номер провадження справи 6/56/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя

10.11.2014
Справа № 908/3304/14

За позовом Орджонікідзевського
відділу державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції (пр. Металургів, буд. 6, м.
Запоріжжя, 69006)

До Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_2;
АДРЕСА_3)

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Головне управління
юстиції у Запорізькій області (пр.
Леніна, буд. 164, м. Запоріжжя, 69107)

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ОСОБА_2
(АДРЕСА_1, АДРЕСА_4)

Про визнання недійсним договору
зберігання № 002 від 18.04.2012р.

Суддя Місюра Л.С.

За участю представників :

Від позивача: Рясна А.С.- дов. № 1/3
від 08.01.2014р., Стратій О.С. - дов. № 1/8 від
20.01.2014р.

Від відповідача: ОСОБА_5 - дов. від
14.09.2014р., ОСОБА_6 - дов. від 14.09.2014р.

Від третьої особи: не з'явився

(Гол. упр. юст.)

Від третьої особи: не з'явився

(ОСОБА_2)

Розглянувши матеріали справи за
позовом Орджонікідзевського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції м. Запоріжжя, до Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1 м. Запоріжжя, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача -
Головне управління юстиції у
Запорізькій області м. Запоріжжя, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - ОСОБА_2 м. Запоріжжя про
визнання недійсним договору
зберігання № 002 від 18.04.2012 року, суд

В С Т А
Н О В И В:

Позивач в позовній заяві просить
визнати недійсним, укладений між
Орджонікідзевським відділом державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 ,
договору зберігання № 002 від 18.04.2012
року. Підстави визнання договору
недійсним викладені в позовній заяві.

Позивач надав письмові доповнення №
999/9 від 23.10.2014р. до позовної заяви про
визнання недійсним договору
зберігання майна від 18.04.2012р., в яких
зазначив наступне: у відповідності до
норм ст. 41 Закону України «Про
виконавче провадження» - витрати
органів державної виконавчої служби,
пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій щодо
забезпечення примусового виконання
рішень, є витратами виконавчого
провадження. Витрати виконавчого
провадження здійснюються за рахунок
коштів Державного бюджету України та
коштів виконавчого провадження, які
використовуються у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. До витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, належать кошти, за
рахунок яких здійснено оплату:
перевезення, зберігання і реалізація
майна боржника, та інше. Пунктом 3.13.3
Інструкції з організації примусового
виконання рішень передбачено, що
використання витрат на проведення
виконавчих дій, стягнутих з боржника
здійснюється відповідно до письмового
розпорядження державного виконавця,
яким витрати на проведення виконавчих
дій перераховуються з депозитного
рахунку на спеціальний реєстраційний
рахунок для обліку коштів, отриманих як
плата за послуги, що надаються
бюджетними установами, відкритими на
ім'я Державної виконавчої служби
України, Головного управління юстиції
Міністерства юстиції в АР Крим,
головних управлінь юстиції в областях,
містах Києві та Севастополі в органах
Державної казначейської служби
України. Згідно з п. 15 Положення про
районний у місті, міський (міста
обласного значення), міськрайонний,
міжрайонний відділ державної
виконавчої служби затвердженого
наказом Міністерством юстиції України
10.04.2012р. № 549/5 - відділ є юридичною
особою, має відповідні рахунки в
органах Державної казначейської
служби України для обліку депозитних
сум і зарахування стягнутих з
боржників коштів та їх виплат
стягувачам в національній валюті в
банках, печатку із зображенням
Державного Герба України і своїм
найменуванням. Відповідно до
вищезазначеного Положення, у
начальника відділу ДВС відсутні
повноваження щодо одноособового
укладання договорів, у яких на орган
ДВС покладена матеріальна
відповідальність перед третіми
особами. Згідно з п. п. 5.8, 5.9 Положенням
про Головні управління юстиції
Міністерства юстиції України в АР Крим,
в областях, м. Києві та Севастополі, яке
затверджено наказом Міністерства
юстиції України 23.06.2011р. за № 1707/5,
функції щодо бухгалтерського та
централізованого обліку витрат
покладено саме на Головне управління
юстиції у Запорізькій області.
Враховуючи зазначені норми діючого
законодавства, та враховуючи те, що у
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ
відсутні повноваження щодо прямого
перерахування коштів з депозитного
рахунку особам, які не є стягувачами за
виконавчим провадженням, ОСОБА_2, при
здійсненні своїх повноважень, не мала
законних підстав для укладання у
двосторонньому порядку договору
зберігання майна від 18.04.2012 року за № 002.
У відповідності до ст. 227 ЦК України -
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.
Якщо юридична особа ввела другу
сторону в оману щодо свого права на
вчинення такого правочину, вона
зобов'язана відшкодувати їй моральну
шкоду, завдану таким правочином.

Доповнення до позову прийняти судом,
оскільки вони подані відповідно до ст.
22 Господарського процесуального
кодексу України (надалі - ГПК України).

Позивач надав суду письмові пояснення,
де вказав наступне: Логвін В.І.
перебуває на посаді начальника
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції з 2007 року
по сьогоднішній день та здійснює свої
службові обов'язки відповідно до
Конституції України, інших
нормативно-правових актів України та
Положення про районний у місті, міський
(міста обласного значення),
міськрайонний, міжрайонний відділ
державної виконавчої служби
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України 10.04.2012р. № 549/5 (надалі -
Положення). Відповідно до вказаного
Положення, повноваження щодо укладання
договорів, підписання документів та їх
затвердження покладено на начальника
відповідного органу ДВС. 18.04.2012 року
головним державним виконавцем
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ, Касас -
Коньон О. Р., при виконанні своїх
службових обов'язків, було вчинено
виконавчі дії щодо складання акту
опису та арешту рухомого майна
боржника, а саме: автомобіля марки LEXUS LS,
2007 р. в., державний номер НОМЕР_1.
Відповідальним зберігачем
вищезазначеним актом опису та арешту
майна призначено відповідача (мешкає
за адресою: АДРЕСА_5, паспорт серії
НОМЕР_2 виданий Веселівським РВ УМВС
України в Запорізькій області від
16.09.2005 р.). В матеріалах виконавчого
провадження, в межах якого було вчинено
вищезазначену виконавчу дію, наявний
договір зберігання майна від 18.04.2012
року № 002, в якому зазначено, що позивач
та відповідач, домовились та уклали
відповідний договір зберігання
автомобіля марки LEXUS LS, 2007 р.в., держ.
номер НОМЕР_1, та встановили вартість
робіт по зберіганню даного автомобіля,
яка дорівнює 2,5% від вартості майна за
один місяць зберігання. Проте,
зазначений договір позивачем
підписано не було і будь-якої
домовленості з відповідачем щодо
зберігання вищезазначеного автомобіля
позивачем також не проводилось. Надати
будь-які припущення щодо особи, яка
могла б поставити свій підпис на
вищезазначеному договорі, позивач не
має можливості, оскільки, по-перше: біля
зазначеного підпису відсутні будь-які
ідентифікуючі дані особи, по-друге:
згідно штатного розкладу чисельність
працівників Орджонікідзевського ВДВС
ЗМУЮ становить 25 осіб, по-третє: у
період з 2011 по 2014 рр. в
Орджонікідзевському ВДВС ЗМУЮ
звільнилося близько 20 працівників, і
таку ж кількість було прийнято на нові
посади. Також у зазначеному договорі та
матеріалах виконавчого провадження
відсутні будь-які дані, які б свідчили,
що вартість робіт по зберіганню майна
погоджена державним виконавцем, у
якого безпосередньо перебувала дана
справа, що, у свою чергу, є порушенням
норм ст. 59 Закону України «Про
виконавче провадження». На підставі
вищезазначеного, позивач вважає, що
договір зберігання майна, а саме:
автомобіля марки LEXUS LS, 2007 р. в.,
державний номер НОМЕР_1 від 18.04.2012 № 002,
укладеним з численними порушеннями
чинного законодавства, та таким, що не
підлягає виконанню Орджонікідзевським
ВДВС ЗМУЮ.

