КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2014 р.
Справа№ 925/1325/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Ропій Л.М.

Калатай Н.Ф.

при секретарі:
Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача не з'явився,

від відповідача Іліка Н.І., дов. від
04.07.2014 №89,

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ББФ"

на рішення Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014

(дата підписання - 22.09.2014)

у справі №925/1325/14 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко ресурс Україна"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ББФ"

про стягнення 9893,25 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014 позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко ресурс Україна"
(далі - позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю "ББФ" (далі -
відповідач) про стягнення 9893,25 грн
задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 9450,00 грн боргу, 360,14 грн пені,
83,11 3% річних та 1827,00 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014 скасувати
в частині задоволення позовних вимог
шляхом вирішення витання про
відстрочення виконання рішення суду на
шість місяців. Апеляційна скарга
мотивована тим, що негативні зміни в
економіці погіршили фінансовий стан
відповідача і ускладнили виконання ним
своїх зобов'язань перед позивачем.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.10.2014
відновлено строк на подання
апеляційної скарги, прийнято її до
розгляду та порушено апеляційне
провадження, розгляд справи призначено
на 05.11.2014. Дану ухвалу надіслано
відповідно до вимог Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом
Державної судової адміністрації
України від 20.02.2014 №28. Доказами
належного повідомлення сторін про час
і місце розгляду справи є повідомлення
про вручення поштового відправлення
(ухвали від 15.10.2014) позивачу та
відповідачу - 18.10.2014, долучені до
матеріалів справи.

У судовому засіданні 05.11.2014 представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення Господарського
суду Черкаської області від 16.09.2014
скасувати в частині задоволення
позовних вимог шляхом вирішення
витання про відстрочення виконання
рішення суду на шість місяців.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про час та місце
проведення судового засідання з
розгляду апеляційної скарги
відповідача, а матеріали справи
дозволяють розглянути апеляційну
скаргу без участі позивача, з метою
дотримання вимог ст. 102 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), на думку колегії суддів,
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представника відповідача,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

У статті 526 ЦК України зазначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.
530 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.712 ЦК України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,
06.07.2012 між позивачем та відповідачем
укладено договір №46 (далі - договір),
відповідно до якого постачальник
(позивач) зобов'язується здійснити
поставку в обумовлені строки покупцю, а
покупець (відповідач) зобов'язується
прийняти вказаний товар та сплатити за
нього грошові кошти, обумовлені
вимогами договору (п.1.1 договору).

Датою поставки товару є дата, вказана у
видатковій накладній на передачу
товару, що підписана уповноваженими
особами сторін (п.2.1 договору).

Оплата партії товару здійснюється
шляхом 100% перерахування грошових
коштів на розрахунковий рахунок
продавця протягом 14-ти календарних
днів з моменту відвантаження товару.
Датою оплати партії товару сторони
вважають дату фактичного отримання
постачальником грошових коштів за
поставлено продукцію (п.п.3.2, 3.3
договору).

Строк дії договору до 31.12.2013 з правом
пролонгації (п.7 договору).

Договір підписано повноважними
представниками сторін, підписи яких
скріплено печатками товариств.

На виконання умов договору позивач
поставив відповідачу товар на суму
20580,00 грн, про що свідчать видаткові
накладні від 07.05.2013 №КФ-0000273 на суму 7155,00
грн, від 04.07.2013 №КФ-0000400 на суму 3975,00 грн
та від 26.03.2014 №КФ-0000143 на суму 9450,00 грн.

Факт отримання товару за видатковими
накладними підтверджується підписом
уповноваженої, згідно довіреностей,
особи в графі "Отримав(ла)".

Згідно банківських виписок відповідач
здійснив оплату товару, отриманого за
видатковими накладними від 07.05.2013 та
від 04.07.2013 з порушенням строків - 7155,00
грн сплачено 27.06.2013, 3975,00 грн - 05.08.2013, а
товар, отриманий за накладною від 26.03.2014
не оплачено, внаслідок чого
заборгованість відповідача становить
9450,00 грн.

27.06.2014 позивач звернувся до відповідача
з вимогою від 20.06.2014 №06, в якій просив
сплатити борг в сумі 9450,00 грн.

Відповідач відповіді на претензію не
давав, суму боргу не сплатив.

