ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 р.
Справа № 917/1798/14

За позовом ОСОБА_1, 54049, АДРЕСА_2

до 1. ОСОБА_2, 37861, АДРЕСА_3

2. ОСОБА_3, 54052, АДРЕСА_4;

3. ОСОБА_4, 37861, АДРЕСА_3

4. ОСОБА_5, 37800, АДРЕСА_1

Треті особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:

1. Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Ольвія",
37861, Полтавська область, Хорольський
район, с. Бовбасівка;

2. Державний реєстратор районного
управління юстиції Полтавської
області, 37800, Полтавська область, м.
Хорол, вул. К. Маркса, 21 а.

про визнання правочину недійсним

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_6

від відповідача: 1. ОСОБА_2; 2. ОСОБА_6; 3.
ОСОБА_6; 4. не з'явився.

від третіх осіб: 1. ОСОБА_6; 2. не з'явився

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення та
повідомлено дату складання повного
рішення згідно вимог ст.85 ГПК України.

Суть справи: розглядається позовна
заява про визнання недійсною угоди про
внесення змін до установчого договору
про створення та діяльність ТОВ
"Ольвія" (а.с. -25-27) та повернення сторін в
стан до її підписання.

Позивач на задоволенні позову
наполягає, посилаючись на те, що даний
договір є мнимим, без наміру творити
юридичні наслідки.

Відповідач 1 проти позову заперечує за
мотивами письмового відзиву та заявив
клопотання про застосування позовної
давності до вимог позивача.

Представник відповідачів 2,3 позовні
вимоги визнає та просить позов
задовольнити (а.с.- 87).

Відповідач 4 в засідання суду не
з'явився, в клопотанні від 12.09.2014 р. (а.с.
-51) проти задоволення позовних вимог не
заперечував.

Представник третьої особи 1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача, проти
задоволення позовних вимог не
заперечує.

Третя особа 2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача, явку представника у
засідання не забезпечила, направивши
на адресу суду клопотання про розгляд
справи без участі її представника на
підставі поданих нею документів та
пояснень №264 від 11.09.2014 р.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
дослідивши та оцінивши наявні у справі
докази, суд встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Ольвія"
було створено відповідно до
установчого договору від 18.02.1999р.
(а.с.-59-65 ) громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_1,
ОСОБА_5 (протокол зборів від 18.02.1999р. №1,
а.с -137) та Статуту, який зареєстрований
рішенням Виконкому Хорольської міької
ради №88 вд 23.02.1999 р. (а.с.- 138-146 .

Як вбачається з матеріалів справи,
протоколом №1 від 11.07.2003 р. загальних
зборів учасників ТОВ "Ольвія" (а.с. -89)
було прийнято рішення про прийняття в
учасники товариства ОСОБА_4 із часткою
40% у статутному капіталі (які
відступлені ОСОБА_7.) та ОСОБА_8 із
часткою 40 % у статутному капіталі (які
відступлені ОСОБА_3.)

Як зазначає позивач, 11.07.2003 р. між
ОСОБА_2, ОСОБА_4,. ОСОБА_7, ОСОБА_3 було
укладено угоду про внесення змін до
установчого договору про створення та
діяльність ТОВ "Ольвія" (а.с.-26-27), згідно
якої учасники ТОВ "Ольвія" ОСОБА_2,
ОСОБА_4,. ОСОБА_7, ОСОБА_3 домовились, що
об'єднують свої внески та сумісно діють
для досягнення спільної господарчої
мети.

Для забезпечення діяльності
товариства створюється статутний фонд
товариства у розмірі 200000,00 грн. Внесок
учасників товариства у статутний фонд
складає :

ОСОБА_2 - 80000 грн., що становить 40%
статутного фонду;

ОСОБА_4 - 80000 грн., що становить 40%
статутного фонду;

ОСОБА_1 - 20000 грн., що становить 10%
статутного фонду;

ОСОБА_3 - 20000 грн., що становить 10%
статутного фонду.

Дана угода затверджена Протоколом № 2
від 11.07.2003р. загальних зборів учасників
ТОВ "Ольвія" (а.с. -119).

Позивач вважає, що дана угода про
внесення змін до установчого договору
про створення та діяльність ТОВ
"Ольвія" є недійсною, оскільки укладена
про людське око. В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на
той факт, що відповідачем 1 ні ОСОБА_1, ні
ТОВ "Ольвія", ні ОСОБА_3 не було сплачено
грошового внеску за відступлення йому
частки. За даних обставин, позивач
вважає, що відповідач 1 не мав реальних
намірів внесення внеску (або виплати
компенсації за нього власнику частки,
який її відступив), а договір
підписаний ним про людське око та
звернувся до суду з даним позовом.

При прийнятті рішення суд виходить з
наступного:

Під корпоративними відносинами
маються на увазі відносини, що
виникають, змінюються та припиняються
щодо корпоративних прав. Корпоративні
права - це права особи, частка якої
визначається у статутному капіталі
(майні) господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частини
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами (ст.167 ГК України).