Заявлене позивачем клопотання про
призначення судово-почеркознавчої
експертизи № 1892/9 від 26.09.2014р., було
відкликано клопотанням позивача від
23.10.2014р. №2023/9. Позивач просить
клопотання про призначення
судово-почеркознавчої експертизи №
1892/9 від 26.09.2014р. залишити без розгляду,
оскільки і позивач, і відповідач
визнають, що підпис на договорі
зберігання № 002 від 18.04.2012 року не
належить Логвіну В.І. Крім того, в цьому
клопотанні позивач назначає, що не
заперечує проти того, що підпис на
договорі належить ОСОБА_2

Клопотання позивача про відкликання
клопотання позивача було прийнято
судом, оскільки воно заявлено
відповідно до діючого законодавства.

Позивач надав суду клопотання №2139/9 від
10.11.2014р., в якому просить продовжити
строк вирішення спору та перенести
розгляд справи, оскільки 29.10.2014р.
позивач звернувся до Головного
управління юстиції у Запорізькій
області з запитом щодо роз'яснення
перерахування коштів з р/рахунку ДВС,
порядку укладання органом ДВС договорі
в з третіми особами та інше.

Клопотання відповідача відхиляється
судом в зв'язку з наступним:

Відповідно до ч. 3 статті 69 ГПК України,
у виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду спору, господарський суд
ухвалою може продовжити строк
розгляду спору, але не більш як на 15
днів.

За заявою представника позивача від
10.10.2014р. суд вже продовжував строк
розгляду справи на 15 днів. Частина 3
статті 69 ГПК України не дозволяє суду
продовжувати строк розгляду справи
більш ніж на 15 днів.

Суд вважає, що позивач зловживає своїми
правами, навмисно всіма способами
затягує розгляд цієї справи, з метою
затягування розгляду пов'язаної з нею
справи №908/2499/14, яке знаходиться в
проваджені господарського суду
Запорізької області (с. Гандюкової Л.І).
Вказані позивачем в клопотанні доводи
не являється підставою для відкладення
розгляду справи. Крім цього, позивач не
надав суду доказів того, що запит
дійсно був направлений (вручений)
Головному управлінню юстиції у
Запорізькій області. В судовому
засіданні представники позивача
пояснили, що у ВДВС не має доказів
направлення (вручення) запиту
Головному управлінню юстиції у
Запорізькій області. Позивач не вказав
конкретну норму законодавства, в якій
зазначено, що управління юстиції
зобов'язано надавати позивачу вказані
в запиті роз'яснення, та не вказав
конкретну норму законодавства, згідно
якої такі роз'яснення являються для
суду обов'язковими. Головне управління
юстиції у Запорізькій області надало
суду письмові пояснення відносно
оплати та укладання договорів
зберігання. Відповідно до ст. 33 ГПК
України, саме на позивача покладений
обов'язок доказувати викладені в
позовній заяві та в письмових
доповненнях № 999/9 від 23.10.2014р. доводи. На
третю особу - Головне управління
юстиції у Запорізькій області, не
покладений обов'язок доказувати
замість позивача позовні вимоги
останнього. Направляючи Головному
управлінню юстиції у Запорізькій
області запит, позивач намагається
перекласти на третю особу по справі
обов'язок доказування позовних вимог.

