, які
вимагають спеціального дозволу,
підприємство вправі здійснювати
тільки після одержання відповідного
дозволу (ліцензії тощо).

Таким чином, ПП «Молокозавод-ОЛКОМ» не
є фінансовою установою, в розумінні
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг», та, відповідно, не
підлягає внесенню як така до
Державного реєстру фінансових установ.

Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 31.03.2006 року №5555, відповідно
до частини четвертої статті 5 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», з метою
удосконалення державного регулювання
діяльності з надання фінансових послуг
юридичними особами-суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
постановлено, що юридичні
особи-суб'єкти господарювання, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, надають
фінансові послуги з надання коштів у
позику (крім на умовах фінансового
кредиту) та поручительств відповідно
до вимог цивільного законодавства та з
урахуванням вимог законодавства
України щодо запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Колегією суддів досліджено
оспорюваний договір і зроблено
висновок, що, як вбачається зі змісту
договору №5 від 05.03.2012 року, даний
договір є безпроцентним, оскільки,
пунктом 1.1 договору прямо визначено, що
позика, згідно з даним договором, є
безпроцентною. Отже, проценти по даному
договору не нараховуються та не
сплачуються.

Колегією суддів встановлено, що даний
договір укладений відповідачем не з
метою отримання прибутку (оскільки є
безпроцентним), що є визначальною
ознакою для означення чи є надана
відповідачем послуга фінансовою в
розумінні Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу
України визначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Юридична особа - відповідач не є
фінансовою установою в розумінні
статті 1 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг».

Таким чином, доводи заявника
апеляційної скарги про необхідність
ліцензування послуги, яка надана
відповідачем за оспорюваним договором,
є помилковими, виходячи з викладеного
вище.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України, правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача (п.
2.10 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорі)
недійсними»).

Згідно з ст. 129 Конституції України, ст.
4-3 Господарського процесуального
кодексу України, судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності.

Приписами ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконання, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку, що
підстави для визнання недійсним
договору безпроцентної позики №5 від
05.03.2012 року відсутні у зв'язку з чим
правомірно прийняв рішення про відмову
у задоволенні позову.

З огляду на викладене, враховуючи, що
доводи, викладені в апеляційний скарзі,
не знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи, колегія суддів
вважає, що при прийнятті рішення
місцевий господарський суд забезпечив
дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи та дав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, через що
рішення господарського суду
Запорізької області від 03.09.2014 року по
справі №908/2333/14 підлягає залишенню без
змін, а апеляційна скарга - без
задоволення.

Враховуючи, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, керуючись ст.ст. 49, 99
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги не
підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 91, 99, 101, 102, п. 1
ст. 103, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Агрофірма «Семенівка»
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 03.09.2014 року по
справі №908/2333/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12
листопада 2014 року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Хачатрян В.С.