Судом першої інстанції в повному
обсязі досліджено факт існування
заборгованості у відповідача перед
позивачем, враховано відсутність
належних доказів на його спростування,
тому суд апеляційної інстанції
погоджується з місцевим господарським
судом про задоволення позовної вимоги
щодо стягнення 9450,00 грн основного
боргу.

В статті 610 ЦК України зазначено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.1,3
ст.549 ЦК України).

Згідно ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
індекс інфляції та відсотки річних, є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Відповідно до п.6.2 договору у випадку
порушення строків оплати, покупець
сплачує постачальнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми боргу за кожен день прострочення.

Позивач просить стягнути з відповідача
360,14 грн пені та 83,11 грн 3% річних.

Перевіривши надані позивачем
розрахунки пені та 3% річних, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про задоволення
позову в цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги
про незаконну відмову суду першої
інстанції у задоволенні клопотання про
відстрочку виконання рішення на шість
місяців, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ГПК України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора чи
його заступника або за своєю
ініціативою господарський суд, який
видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора чи його
заступника і у виняткових випадках,
залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови, змінити
спосіб та порядок їх виконання.

Вищезазначена норма визначає
процесуальну можливість вирішення
питань, пов'язаних із проблемами, що
виникають під час виконання рішення
господарського суду. Проте, зазначена
стаття не обмежує право господарського
суду певними обставинами, при
наявності яких господарський суд може
відстрочити виконання прийнятого ним
рішення, визначальним фактором при
наданні відстрочки чи розстрочки є
винятковість цих випадків та їх
об'єктивний вплив на виконання
судового рішення (постанова Вищого
господарського суду України від 10.08.2011
у справі №14/83).

Тому суд оцінює докази, які
підтверджують зазначені обставини, за
правилами ст. 43 ГПК України і лише за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення чи унеможливлюють
його, господарський суд має право
відстрочити виконання рішення чи
постанови.

Відстрочка може надаватись за
рішенням, у якому господарським судом
визначено певний строк звільнення
приміщення, повернення майна тощо, а
розстрочка можлива при виконанні
рішення, яке стосується предметів, що
діляться (гроші, майно, не визначене
індивідуальними ознаками; декілька
індивідуально-визначених речей тощо).

Відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом (п.7.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
№9).

За рішенням Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014 з
відповідача стягнуто грошові кошти,
тобто рішення стосується предмету,
який ділиться, і відповідно
господарський суд має право в цьому
випадку розстрочити виконання
рішення, а не відстрочити його
виконання.

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 ГПК України, ця стаття не
вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо юридичної особи -
наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення тощо (п.7.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17.10.2012 №9).

Отже, виходячи із наведеного,
законодавець у будь-якому випадку
пов'язує відстрочку виконання судового
рішення з об'єктивними, непереборними,
виключними обставинами, що ускладнюють
вчасне виконання судового рішення.
Стаття 121 ГПК України не зобов'язує
господарський суд задовольняти заяву
про відстрочку виконання рішення, а
надає йому таке право за наявності
поважних причин.

На думку колегії суддів, в даному
випадку відсутні підстави, які б мали
своїм наслідком відстрочку виконання
судового рішення на шість місяців,
зокрема, економічна криза та тяжке
фінансове становище не є тими
виключними обставинами, які б давали
підстави для відстрочки виконання
судового рішення, оскільки важке
фінансове становище відповідача
утворилось внаслідок його власної
господарської діяльності, а не в силу
існування об'єктивних, незалежних від
відповідача обставин. Крім того,
підприємницька діяльність в Україні
здійснюється на власний ризик суб'єкта
підприємництва.

Відповідач не наводить вагомих
аргументів необхідності надання
відстрочки виконання рішення саме на
шість місяців та не надає доказів, що
заборгованість буде погашена зі
спливом вказаного строку.

Вирішуючи питання про відстрочку
виконання рішення на підставі ст.121 ГПК
України, господарський суд повинен
враховувати матеріальні інтереси обох
сторін, оскільки невиконання протягом
тривалого часу рішення суду порушує
матеріальні інтереси позивача та також
може призвести до негативних наслідків
для нього.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відхилення заяви
відповідача про відстрочку виконання
рішення.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду Черкаської області від 16.09.2014 у
даній справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ББФ"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду Черкаської
області від 16.09.2014 у справі №925/1325/14 - без
змін.

2. Матеріали справи №925/1325/14
повернути до Господарського суду
Черкаської області.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Л.М. Ропій

Н.Ф. Калатай