Відповідач надав суду відзив на
позовну заяву, в якому позов вважає
незаконним та необґрунтованим, таким,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
наступне: 18.04.2012р. сторони по справі
уклали договір зберігання № 002 (далі по
тексту - договір), згідно з умовами
якого позивач (зберігач за договором)
зобов'язався зберігати річ
(транспортний засіб LEXUS LS, 2007 р.в.,
державний № НОМЕР_1, що належить на
праві власності ОСОБА_7), яке передане
йому позивачем (поклажодавцем), і
повернути поклажедавцеві у
схоронності (п. 1.1 договору). Згідно до п.
1.2 договору, докладний перелік майна,
його кількість, засвідчені в актах
опису й арешту майна, оцінка майна
засвідчується згідно висновку
екеперта-оцінювача суб'єкта оціночної
діяльності, судового експерта про
вартість майна, що видаються після
передачі товарів (майна) на зберігання.
Зберігач підписує на підтвердження
приймання майна, а позивач передає
майно відповідачеві згідно з
попередньо складеним відповідачем
актом опису й арешту майна ВП № 32183134
від 18.04.2012р. (п. п. 2.1.1, 2.2.1 договору).
Оплата послуг за договором
здійснюється позивачем згідно з актом
виконаних робіт по зберіганню майна та
виставленого рахунку за узгодженою
сторонами сумою винагороди, а саме: 2,5%
від вартості майна за один місяць
зберігання (п. 3.1 договору). Згідно з п. 3.2
договору, у разі повернення майна до
визначення належним чином його
вартості, ціна послуг по зберіганню
майна складає 20 грн. за добу зберігання.
Оплата послуг зберігача здійснюється
позивачем після підписання акта
виконаних робіт по зберіганню майна
протягом 3-х днів (п. 3.3 договору). 29.12.2012р.
судовим експертом автотоварознавцем
ОСОБА_10 був складений висновок
експертного автотоварознавчого
дослідження № 287/12 про оцінку
транспортного засобу, відповідно до
якого вартість майна була визначена у
розмірі 257 882 грн. 09 коп., без
урахування ПДВ. Можливість укладення
договору зберігання на платній основі
передбачена ст. 59 Закону України «Про
виконавче провадження», а сам: майно, на
яке накладено арешт, передається на
зберігання боржникові або іншим особам
(далі - зберігач), призначеним державним
виконавцем, під розписку в акті опису. У
разі, якщо зберігачем призначено іншу
особу, крім боржника або члена його
сім'ї, він одержує за зберігання майна
винагороду, розмір якої визначається
угодою між зберігачем та державним
виконавцем. Узагальненнями Верховного
суду України від 24.11.2008 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що невід'ємним
елементом ринкових відносин є правочин
- найпоширеніший юридичний факт, з яким
закон пов'язує виникнення, зміну та
припинення цивільних правовідносин.
Термін "правочин" є новелою у
Цивільному кодексі України. Термін
"правочин" не виключає вживання терміна
- "угода" у значенні домовленості між
щонайменше двома сторонами. Перший із
них є більш широким і включає в себе
терміни "договір" (згідно зі ст. 11 ЦК),
"угода", "домовленість". Щоб запобігти
неоднаковому застосуванню норм про
правочини у практиці судів, слід
зазначити, що договір та угода є
тотожними поняттями, тому дво- і
багатосторонні правочини є водночас як
договорами, так і угодами. Статтею 627 ЦК
України передбачено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Отже,
вартість послуг по зберіганню майна на
підставі договору № 002 від 18.04.2012 р. була
погоджена сторонами, а саме в п.3.1.
договору. Таким чином, посилання в
позовній заяві на непогодження з
державним виконавцем вартості послуг
(а не робіт, як зазначає позивач), є
необґрунтованим. Як зазначає в
позовній заяві позивач, «у графі
«позивач» зазначено:
«Орджонікідзевський Відділ ДВС ЗМУЮ в
особі начальника відділу В.І. Логвін»,
наявна печатка позивача та підпис
невідомої особи, відсутні П.І.Б. та інші
ідентифікуючі ознаки». Отже, як
стверджує позивач, начальником
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ
Логвіним В.І. не було підписано договір
зберігання № 002 від 18.04.2012 р., і як
наслідок, порушення процедури
затвердження є підставою для визнання
його недійсним. З вказаним не
погоджується відповідача в повному
обсязі на підставі наступного:
господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 ГК України).
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими ЦК України з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК
України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою. Аналогічні
приписи містяться і в ч.1 ст. 181 ГК
України, відповідно до якої
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Аналіз
наведених норм свідчить про те, що
підпис сторони (сторін) на правочинні
підтверджує лише форму правочину, в
якій його вчинено -письмову, а
відповідно, сам факт вчинення
правочину юридичними особами
підтверджується наявністю печатки на
документі, що має письмову форму. Отже,
наявність печатки на договорі є
свідченням скріплення не підпису
особу, як помилково вважає позивач, а
самого документа. При цьому, відповідач
звертає увагу на те, що у матеріалах
справи докази втрати позивачем печатки
та доказів наявності службового
розслідування за фактом незаконного її
використання відсутні. Аналогічна
позиція викладена в Постановах Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. по справі № 18/37/2012/5003 та від
13.03.2013р. по справі № 5028/7/17/2012. Отже, з
урахуванням того, що сам позивач в
позовній заяві не заперечує проти того,
що спірний договір скріплений печаткою
відповідача, та зважаючи на
відсутність доказів спростування
позивачем обставин відтиску його
печатки на спірному договорі, логічним
є висновок про відсутність фактичних
та правових підстав для визнання
оспорюваного договору недійсним. Крім
того, правова норма, яка міститься у ст.
207 ЦК України (на яку посилається
позивач), хоча і визначає певні вимоги
до письмової форми правочину, але не
встановлює наслідки її недотримання у
вигляді недійсності договору, що
узгоджується з приписами статті 215 ЦК
України, а відповідно до частини першої
статті 218 ЦК України, недодержання
сторонами письмової форми правочину,
яка встановлена законом, не має
наслідком його недійсність, крім
випадків, встановлених законом.
Недодержання форми правочину, якої
вимагає закон, тягне за собою
недійсність правочину лише у разі, коли
це прямо передбачено законом, зокрема,
статтями 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України. У
зазначених випадках правочин є
нікчемним. Також ст. 204 ЦК України
визначено презумпцію правомірності
правочину, а саме, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Аналогічна позиція викладена в
постанові Вищого Господарського суду
України від 10.06.2014р. по справі № 914/4665/13.
Крім того, скріплення спірного
договору печаткою позивача є достатнім
доказом його укладення самим
позивачем. Аналогічна позиція
викладена в постанові Вищого
Господарського суду України від
06.11.2013р. по справі № 8/136-09/21. Статтею 241 ЦК
України передбачено, що правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема,
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним
(стаття 241 ЦК України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину. (п. 3.4 Постанови Пленуму
Вищого арбітражного суду України "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 року № 11). Аналогічна правова
позиція викладена в постанові Вищого
Господарського суду України від
06.11.2013р. по справі № 8/136-09/21, постанові
Вищого Господарського суду України від
23.10.2013р. по справі № 9пд/5014/3187/2012.
Обізнаність позивача про існування
спірного договору та його схвалення
підтверджується наступними доказами:
Листом від 13.05.2013 р. за №1321/9, яким
позивач відмовився підписувати
наданий акт виконаних робіт по
зберіганню майна. При цьому він
послався нібито на факт неналежного
зберігання арештованого майна, що
нібито «підтверджується актом
приймання-пер вдавання від 20.03.2013 року,
заявою директора торгівельної
організації ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП»
від 21.03.2013 року за №1366, актом державного
виконавця від 27.03.2013 року». Фактично
зазначеним листом позивач визнав, що
договір існував, послуги по договору
надавалися, однак позивач не погодився
із якістю наданих послуг; поданням
(повідомленням про злочин в порядку ст.
388 КК України), адресованим позивачу за
вих. № 1389/9. Зокрема, у зазначеному
подані позивач посилається на
порушення відповідачем п. 2.1.3 договору
зберігання та п. 4 договору зберігання
щодо неналежного зберігання ввіреного
майна, за що і просить притягнути
відповідача до кримінальної
відповідальності. Належним чином
завірена копія подання знаходиться в
матеріалах господарської справи №
908/2499/14 (суддя Гандюкова Л.П.); відзивами
на позовні заяви відповідача до
позивача про стягнення заборгованості
за договором зберігання № 002 від 18.04.12р.,
які містяться в матеріалах справи в
господарському суді Запорізької
області № 908/2703/13 (суддя Серкіз) та №
908/2499/14 (суддя Гандюкова). Зокрема, цими
відзивами позивач підтверджує
існування та схвалення договору
зберігання; актом
приймання-передавання від 20.03.2013 року;
заявою ТОВ «ОТП Факторінг Україна»
адресованою позивачу стосовно
необхідності відмови відповідача в
оплаті послуг по договору зберігання.

Відповідач надав суду ще одні письмові
пояснення, де вказав наступне: 18.04.2012р.
сторони по справі уклали договір
зберігання № 002 (далі по тексту
договір), згідно з умовами якого
позивач (зберігач) зобов'язався
зберігати річ (транспортний засіб LEXUS LS,
2007 р.в., державний № НОМЕР_1, що належить
на праві власності ОСОБА_7), яке
передане йому позивачем
(поклажодавцем), і повернути
поклажедавцеві у схоронності (п. 1.1
договору). Як зазначає в позовній заяві
позивач, «у графі «поклажодавець»
зазначено: «Орджонікідзевський Відділ
ДВС ЗМУЮ в особі начальника відділу В.І.
Логвін», наявна печатка
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ та
підпис невідомої особи, відсутні П.І.Б.
та інші ідентифікуючі ознаки». Отже, як
стверджує позивач, начальником
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ
Логвіним В.І. не було підписано договір
зберігання №002 від 18.04.2012 р., і як
наслідок, порушення процедури
затвердження є підставою для визнання
його недійсним. Однак, в оскаржуваному
договорі в графі «поклажодавець»
значиться як підписант «в.о. начальника
Орджонікідзевського Відділу ДВС ЗМУЮ»
Логвіна В.І.». Отже, в відповідача не
викликає сумніву, що підпис, вчинений
на договорі, не належить Логвіну В.І., а
належить виконуючому обов'язки Логвіна
В.І. Позивач заявляв клопотання про
призначення судової почеркознавчої
експертизи, з метою встановлення
відсутності підпису саме Логвіна В.І.
на вказаному договорі. Однак,
відповідач не заперечує той факт, що
підпис на оскаржуваному договорі не є
підписом Логвіна В.І. В судовому
засіданні, яке відбулося 01 жовтня 2014
року, начальник Орджонікідзевського
ВДВС ЗМУЮ Логвін В.І. особисто зазначив,
що підпис на договорі вчинений його
заступником - ОСОБА_2 Ухвалою
господарського суду Запорізької
області від 01 жовтня 2014 року по цій
справі було залучено до участі у справі
в якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - Головне управління
юстиції у Запорізькій області,
зобов'язано надати суду документи, на
підтвердження того, що в квітні 2012 року,
а саме 18.04.2012 року обов'язки начальника
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ
виконував не Логвін В.І., письмово
зазначивши причину відсутності
останнього на робочому місці та
вказати особу, яка виконувала обов'язки
начальника, та надати суду
підтверджуючі документи (відповідний
наказ). Крім того, в судовому засіданні,
яке відбулося 16 жовтня 2014 року за
участі Головного управління юстиції
Запорізької області, було встановлено
на підставі поданих ними документів, що
18.04.2012 року Логвін В.І. перебував у
відпустці, а обов'язки начальника
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ
виконувала ОСОБА_2 Отже, в відповідача
не виникають сумнівів, з урахуванням
поданих документів, в тому числі і
наказу, що підпис на оскаржуваному
договорі вчинений не Логвіним В.І., а
ОСОБА_2 Взагалі відповідач вважає
недоцільним проведення почеркознавчої
експертизи для вирішення питання щодо
наявності/відсутності підпису Логвіна
В.І. на оскаржуваному договорі, так як
станом на цей час цей факт не
оспорюється.

