м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Inter Cars Ukraine"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Станція технічного
обслуговування "ПІТ-Сервіс"
про стягнення заборгованості та
Суддя Полякова К.В.
від позивача: Легка С.М. (дов.№б/н від
від відповідача: Баховський М.М.
(дов.№б/н від 27.06.2014)
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Inter Cars Ukraine"
звернулось до Господарського суду
міста Києва із позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Станція
технічного обслуговування "ПІТ-Сервіс"
про стягнення заборгованості та
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
від 22.10.2013 зобов'язань по оплаті
поставленого йому товару, у зв'язку із
чим за відповідачем утворилась
заборгованість із нарахованими
штрафними санкціями у загальному
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.06.2014 порушено провадження у
розгляду на 03.07.2014 року.
До початку судового засідання 03.07.2014
позивач через відділ діловодства та
документообігу Господарського суду
м.Києва надав додаткові документи для
долучення до матеріалів справи та
заяву про уточнення позовних вимог.
За наслідками розгляду спору у
судовому засіданні 03.07.2014, суд відмовив
у заяві позивача про забезпечення
позову та відклав розгляд справи на
07.08.2014 позивач через відділ діловодства
та документообігу Господарського суду
м.Києва надав заяву про зміну підстав
позову та заяву про уточнення позовних
вимог, до якої відділом канцелярії
складений акт про відсутність у даній
заяві копії акту звірки на 01.08.2014,
вказаного у додатку.
За наслідками розгляду спору у
судовому засіданні 07.08.2014 у задоволення
клопотання представників сторін, суд
продовжив строк розгляду спору на
п'ятнадцять днів та оголосив перерву до
19.08.2014 через відділ діловодства та
документообігу Господарського суду
м.Києва від позивача надійшли
уточнення до позовних вимог та заява
про забезпечення позову, та від
відповідача надійшов відзив на позовну
У зв'язку із перебуванням судді
Полякової К.В. на лікарняному, з метою
дотримання процесуальних строків,
розпорядженням в.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
вчинення процесуальних дій судді
Відповідною ухвалою суду від 21.08.2014
вищезазначена справа прийнята та
призначена суддею Літвіновою М.Є. до
розгляду на 30.09.2014 року.
Розпорядженням в.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
26.08.2014, у зв'язку із виходом судді
Полякової К.В. з лікарняного, справу
прийнята до провадження суддею
Поляковою К.В. та призначена до
розгляду на 30.09.2014 року.
У судовому засіданні 30.09.2014 суд
розглянув заяву позивача про
забезпечення позову та відмовив у її
задоволенні, з огляду на
Так, із наданої заяви вбачається, що
позивач просить накласти арешт на
грошові кошти відповідача на його
поточному банківському рахунку в межах
заявленої ціни позову, оскільки
значний строк заборгованості та
наявність інших спорів у суді за участю
відповідача свідчать, на думку
позивача, про можливість невиконання
рішення суду у даній справі, в разі
задоволення позовних вимог.

Нормами статті 66 ГПК України
передбачено право господарського суду
за заявою сторони, прокурора чи його
заступника, який подав позов, або з
своєї власної ініціативи вжити,
передбачених статтею 67 цього Кодексу,
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи
забезпечення позову, якими
безпосередньо є: накладання арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороно відповідачеві
вчиняти певні дії; забороно іншим
особам вчиняти дії, що стосуються
предмета спору; зупинення стягнення на
підставі виконавчого документа або
іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку;
зупинення продажу арештованого майна,
якщо подано позов про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" від 26 грудня 2011 року № 16 умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно (в тому числі грошові суми,
цінні папери тощо), яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути, зменшитись за кількістю
або погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Отже, найдоцільніше
вирішувати питання забезпечення
позову на стадії попередньої
підготовки справи до розгляду (стаття 65
ГПК).

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням,
зокрема, наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову та імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів.

Обумовлюючи заяву позивач зауважує, що
у нього є підстави вважати, що
відповідач може використати грошові
кошти не для розрахунку із позивачем,
зважаючи на тривалий характер
заборгованості та наявність інших
судових процесів із відповідачем, що
може унеможливити у разі задоволення
позовних вимог виконання рішення суду
у даній справі.

Особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних
вимог, передбачених статтею 33 ГПК
України, обов'язковим є подання
доказів наявності фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного заходу до забезпечення позову.