Відповідно до ст.4 Закону України "Про
господарські товариства" (в редакції,
що діяла на час виникнення спірних
правовідносин) акціонерне товариство,
товариство з обмеженою і товариство з
додатковою відповідальністю
створюються і діють на підставі
установчого договору і статуту, повне і
командитне товариство - установчого
договору. Установчі документи
товариства у випадках, передбачених
чинним законодавством, погоджуються з
Антимонопольним комітетом України.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України в постанові №11 від 24.10.2008 р.,
судам необхідно враховувати, що з
набранням чинності ЦК (статті 142, 153)
договір про створення (заснування) АТ,
ТОВ та ТДВ не регулює відносини між
учасниками (акціонерами) товариства
при здійсненні його діяльності і
припиняє свою дію після досягнення
мети - створення та державної
реєстрації товариства. Зазначені
договори мають відповідати загальним
вимогам, що пред'являються до
правочинів, і при розгляді спорів про
визнання їх недійсними суди повинні
керуватися відповідними нормами про
недійсність правочинів (п. 15).

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР (який діяв на
час укладення оспорюваної угоди)
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Стаття 58 ЦК УРСР передбачала, що
недійсною є угода, укладена лише про
людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода).

Водночас, для визнання мнимої угоди
недійсною за правилами статті 58 цього
Кодексу, підлягають встановленню
обставини відсутності у сторін
договору наміру створити ті правові
наслідки, які задекларовані в угоді,
яка, в свою чергу, мала би стати
підставою для виникнення цивільних
прав та обов'язків, насамперед, у сторін
такої угоди.

Відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", викладених в ч. 3 п. 3.11, у
розгляді справ щодо визнання правочину
фіктивним, суд має враховувати, що
ознака фіктивності має бути притаманна
діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б
одна з них намагалася досягти
правового результату, то даний
правочин не може бути визнаний
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що усі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

Більше того, у п. 24 Постанови Пленуму
ВСУ від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зазначається,
що у разі якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин не
може бути кваліфікований як фіктивний
(у термінології ЦК УРСР "Мнима угода").

Належних доказів, які б підтверджували,
що всі сторони угоди про внесення змін
до установчого договору про створення
та діяльність ТОВ "Ольвія", і
відповідача 1 зокрема, не намагалися
створити ті правові наслідки, які в ній
задекларовані (об'єднати внески та
сумісно діяти для досягнення спільної
господарської мети; створити статутний
фонд товариства у розмірі 200000,00 грн.)
позивачем не надано.

Матеріалами справи підтверджено, що
21.04.2006р. державним реєстратором
Хорольської райдержадміністрації
Полтавської області зареєстровано
зміни до статуту ТОВ Агрофірма "Ольвія"
(а.с. 90-94), затвердженого зборами
учасників ТОВ Агрофірма "Ольвія", в
якому зазначено, що ТОВ Агрофірма
"Ольвія" створено у відповідності з
установчим договором між громадянами
ОСОБА_2, ОСОБА_4 ОСОБА_7, ОСОБА_3 (тобто у
відповідності з установчим договором в
редакції додаткової угоди). Таким
чином, досягнута мета установчого
договору в редакції оспорюваної
додаткової угоди - створено товариство
у складі учасників ОСОБА_2, ОСОБА_4
ОСОБА_7, ОСОБА_3 В пункті 2.1 Статуту
зазначено що розмір статутного фонду
буде складати 200 000,00 грн. та на момент
реєстрації ТОВ сформовано 100%
статутного фонду. Крім того, в
матеріалах реєстраційної справи, а
саме в реєстраційних картках (а.с. 162,
174-181) є відомості про розмір статутного
фонду та внески учасників товариства.
Доказів, які б спростовувли, що сторони
оспорюваної угоди не вносили статутних
внесків, чи статутний фонд товариства
не сформований, позивачем не надано.

Відповідно до вимог статей 88, 143, 154 ЦК,
статей 57, 82 ГК, статей 4, 37, 51, 65, 67, 76
Закону про господарські товариства,
статей 27, 30 Закону про державну
реєстрацію суди вправі визнати
недійсними установчі документи
товариства за одночасної наявності
таких умов:

- на момент розгляду справи установчі
документи не відповідають вимогам
законодавства;

- порушення, допущені при прийнятті та
затвердженні установчих документів, не
можуть бути усунені;

- відповідні положення установчих
документів порушують права чи
охоронювані законом інтереси позивача
(п. 13 Пленум Верховного суду України в
постанові №11 від 24.10.2008р.

Позивачем не доведено одночасної
наявності зазначених обставин та не
надано належних доказів вчинення
оспорюваного правочину про людське
око. За даних обставин, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Відповідачем 1 подано клопотання про
застосування строків позовної
давності. При вирішенні даного
клопотання суд виходив з наступного:

Статтею 100 ЦК України встановлено, що
право участі у товаристві є особистим
немайновим правом і не може окремо
передаватися іншій особі.

У відповідно до ст. 271 ЦК України зміст
особистого немайнового права, до якого
згідно ст. 100 цього ж Кодексу належить
право участі у товаристві, становить
можливість фізичної особи вільно, на
власний розсуд визначати свою
поведінку у сфері свого приватного
життя.

Оскільки, підписавши оспорювану угоду,
сторони вирішували питання щодо
створення товариства, то суд вважає, що
дані вимоги є особистими немайновими
та відмовляє в задоволенні заяви про
застосування строку позовної давності.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи у їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Загальними засадами цивільного
законодавства, відповідно до ст.3 ЦК
України, є справедливість,
добросовісність та розумність.

На підставі матеріалів справи, суд
дійшов до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог. Судові
витрати покладаються на позивача
відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Відмовити в задоволенні позову.

Повний текс рішення складено 04.11.2014 р.

Суддя
Н.Г. Гетя