Відповідач надав суду письмові
заперечення на доповнення позовних
вимог позивачем, де вказав наступне:
позивач звернувся до суду із
доповненнями до позовної заяви про
визнання недійсним договору
зберігання майна № 002 від 18.04.2012 року, в
яких посилався на те, що у позивача
відсутні повноваження щодо прямого
перерахування коштів з депозитного
рахунку особам, які не є стягувачами за
виконавчим провадженням, отже, ОСОБА_2
(яка підписала договір зберігання) не
мала законних підстав для укладення у
двосторонньому порядку договору
зберігання майна № 002 від 18.04.2012 року.
При цьому, позивач послався як на
правову підставу своїх вимог на п. 3.13.3
Інструкції з організації примусового
виконання рішень (далі - Інструкція) та
п. 15 Положення про районні у місті
міські, міськрайонні, міжрайонні
відділи ДВС, затвердженого наказом МЮУ
№ 549/5 від 10.04.2012 року і п. 5.8, п. 5.9.
Положення про головні Управління МУЮ в
АР Крим, областях, м. Києві та м.
Севастополі, яке затверджено наказом
МУЮ № 1707/5 від 23.06.2011 року. Відповідач
вважає зазначені вимоги позивача,
вказані у доповненнях до позовної
заяви, незаконними та
необґрунтованими, та такими, що не
відповідають дійсним обставинам
справи, на підставі наступного: спірний
договір зберігання майна від 18.04.2012
року за № 002 був укладений в рамках
зведеного виконавчого провадження з
примусового виконання рішень судів про
стягнення з ОСОБА_7 загальної суми
заборгованості та судових витрат у
розмірі 701 080 грн. 31 коп. Вказаний факт
визнається і самим позивачем, що
підтверджується раніше наданими суду в
якості доказів документами (подання
про скоєння злочину № 1389/9,
неодноразовими запитами до
Орджонікідзевського РВ стосовно
розгляду цього подання за № 1852/9 та за №
2177/9, відзивами позивача на позов ОСОБА_1
про стягнення коштів за договором
зберігання). Отже, як зазначає
відповідач, плата за спірним договором
зберігання має відношення лише до
конкретного виконавчого провадження, а
ніяк не до всього Орджонікідзевського
ВДВС ЗМУЮ. Так, згідно зі ст. 41 Закону
України «Про виконавче провадження»
витрати органів державної виконавчої
служби, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій щодо
забезпечення примусового виконання
рішень, є витратами виконавчого
провадження. Витрати виконавчого
провадження здійснюються за рахунок
коштів Державного бюджету України та
коштів виконавчого провадження, які
використовуються у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. Кошти виконавчого провадження
складаються з: авансового внеску
стягувача на організацію та проведення
виконавчих дій; стягнутих з боржника
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій; інших
надходжень, що не суперечать
законодавству. До витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, належать кошти, за
рахунок яких здійснено оплату:
перевезення, зберігання і реалізації
майна боржника; послуг експертів,
суб'єктів оціночної діяльності -
суб'єктів господарювання та інших осіб,
залучених у встановленому законом
порядку до провадження виконавчих дій;
поштового переказу стягувачу
стягнених аліментних сум; проведення
розшуку боржника, його майна або
розшуку дитини; розміщення оголошення
в засобах масової інформації;
виготовлення та пересилання
документів виконавчого провадження,
ведення Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень; інших витрат,
необхідних для забезпечення належної
організації виконання рішень органами
державної виконавчої служби. Згідно зі
ст. 43 Закону України «Про виконавче
провадження» розподіл стягнутих
державним виконавцем з боржника за
виконавчим провадженням грошових сум
(у тому числі одержаної від реалізації
майна боржника) здійснюється у такому
порядку: у першу чергу повертається
авансовий внесок сторін та інших осіб
на організацію та проведення
виконавчих дій; у другу чергу
компенсуються витрати державної
виконавчої служби, пов'язані з
організацією та проведенням
виконавчих дій, не покриті авансовим
внеском сторін та інших осіб; у
третю чергу задовольняються вимоги
стягувача та стягується виконавчий
збір у розмірі 10 відсотків фактично
стягнутої суми; у четверту чергу
стягуються штрафи, накладені державним
виконавцем відповідно до вимог цього
Закону. Отже, як зазначає відповідач, ч.
4 ст. 41 Закону України «Про виконавче
провадження» встановлено, що кошти, за
рахунок яких буде здійснено оплату за
зберігання арештованого та описаного
майна боржника є витратами, пов'язаними
з організацією та проведенням
виконавчих дій. З вищенаведених норм
випливає, що в свою чергу витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій, є
витратами саме виконавчого
провадження, а не витратами на
утримання позивача. Отже, посилання
позивача на п. 5.8 та п. 5.9 Положення про
головні управління юстиції
Міністерства юстиції України в АР КРИМ,
областях, місті Києві та Севастополі,
яке затверджене наказом МУЮ № 1707/5 від
23.06.2011 року, є необґрунтованими та
недоречними, так як вказані пункти
стосуються саме витрат на утримання (а
не витрат виконавчого провадження)
Головного управління юстиції,
структурних підрозділів, що
забезпечують реалізацію повноважень
ДВС.... Окремо відповідач зазначає
наступне: Згідно з п. 3.13 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом МУЮ 02.04.2012
року № 512/5, використання коштів
виконавчого провадження здійснюється
відповідно до Порядку використання
коштів виконавчого провадження,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29.04.2004 року № 554.
Так, порядком використання коштів
виконавчого провадження, затвердженим
Постановою КМУ від 29.04.2004 року №554
встановлено, що цей Порядок визначає
механізм використання коштів
виконавчого провадження (далі - кошти).
Кошти використовуються державною
виконавчої службою (а не Головним
Управлінням Юстиції у Запорізькій
області, як зазначає позивач) на
організацію та проведення виконавчих
дій щодо забезпечення примусового
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), а саме на:
перевезення, зберігання і реалізацію
майна боржника; та інше. Згідно з п. 12.11
Інструкції, при надходженні коштів на
депозитний рахунок органу ДВС особа,
відповідальна за ведення книги,
повинна не пізніше наступного робочого
дня повідомити начальника органу ДВС,
від якого боржника чи стягувача
надійшли кошти і в якій сумі. Начальник
органу ДВС на виписці з рахунку
Державної казначейської служби
України або банку ставить напис
"ознайомлений", підпис та дату
ознайомлення. Після цього не пізніше
наступного робочого дня особа,
відповідальна за ведення книги,
повідомляє державного виконавця про
надходження депозитних сум. Відповідно
до п. 1.2. Інструкції з обліку коштів,
розрахунків та інших активів бюджетних
установ, затвердженої Наказом
Державного казначейства України 26.12.2003
року № 242 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 23.01.2004
року за № 106/805, депозитні рахунки - це
рахунки, які відкривають в органах
Державного казначейства та/або
установах банків за коштами, які
отримали бюджетні установи в тимчасове
зберігання згідно з законодавством
(без права користування цими коштами,
що перебувають на цих рахунках) і з
настанням відповідних умов належать
поверненню або перерахуванню за
призначенням. Згідно з п. 12.13
Інструкції, після цього не пізніше ніж
протягом трьох робочих днів від дня
ознайомлення з інформацією про
надходження коштів державний
виконавець (саме державний виконавець,
а не працівник Головного управління
юстиції в Запорізькій області) у разі
достатності суми для покриття всіх
вимог стягувача та наявності
відомостей від стягувача про шляхи
отримання ним коштів готує одне
розпорядження (додатки 3, 4) (у тому числі
за зведеним виконавчим провадженням),
яким визначає належність указаних
коштів та спосіб перерахування
стягувачу, яке затверджується
начальником органу ДВС із зазначенням
дати та скріплюється печаткою органу
ДВС. Указане розпорядження готується в
двох примірниках, оригінал видається
особі, відповідальній за ведення книги
обліку депозитних сум, копія
залишається у виконавчому провадженні.
Згідно з п. 12.17 Інструкції у разі
надходження суми, яка не задовольняє
вимог усіх стягувачів, а також за
необхідності відрахування виконавчого
збору, витрат на виконання складається
розрахунок, який затверджується
начальником органу ДВС та долучається
до матеріалів зведеного виконавчого
провадження (кошти розподіляються на
підставі розрахунку державного
виконавця, а перераховуються на
підставі розпорядження). Отже, виключно
до компетенції державного виконавця
віднесено складання розрахунку, який
затверджується розпорядженням
Начальника Відділу ДВС, а не Головним
Управлінням Юстиції у Запорізькій
області. Згідно з п. 12.22 Інструкції, у
разі надходження суми, яка не
задовольняє вимог усіх стягувачів, а
також за необхідності відрахування
виконавчого збору, витрат на
організацію та проведення виконавчих
дій (витрати на зберігання - витрати,
пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій)
складається розрахунок, який повинен
містити загальну суму стягнених
коштів, що залишилась після
відрахування авансового внеску сторін
(інших осіб) на проведення виконавчих
дій та витрат на організацію та
проведення виконавчих дій, перелік
стягувачів кожної черги, визначених
статтею 44 Закону, та суму коштів, яка
перераховується кожному стягувачу,
суму стягненого виконавчого збору,
штрафів у разі винесення відповідних
постанов. Розрахунок затверджується
начальником відділу та долучається до
матеріалів виконавчого провадження.
Окрему увагу відповідач звертає на те,
що жодним нормативно-правовим актом не
зобов'язано (та не вказано про
можливість) Головного управління
юстиції у Запорізькій області складати
розрахунок, на підставі якого будуть
відраховані кошти на проведення та
організацію виконавчих дій (до яких
належить оплата послуг по зберіганню
майна та затверджувати його
Начальником Головного управління
юстиції у Запорізькій області своїм
особистим підписом чи розпорядженням.
Натомість, чинним законодавством прямо
передбачено обов'язок саме державного
виконавця складати такий розрахунок,
куди і заносяться витрати пов'язані з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і в подальшому який
повинен бути затверджений начальником
відповідного ДВС. Крім того, необхідно
також зазначити, що саме Головне
управління юстиції у Запорізькій
області (третя особа) в своїх
поясненнях зазначило, що позивач є
самостійною юридичною особою і
наділений цивільною правоздатністю,
здатний набувати цивільних прав та
обов'язків у відповідності до
укладених правочинів. Окрім цього, між
відповідачем та позивачем
неодноразово укладалися договори
(двосторонні, без залучення Головного
управління юстиції у Запорізькій
області) зберігання арештованого та
описаного майна, за якими позивачем
було проведено оплату в повному обсязі
і виконані всі зобов'язання. Оригінали
та копії вказаних договорів та актів
виконаних робіт будуть надані в судове
засідання. На підставі вищенаведеного,
відмовити в задоволенні позовних вимог
позивача в повному обсязі.