Проте, позивачем не надано до суду
жодних доказів на підтвердження
викладених у заяві обставин та не
наведено суду обґрунтованих підстав,
які б унеможливили захист прав, свобод
та інтересів позивача без вжиття
відповідних заходів, а відтак наведене
позивачем є лише його власним без
документальним твердженням, на
підставі якого у суду відсутні
можливості здійснення оцінки
обґрунтованості доводів та
застосування заходів забезпечення
позову.

Додатково суд зауважує, що судовий
збір, сплачений позивачем у розмірі
1827,00 грн., згідно платіжного доручення
№17558 від 01.07.2014, поверненню не підлягає.

Представник позивача надав усні
пояснення по суті спору та просив
задовольнити позовні вимоги, із
врахуванням заяви про уточнення
позовних вимог.

Представник відповідача надав усні
заперечення на позов, посилаючись на
обставини аналогічні тим, що викладені
у відзиві.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

22.10.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Inter Cars Ukraine"
(постачальник), Товариством з обмеженою
відповідальністю "Станція технічного
обслуговування "ПІТ-Сервіс" (покупець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Автомотів
Технології» (третя сторона) укладено
Договір поставки №V24731, відповідно до
предмета якого постачальник
зобов'язується використовуючи послуги
третьої сторони, передавати на
замовлення та у встановлений строк
покупцю товар окремими партіями в
асортименті (номенклатурі) за цінами та
у кількості, що остаточно погоджується
сторонами в накладних, які є
специфікаціями та складають його
невід'ємну частину, а покупець
зобов'язується приймати товар для
здійснення підприємницької діяльності
та оплачувати його.

За умовами пунктів 5.1.1., 5.1.2. Договору,
покупець оплачує повну ціну товару на
умовах або попередньої оплати -
відповідно до оформленого третьою
стороною рахунка постачальника, при
цьому перебіг строку поставки
починається з наступного після
надходження суми передплати на
банківський рахунок постачальника дня,
а також встановлено відстрочення
платежу - протягом 14 календарних днів
після отримання такої партії від
постачальника (від дня підписання
покупцем накладної постачальника).

Відповідно до п.10.6 Договору, покупець у
разі несвоєчасної оплати товару за
вимогою постачальника сплачує за весь
час прострочення суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у цей
період від прострочення суми, а також
проценти на прострочену суму в розмірі
15% річних.

На виконання обумовлених Договором
зобов'язань, позивачем поставлено, а
відповідачем отримано товар,
відповідно до накладних №UJ5_130022504 від
26.11.2013 на суму 7711,08 грн., №UJ5_130022792 від
28.11.2013 на суму 17289,83 грн., №UJ5_140001218 від
20.01.2014 на суму 1228,49 грн., №UJ5_140001257 від
21.01.2014 на суму 158,58 грн., тобто у
загальному розмірі 26387,98 грн.

Проте, відповідачем прийняті на себе
зобов'язання щодо оплати поставлених
товарів виконано частково та із
порушенням встановленого договором
строку розрахунку, у зв'язку із чим за
ним утворилась заборгованість у
розмірі 13131,89 грн., стягнення якої
заявлено позивачем у межах даного
спору.

З метою досудового врегулювання спору,
позивачем направлялась відповідачу
претензія №120 від 11.04.2014 про
зобов'язання сплатити заборгованість,
однак коштів позивач так і не отримав,
що спричинило звернення із даним
позовом до суду.

Під час розгляду спору у суді,
позивачем надавались заяви про
уточнення позовних вимог, враховуючи
проведення відповідачем часткових
оплат боргу, а саме 01.07.2014 відповідачем
сплачено 1500,00 грн. та 02.07.2014 сплачено
3500,00 грн., тобто загальна сума
заборгованості із врахуванням сплати
відповідачем вказаних 5000,00 грн.,
становить 8131,89 грн.

Враховуючи, що відповідачем так і не
здійснено оплату за поставлений та
прийнятий ним товар у повному обсязі,
що є порушенням виконання умов
Договору, позивачем у межах даного
спору заявлено до стягнення також пеню
у розмірі 488,00 грн., 3% річних у розмірі
503,31 грн. та інфляційні втрати у розмірі
887,80 грн.