Представник третьої особи - Головного
управління юстиції у Запорізькій
області суду в судовому засіданні
16.10.2014р. пояснив, що станом на 18.04.2012р.
(день укладання спірного договору)
обов'язки начальника
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ
виконувала заступник начальника
відділу ОСОБА_2, у зв'язку з відпусткою
Логвина В.І. з 17.04.2012р. по 24.04.2012р. та з
25.04.2012р. по 03.05.2012р., що підтверджується
завіреною копією наказу № 235/07-12 від
04.04.2012р. та копією витягу з журналу
реєстрації наказів про відпустки, які
залучені до матеріалів справи. Також,
третя особа просить суд розглянути
спір, на розсуд суду.

Також від третьої особи - Головного
управління юстиції у Запорізькій
області надійшло клопотання № 06-18/8046
від 23.10.2014р., в якому просить розглянути
спір на розсуд суду за відсутності
повноважного представника Головного
управління юстиції у Запорізькій
області, оскільки позивач є
самостійною юридичною особою і
наділений цивільною правоздатністю,
здатний набувати цивільних прав та
обов'язків у відповідності до
укладених право чинів.

Головне управління юстиції у
Запорізькій області надало суду
письмові пояснення, де зазначено
наступне: в його обов'язки не входить
підписання договорів зберігання
арештованого майна. Даний обов'язок не
передбачений нормативно-правовими
актами або внутрішніми наказами
Міністерства юстиції України та
Головного управління юстиції у
Запорізькій області. Згідно ст. 59
Закону України «Про виконавче
провадження» (далі по тексту - Закон)
встановлено, що майно, на яке накладено
арешт, за винятком майна, зазначеного в
частині восьмій статті 57 Закону,
передається на зберігання боржникові
або іншим особам, призначеним
державним виконавцем, під розписку в
акті опису. Копія акта опису майна
видається боржнику, стягувачу, а в разі
якщо обов'язок зберігання майна
покладено на іншу особу, - також
зберігачу. Зберігач може користуватися
майном, переданим йому на зберігання,
якщо особливості такого майна не
призведуть до його знищення або
зменшення цінності внаслідок
користування. У разі якщо зберігачем
призначено іншу особу, крім боржника
або члена його сім'ї, він одержує за
зберігання майна винагороду, розмір
якої визначається угодою між
зберігачем та державним виконавцем.
Порядок і умови зберігання зазначеного
в частині восьмій статті 57 цього Закону
майна, на яке накладено арешт,
встановлюються Національним банком
України за погодженням з Міністерством
фінансів України, іншого майна
Міністерством юстиції України.
Порушення заборони державного
виконавця розпоряджатися або
користуватися майном, на яке накладено
арешт, тягне за собою передбачену
законом відповідальність зберігача
майна. Відповідно до п. 15 Положення «Про
районний, районний у місті, міський
(міста обласного значення),
міськрайонний, міжрайонний відділ
державної виконавчої служби»
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 10.04.2012р. № 549/5 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 10 квітня 2012 р. за №
548/20861 визначено, що відділи ДВС є
юридичною особою, має відповідні
рахунки в органах Державної
казначейської служби України для
обліку депозитних сум і зарахування
стягнутих з боржників коштів та їх
виплати стягувачам у національній
валюті, а також відповідні рахунки для
обліку аналогічних операцій в
іноземній валюті в банках, печатку із
зображенням Державного Герба України і
своїм найменуванням. Відповідно до ст.
91 Цивільного кодексу України юридична
особа здатна мати такі ж цивільні права
та обов'язки (цивільну правоздатність),
як і фізична особа, крім тих, які за
своєю природою можуть належати лише
людині. Цивільна правоздатність
юридичної особи може бути обмежена
лише за рішенням суду. Юридична особа
може здійснювати окремі види
діяльності, перелік яких
встановлюється законом, після
одержання нею спеціального дозволу
(ліцензії). Цивільна правоздатність
юридичної особи виникає з моменту її
створення і припиняється з дня
внесення до єдиного державного реєстру
запису про її припинення. Головного
управління юстиції у Запорізькій
області просить справу розглянути за
відсутності його представника та
прийняти рішення відповідно до діючого
законодавства.

Третя особа - ОСОБА_2 надала суду
письмові пояснення, в яких вона
зазначає, що з'явитись до судового
засідання вона не може, у зв'язку з
перебуванням 16.10.2014р. за межами України.
Третя особа вважає, що вказані позовні
вимоги не підлягають задоволенню
виходячи з наступного: відповідно до
приписів ст. 92 Цивільного Кодексу
України (надалі - ЦК України) юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Частиною першою статті 241 ЦК України
встановлено, що наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину. У п. 3.4 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
вказано, що наступне схвалення
юридичною особою угоди, укладеної від
її імені представником, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним
(ст. 241 ЦК України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони угоди чи до її представника
(лист, телефонограма, телеграма,
телетайпограма тощо) або вчинення
зазначеним органом (посадовою особою)
дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його до виконання,
здійснення платежу другій стороні і т.
ін.). Визначальним у вчиненні дій щодо
схвалення правочину, є зміст таких дій,
оскільки вони мають свідчити про
прийняття правочину до виконання.
Очевидно також, що таке схвалення
повинно бути до прийняття рішення у
справі про визнання правочину
недійсним. Третя особа зазначає, що
виходячи з наданих відповідачем
пояснень, позивач схвалив умови
спірного договору, що підтверджується
актом приймання-передачі від 20.03.2013р.,
листом від 13.05.2013р. Відтак, як зазначає
третя особа, відсутні підстави для
визнання спірного договору недійсним.
Просить позивачу в позові відмовити.
Просить суд розглянути справу за її
відсутністю.

Строк розгляду справи був продовжений
за клопотанням позивача на 15 днів.
Розгляд справи тричі відкладався.

10.11.2014р. розгляд справи продовжений та
прийнято рішення.

Ухвали суду про відкладення розгляду
справи направлялись третім особам, що
підтверджується вихідними
реєстраційними номерами, які зазначені
на зворотній стороні ухвал.

Представники третіх осіб - Головне
управління юстиції у Запорізькій
області та ОСОБА_2, повідомлені про
місце, день та час розгляду справи, в
порядку, передбаченому ГПК України, в
судове засідання не з'явились, про
причини неявки суд не повідомили,
ОСОБА_2 витребувані судом документи не
надала.

Клопотання Головного управління
юстиції у Запорізькій області та
ОСОБА_2 про розгляд справи за
відсутністю їх представників
приймаються судом, суд вважає за
можливе розглянути справу за
відсутністю їх представників, за
наявними в справі матеріалами,
відповідно до статті 75 ГПК України.

Розглянувши та оцінивши всі матеріали
справи, заслухавши пояснення
представників позивача, відповідача,
третьої особи - Головного управління
юстиції у Запорізькій області (в
судовому засіданні 16.10.2014р.), суд вважає,
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав:

18.04.2012 року позивачем в рамках
виконавчого провадження ВП № 32183134 було
складено акт опису й арешту майна
(надалі - акт опису, ар. с. 10, 11).

Згідно вказаного акту опису було
проведено опис рухомого майна -
автомобіля марки LEXUS, модель LS 460, номер
шасі (двигуна, рами) НОМЕР_3, сірого
кольору, державний номер НОМЕР_1, 2007
року випуску (надалі - автомобіль).

Також, вказаним актом опису, згідно
візуального огляду, були виявлені
дрібні пошкодження лакокрасочного
покриття, та зазначено, що остаточна
вартість описаного об'єкту буде
визначена суб'єктом оціночної
діяльності, попередня вартість
становить 600 000 грн.

Крім того, на третій сторінці акту
опису зазначено, що описане майно
прийняв на відповідальне зберігання
ОСОБА_1.

18.04.2012 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
зберігання № 002 (надалі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1 договору,
відповідач (зберігач за договором)
зобов'язався зберігати річ (автомобіль)
і повернути її поклажедавцеві
(відповідач за договором) у
схоронності.

Згідно з п. 1.2 договору, докладний
перелік майна, його кількість,
засвічені в актах опису й арешту майна,
оцінка майна засвідчується згідно
висновку експерта - оцінювача, суб'єкта
оціночної діяльності - судового
експерта про вартість майна, що
видаються після передачі товарів
(майна) на зберігання.

За умовами п. 1.3 договору, право
власності на майно до відповідача не
переходить.

Відповідно до п. 2.1.1 договору,
відповідач приймає майно на зберігання
особисто або через свого представника,
повноваження якого підтверджуються
довіреністю.

В графі "Реквізити та підписи сторін"
зазначено "Орджоникидзевского ВДВС в
особі в. о. начальника відділу В.І.
Логвин".

З вищевикладеного вбачається, що
фактично договір був підписаний не
начальником відділу, а виконуючим
обов'язки начальника відділу.

В позовній заяві позивач зазначав, що
спірний договір зі сторони
Орджоникидзевского ВДВС підписаний не
начальником ВДВС Логвіним В.І., а
невідомою особою. Але, потім, позивач
письмово вказав, що спірний договір
фактично був підписаний ОСОБА_2, яка
станом на 18.04.2012р. виконувала обов'язки
начальника Орджоникидзевского ВДВС

Спочатку позивачем було подано
клопотання про призначення
судово-почеркознавчої експертизи №
1892/9 від 26.09.2014р., в якому позивач просив
суд призначити по справі
судово-почеркознавчу експертизу.

Однак, клопотання позивача про
призначення судової експертизи було
відкликано позивачем клопотанням від
23.10.2014р. №2023/9, де позивач просить
клопотання про призначення
судово-почеркознавчої експертизи №
1892/9 від 26.09.2014р. залишити без розгляду,
оскільки станом на 18.04.2012р. обов'язки
начальника Орджоникидзевского ВДВС
виконувала ОСОБА_2, і позивач та
відповідач визнають, що підпис на
договорі зберігання № 002 від 18.04.2012 року
не належить Логвіну В.І. Крім цього, в
цьому клопотанні позивач назначає, що
не заперечує проти того, що підпис на
договорі зберігання зі сторони ВДВС
належить ОСОБА_2

Суд також вважає призначення судової
почеркознавчої експертизи
недоцільним, оскільки і позивач, і
відповідач визнали, що підпис на
договорі зберігання не належить
Логвіну В.І., а належить ОСОБА_2
Судово-почеркознавча експертиза
призначається тільки у разі, якщо одна
із сторін стверджувала б про те, що
підпис дійсно належить начальнику
Орджонікідзевського відділу державної
виконавчої служби Логвіну В.І.

Головне управління юстиції у
Запорізькій області надало суду наказ
Головного управління юстиції у
Запорізькій області від 04.04.2012р. №235/07-12
"Про надання відпуски Логвіну В.І.", в
якому зазначено про надання Логвіну
В.І. відпуски з 17.04.2012р. по 24.04.2012р. та з
25.04.2012р. по 03.05.2012р., та про покладання на
період відпуски Логвіна В.І. на його
заступника - ОСОБА_2 обов'язків
начальника Орджонікідзевського
відділу.

Таким чином, з 17.04.2012р. та на момент
укладання спірного договору - 18.04.2012р.,
Логвін В.І. знаходився у відпустці та не
мав можливості та права підписувати
договір. Право підписувати договори з
17.04.2012р. було надано його заступнику -
ОСОБА_2, на яку наказом Головного
управління юстиції у Запорізькій
області від 04.04.2012р. №235/07-12 "Про надання
відпуски Логвину В.І." були покладені
обов'язки начальника
Орджонікідзевського ВДВС.

Проект договору готувався для підпису
саме Логвіним В.І., але за день до
підписання договору 17.04.2012р. Логвін В.І
пішов у відпуску, а тому 18.04.12р. договір
підписала заступник начальника
відділу ОСОБА_2, яка наказом Головного
управління юстиції у Запорізькій
області від 04.04.2012р. №235/07-12 "Про надання
відпуски Логвину В.І." була призначена
виконуючим обов'язки начальника
відділу.