Водночас, заперечуючи проти
задоволення позовних вимог, відповідач
зауважує на відсутність замовлення,
рахунків на оплату і підтвердження
замовлення, а відтак строк оплати за
поставлений товар не настав, а тому і
підстав для задоволення позовних вимог
відповідач не вбачає.

Суд, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, дійшов
висновку про те, що позов підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України
передбачено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Пунктом 1 частини 2
зазначеної статті визначені підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків, якими зокрема є договори та
інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського
кодексу України (далі- ГК України),
господарським визначається
зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
ГК України, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського характеру на користь
іншого суб'єкта (виконати роботи,
передати майно, сплатити гроші, надати
інформацію тощо), або утриматись від
певних дій, а інший суб'єкт (управлена
сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України
зазначено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 665 ЦК України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) сплатити за нього певну
грошову суму.

Як встановлено судом, 22.10.2013 між
сторонами укладено договір поставки
№V24731, за яким постачальник
зобов'язується поставити (продати)
покупцю товар, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
його на умовах цього договору.

Позивач виконав свої зобов'язання за
Договором у повному обсязі та поставив
відповідачу товар на загальну суму
26387,98 грн., що посвідчується наявними у
матеріалах справи підписаними обома
сторонами накладними, однак оплата
відповідачем за поставлений товар була
здійснена частково, у зв'язку із чим за
відповідачем утворився борг у розмірі
13131,89 грн.

Так, як вбачається із матеріалів
справи, відповідач фактично визнав
наявний перед позивачем борг за
поставлений товар, оскільки під час
розгляду спору судом ним здійснено
часткову сплату заборгованості, а саме
сплачено 01.07.2014 суму розміром 1500,00 грн.
та 02.07.2014 сплачено 3500,00 грн., тобто,
враховуючи уточнення позивачем
позовних вимог, сума основного боргу
становить 8131,89 грн.

Окрім того, підписуючи накладні,
відповідачем посвідчено факт
отримання у власність поставленого
позивачем товару, а відтак і обумовлено
виникнення обов'язку по його оплаті.

Як зазначено в інформаційному листі
Вищого господарського суду України №
01-06/928/2012 від 17.07.2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" при
підписанні покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" і яка
відповідає вимогам, зокрема, статті 9
названого Закону і Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар.

Стаття 629 ЦК України, яка
кореспондується із ст.526 ЦК України,
визначає обов'язковість виконання
сторонами договору, тобто всі умови
договору з моменту його укладення, який
встановлено ст.640 ЦК України, стають
однаково обов'язковими для виконання
сторонами. Будучи пов'язані взаємними
правами та обов'язками (зобов'язаннями),
сторони не можуть в односторонньому
порядку відмовлятися від виконання
зобов'язання або змінювати його умови,
крім випадків, передбачених угодою
сторін або законом.

Додатково суд вважає за необхідне
зауважити, що п. 5.1.2.Договору сторони
погодили відстрочення платежу за
поставлений товар - протягом 14
календарних днів після отримання такої
партії від постачальника (від дня
підписання покупцем накладної
постачальника).

Тобто, факт підписання накладної
підтверджує отримання відповідачем
(покупцем) товару та є відліковим
моментом, з якого починається сплив
14-денного терміну відстрочення платежу
за нього.

Таким чином, суд критично ставиться до
обґрунтування відповідачем не
встановленого строк оплати за
поставлений товар у зв'язку із
ненаданням позивачем до матеріалів
справи замовлень на вказаний товар та
рахунків-фактур, оскільки такий
обов'язок по оплаті товару виникає у
відповідача після підписання ним
відповідних накладних, а не від
зазначених ним обставин.

Суд також зауважує, що укладений між
сторонами Договір поставки
оскаржуваний не був та у встановленому
законом порядку недійсним не
визнавався, та факт отримання товару за
даним Договором відповідачем не
заперечувався.

З огляду на наведене, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими та
наявність у відповідача
заборгованості документально
підтвердженою, а відтак заявлені
позовні вимоги щодо стягнення основної
суми боргу у розмірі 8131,89 грн.
підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено вимоги про
стягнення з відповідача пені у розмірі
488,00 грн., 3% річних у розмірі 503,31 грн. та
інфляційні втрати у розмірі 887,80 грн.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно п.1. статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
Господарському кодексі України
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.10.6 Договору, покупець у
разі несвоєчасної оплати товару за
вимогою постачальника сплачує за весь
час прострочення суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у цей
період від прострочення суми, а також
проценти на прострочену суму в розмірі
15% річних.