Всі матеріали справи підтверджують, що
фактично спірний договір підписаний
виконуючим обов'язки начальника
відділу - ОСОБА_2

Слід також зазначити, що договір
зберігання був схвалений позивачем,
про що також свідчить підписаний
Логвіним В.І. договір про надання
послуг по організації і проведенню
аукціону реалізації арештованого
рухомого майна № 08-0256/13 від 20.03.2013р.
подання (повідомлення про злочин в
порядку ст.. 388 КК України) № 1389/9 від
21.05.2013р., листи Орджонікідзевського
ВДВС №939/9 від 29.03.2013р., №1321/9 від 13.05.2013р.,
надіслані на адресу ОСОБА_1 та інш.).

Крім цього, в позовній заяві позивач
вказує, що вартість робіт по договору
зберігання не погоджена з державним
виконавцем.

Але, вартість послуг узгоджена
сторонами договору і зазначена в п. 3.1
договору.

Оскільки, відповідно до п.1.2 договору
висновок судового експерта про
вартість майна видаються після
передачі товарів (майна) на зберігання,
то на момент укладання договору ще не
могло бути висновку судового експерта
про вартість майна, тому сторони в п. 3.1
договору передбачили вартість
винагороди за зберігання майна в
розмірі 2,5% від вартості майна за один
місяць зберігання.

29.12.2012р. судовим експертом
автотоварознавцем ОСОБА_10 був
складений висновок експертного
автотоварознавчого дослідження № 287/12
про оцінку транспортного засобу,
відповідно до якого вартість майна
була визначена у розмірі 257 882 грн. 09
коп., без урахування ПДВ.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
державну виконавчу службу" державними
виконавцями являються: начальник
відділу, заступник начальника
відділу… , а, відповідно, і виконуючий
обов'язки начальника відділу.

З вищевикладеного вбачається, що
вартість послуг погоджена з державним
виконавцем.

Аналогічно вартість послуг була
передбачена і в інших договорах
зберігання, укладених між позивачем та
відповідачем, а саме: в договорах
зберігання №009 від 12.06.2012р. та №01/13 від
29.01.2013р., які знаходяться в матеріалах
справи.

При цьому позивач в позовній заяві
просить визнати договір недійним на
підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, тому що
недотримання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені, зокрема, ч. ч. 3 та 5 ст.
203 ЦК України, є підставою недійсності
право чину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Позивач не довів суду, що зміст
договору, по - перше, суперечить ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, по - друге, що особа, яка
вчинила правочин, не має необхідний
обсяг цивільної дієздатності, тобто за
рішенням суду особа обмежена в
дієздатності ; по - третє, що правочин
був вчинений особою проти справжньої
волі в. о. начальника відділу
Орджоникидзевского ВДВС ОСОБА_2,
внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
по-четверте, що форма правочину не
відповідає формі, встановленої законом
(не в письмової формі); по-п'яте, що
правочин вчинений без наміру створити
правові наслідки (імітація правочину).

Згідно ст. 207 ЦК України (в редакції, яка
діяла на момент підписання договору)
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Договір зберігання зі сторони
Орджоникидзевского ВДВС підписаний
уповноваженою особою - виконуючим
обов'язки начальника відділу ОСОБА_2 та
скріплений печаткою
Орджоникидзевского ВДВС.

Слід вказати, що недодержання
письмової форми угоди (ч. 4 ст. 203 ЦК
України) не тягне за собою недійсність
угоди, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою для недійсності
правочину являється недодержання
вимог, які встановлені лише частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 ЦК України.

В доповнені до позову позивач зазначив,
що відповідно до Положення про
районний, районний у місті, міський
(міста обласного значення),
міськрайонний, міжрайонний відділ
державної виконавчої служби,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України 10.04.2012р. № 549/5 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 10.04.2012р. за №548/2086 у
начальника відділу ДВС відсутні
повноваження щодо одноособового
укладання договорів у яких на орган ДВС
покладена матеріальна
відповідальність перед третіми
особами. У Орджонікідзевського ВДВС
ЗМУЮ відсутні повноваження щодо
прямого перерахування коштів з
депозитного рахунку особам, які не є
стягувачами за виконавчим
провадженням, ОСОБА_2 при здійсненні
своїх повноважень, не мала законних
підстав для укладання у двосторонньому
порядку договору зберігання майна від
18.04.2012 року за № 002. У відповідності до
ст. 227 ЦК України - правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним. Якщо юридична особа
ввела другу сторону в оману щодо свого
права на вчинення такого правочину,
вона зобов'язана відшкодувати їй
моральну шкоду, завдану таким
правочином.

Спірний договір зберігання майна від
18.04.2012 року за № 002 був укладений в
рамках зведеного виконавчого
провадження з примусового виконання
рішень судів про стягнення з ОСОБА_7
загальної суми заборгованості та
судових витрат у розмірі 701 080 грн. 31 коп.
Отже, плата за спірним договором
зберігання має відношення лише до
конкретного виконавчого провадження, а
ніяк не до всього Орджонікідзевського
ВДВС ЗМУЮ.

Витрати виконавчого провадження
зазначені в ст. 41 Закону України "Про
виконавче провадження".

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про
виконавче провадження" витрати органів
державної виконавчої служби, пов'язані
з організацією та проведенням
виконавчих дій щодо забезпечення
примусового виконання рішень, є
витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження
здійснюються за рахунок коштів
Державного бюджету України та коштів
виконавчого провадження, які
використовуються у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Кошти виконавчого провадження
складаються з: авансового внеску
стягувача на організацію та проведення
виконавчих дій; стягнутих з боржника
витрат, пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій; інших
надходжень, що не суперечать
законодавству.

До витрат, пов'язаних з організацією
та проведенням виконавчих дій,
належать кошти, за рахунок яких
здійснено оплату: перевезення,
зберігання і реалізації майна
боржника; послуг експертів, суб'єктів
оціночної діяльності - суб'єктів
господарювання та інших осіб,
залучених у встановленому законом
порядку до провадження виконавчих дій;
поштового переказу стягувачу
стягнених аліментних сум; проведення
розшуку боржника, його майна або
розшуку дитини; розміщення оголошення
в засобах масової інформації;
виготовлення та пересилання
документів виконавчого провадження,
ведення Єдиного державного реєстру
виконавчих проваджень; інших витрат,
необхідних для забезпечення належної
організації виконання рішень органами
державної виконавчої служби.

В статті 43 Закону України "Про
виконавче провадження" зазначено, що
розподіл стягнутих державним
виконавцем з боржника за виконавчим
провадженням грошових сум (у тому числі
одержаної від реалізації майна
боржника) здійснюється у такому
порядку: у першу чергу повертається
авансовий внесок сторін та інших осіб
на організацію та проведення
виконавчих дій; у другу чергу
компенсуються витрати державної
виконавчої служби, пов'язані з
організацією та проведенням
виконавчих дій, не покриті авансовим
внеском сторін та інших осіб.

Позивач в доповнені до позову
посилається на п. п. 5.8 та 5.9 Положення
про територіальні органи Міністерства
юстиції України, затвердженого наказом
Міністерства юстиції №1707/5 від 23.06.2011р.

Згідно з п. п. 5.8 та 5.9 Положення про
територіальні органи Міністерства
юстиції України, затвердженого
наказом Міністерства юстиції №1707/5 від
23.06.2011р. Головне управління юстиції з
метою організації своєї діяльності:
здійснює бухгалтерський облік витрат
на утримання головного управління
юстиції, структурних підрозділів, що
забезпечують реалізацію повноважень
ДВС та Укрдержреєстру; забезпечує
використання бюджетних асигнувань за
цільовим призначенням, складає та
подає в установленому порядку
фінансову звітність; здійснює
централізований бухгалтерський облік
витрат на утримання районних, районних
у містах, міських (міст обласного
значення), міськрайонних, міжрайонних
управлінь юстиції, структурних
підрозділів, що забезпечують
реалізацію повноважень ДВС та
Укрдержреєстру, нотаріальних контор.

З вищевикладеного вбачається, що в п. п.
5.8 та 5.9 вищевказаного Положення
йдеться тільки про витрати на
утримання управленій юстиції та їх
структурних підрозділів, а не на
виконавчі дії.