Судом перевірено наданий позивачем
розрахунок пені, з урахуванням умов
Договору та приписів ст. 232
Господарського кодексу України, з яким
суд погоджується щодо сум, строків,
ставок і методики нарахувань пені за
позовний період у розмірі 488,00 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини
другої статті 625 ЦК України правовими
наслідками порушення грошового
зобов'язання, тобто зобов'язання
сплатити гроші, є обов'язок сплатити не
лише суму основного боргу, а й
неустойку (якщо її стягнення
передбачене договором або актами
законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів
річних від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом) та інфляційних
втрат, не має характеру штрафних
санкцій і є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора, який
полягає у отриманні від боржника
компенсації (плати) за користування ним
коштами, належними до сплати
кредиторові та відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених
законодавчих норм, вбачається право
кредитора вимагати стягнення боргу,
враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних, як спосіб захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14
інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються
окремо за кожен період часу, протягом
якого діяв відповідний індекс
інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індекс споживчих цін (індекс інфляції)
обчислюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади в
галузі статистики і не пізніше 10 числа
місяця, що настає за звітним,
публікується в офіційних періодичних
виданнях. На даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
"Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
"Про інформацію" є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.97 N 62-97; цього листа
вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 №39, а
також в інформаційно-пошукових
системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до листа Верховного Суду
України від 03.04.1997 №62-97 "Рекомендації
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ", якщо сума боргу повинна бути
сплачена в період з 1 по 15 числа
відповідного місяця, то вона
індексується з рахунком цього місяця, а
якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31
число відповідного місяця, то вона
індексується з наступного місяця.

Перевіривши розрахунок встановлених
Договором 15% річних, суд визнав його
обґрунтованим, а вимогу позивача про
стягнення з відповідача суми 15% річних
у розмірі 503,31 грн. такою, що підлягає
задоволенню.

Водночас, здійснивши перерахунок
заявлених до стягнення інфляційних
втрат у розмірі 887,80 грн., суд, у зв'язку
із невірно розрахованою позивачем
сумою таких втрат у розмірі 84,46 грн.
замість 54,46 грн. за прострочення оплати
товару за накладною №UJ5_140001218 від 20.01.2014,
вважає вимогу позивача про стягнення
інфляційних втрат обґрунтованою у сумі
857,80 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції
України, ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, а за загальним правилом
тягар доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши
оцінку доказам за своїм внутрішнім
переконанням, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги про стягнення
заборгованості підлягають задоволенню
частково, а саме підлягає стягненню
сума основного боргу у розмірі 8131,89
грн., пеня у розмірі 488,00 грн., 15% річних у
розмірі 503,31 грн. та інфляційні втрати у
розмірі 857,80 грн.

Нормами статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача, то
судові витрати - судовий збір -
відповідно до приписів статті 49 ГПК
України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись,
ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Inter Cars Ukraine" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Станція технічного
обслуговування "ПІТ-Сервіс" про
стягнення заборгованості та неустойки
- задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Станція технічного
обслуговування "ПІТ-Сервіс" (02090, місто
Київ, вулиця Калачівська, 11;
ідентифікаційний код 36515686) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Inter Cars Ukraine" (27900, місто
Хмельницький, вулиця Толстого, 1/1;
ідентифікаційний код 30865632) 8131 (вісім
тисяч сто тридцять одну) гривню 89
копійок основного боргу, 488 (чотириста
вісімдесят вісім) гривень 00 копійок
пені, 503 (п'ятсот три) гривні 31 копійку 15%
річних, 857 (вісімсот п'ятдесят сім)
гривень 80 копійок інфляційних втрат та
1821 (одну тисячу вісімсот двадцять одну)
гривню 53 копійки судового збору.

У іншій частині позову - відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій
кімнаті та проголошено його вступну та
резолютивну частину у судовому
засіданні 30.09.2014 року.

Повний текст рішення буде складено
протягом п'яти днів з дня проголошення
вступної та резолютивної частини
рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116
Господарського процесуального кодексу
України, після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

та підписано 06.10.2014 року

Суддя
К.В. Полякова