Пунктом 3.13.3 Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції №512/5 від 02.04.2012р. передбачено,
що використання витрат на проведення
виконавчих дій, стягнутих з боржника,
здійснюється відповідно до письмового
розпорядження державного виконавця,
яким витрати на проведення виконавчих
дій перераховуються з депозитного
рахунку на спеціальний реєстраційний
рахунок для обліку коштів, отриманих як
плата за послуги, що надаються
бюджетними установами, відкритими на
ім'я Державної виконавчої служби
України, Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, головних
управлінь юстиції в областях, містах
Києві та Севастополі в органах
Державної казначейської служби
України. Використання витрат на
проведення виконавчих дій
здійснюється відповідно до кошторисів,
затверджених в установленому порядку.

Відповідно до п. 2 Порядку використання
коштів виконавчого провадження, кошти
використовуються державною виконавчої
службою на організацію та проведення
виконавчих дій щодо забезпечення
примусового виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), а саме
на: перевезення, зберігання і
реалізацію майна боржника.

З вищевикладеного вбачається, що кошти
використовуються виконавчою службою, а
не Головним управлінням юстиції у
Запорізької області, як зазначає
позивач.

Згідно з п. 12.11 Інструкції з організації
примусового виконання рішень, при
надходженні коштів на депозитний
рахунок органу ДВС особа,
відповідальна за ведення книги,
повинна не пізніше наступного робочого
дня повідомити начальника органу ДВС,
від якого боржника чи стягувача
надійшли кошти і в якій сумі. Начальник
органу ДВС на виписці з рахунку
Державної казначейської служби
України або банку ставить напис
"ознайомлений", підпис та дату
ознайомлення. Після цього не пізніше
наступного робочого дня особа,
відповідальна за ведення книги,
повідомляє державного виконавця про
надходження депозитних сум.

Відповідно до п. 1.2. Інструкції з обліку
коштів, розрахунків та інших активів
бюджетних установ, затвердженої
наказом Державного казначейства
України 26.12.2003 року № 242 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 23.01.2004р. за № 106/805, депозитні
рахунки - це рахунки, які відкривають в
органах Державного казначейства та/або
установах банків за коштами, які
отримали бюджетні установи в тимчасове
зберігання згідно з законодавством
(без права користування цими коштами,
що перебувають на цих рахунках) і з
настанням відповідних умов належать
поверненню або перерахуванню за
призначенням.

Згідно з п. 12.13 Інструкції з організації
примусового виконання рішень, після
цього не пізніше ніж протягом трьох
робочих днів від дня ознайомлення з
інформацією про надходження коштів
державний виконавець (саме державний
виконавець, а не працівник Головного
управління юстиції в Запорізькій
області) у разі достатності суми для
покриття всіх вимог стягувача та
наявності відомостей від стягувача про
шляхи отримання ним коштів готує одне
розпорядження (додатки 3, 4) (у тому числі
за зведеним виконавчим провадженням),
яким визначає належність указаних
коштів та спосіб перерахування
стягувачу, яке затверджується
начальником органу ДВС із зазначенням
дати та скріплюється печаткою органу
ДВС. Указане розпорядження готується в
двох примірниках, оригінал видається
особі, відповідальній за ведення книги
обліку депозитних сум, копія
залишається у виконавчому провадженні.

Згідно з п. 12.17 Інструкції з організації
примусового виконання рішень, у разі
надходження суми, яка не задовольняє
вимог усіх стягувачів, а також за
необхідності відрахування виконавчого
збору, витрат на виконання складається
розрахунок, який затверджується
начальником органу ДВС та долучається
до матеріалів зведеного виконавчого
провадження (кошти розподіляються на
підставі розрахунку державного
виконавця, а перераховуються на
підставі розпорядження).

Отже, виключно до компетенції
державного виконавця віднесено
складання розрахунку, який
затверджується розпорядженням
начальника відділу ДВС, а не Головним
Управлінням Юстиції у Запорізькій
області.

Згідно з п. 12.22 Інструкції з організації
примусового виконання рішень, у разі
надходження суми, яка не задовольняє
вимог усіх стягувачів, а також за
необхідності відрахування виконавчого
збору, витрат на організацію та
проведення виконавчих дій (витрати на
зберігання - витрати, пов'язані з
організацією та проведенням
виконавчих дій) складається
розрахунок, який повинен містити
загальну суму стягнених коштів, що
залишилась після відрахування
авансового внеску сторін (інших осіб)
на проведення виконавчих дій та витрат
на організацію та проведення
виконавчих дій, перелік стягувачів
кожної черги, визначених статтею 44
Закону, та суму коштів, яка
перераховується кожному стягувачу,
суму стягненого виконавчого збору,
штрафів у разі винесення відповідних
постанов. Розрахунок затверджується
начальником відділу та долучається до
матеріалів виконавчого провадження.

Жодним нормативно-правовим актом не
зобов'язано (та не вказано про
можливість) Головного управління
юстиції у Запорізькій області складати
розрахунок, на підставі якого будуть
відраховані кошти на проведення та
організацію виконавчих дій (до яких
належить оплата послуг по зберіганню
майна та затверджувати його
начальником Головного управління
юстиції у Запорізькій області своїм
особистим підписом чи розпорядженням).

Чинним законодавством прямо
передбачено обов'язок саме державного
виконавця складати такий розрахунок,
куди і заносяться витрати, пов'язані з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і в подальшому цей
рахунок повинен бути затверджений
начальником відповідного ДВС.

Відповідно до п. 15 Положення про
районний, районний у місті, міський
(міста обласного значення),
міськрайонний, міжрайонний відділ
державної виконавчої служби,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України 10.04.2012р. № 549/5 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 10.04.2012р. за №548/2086
відділ є юридичною особою, має
відповідні рахунки в органах Державної
казначейської служби України для
обліку депозитних сум і зарахування
стягнутих з боржників коштів та їх
виплати стягувачам у національній
валюті, а також відповідні рахунки для
обліку аналогічних операції в
іноземної валюті в банках, печатку із
зображенням Державного Герба України і
своїм найменуванням.

Відповідно до п. 4.6 Положення про
Орджонікідзевський відділ державної
виконавчої служби відділ являється
юридичною особою, має гербову печатку.

Позивач не довів суду, що стороною
договорів зберігання повинне бути і
Головне управління юстиції у
Запорізькій області (третя особа) .

Суд запросив у позивача договори
зберігання, де однією із сторін
договору вказане Головне управління
юстиції у Запорізькій області. Позивач
не надав суду таких договорів,
вказавши, що у нього не має таких
договорів.

В свою чергу, відповідач надав суду,
укладені між позивачем та відповідачем
інші договори зберігання №009 від
12.06.2012р. та №01/13 від 29.01.2013р., які були
укладені в двосторонньому порядку, без
залучення Головного управління
юстиції у Запорізькій області.

Крім того, необхідно зазначити, що саме
Головне управління юстиції у
Запорізькій області (третя особа) в
своїх поясненнях зазначило, що позивач
є самостійною юридичною особою і
наділений цивільною правоздатністю,
здатний набувати цивільних прав та
обов'язків у відповідності до
укладених правочинів. Головне
управління юстиції у Запорізькій
області зазначає, що в його обов'язки не
входить підписання договорів
зберігання арештованого майна. Даний
обов'язок не передбачений
нормативно-правовими актами або
внутрішніми наказами Міністерства
юстиції України та Головного
управління юстиції у Запорізькій
області.

Позивач не вказав суду конкретну норму
законодавства, яка обмежує право
Орджонікідзевського ВДВС укладати зі
зберігачами договір зберігання, або
передбачає обов'язковість укладання
таких договорів із залученням стороною
по договору Головного управління
юстиції у Запорізькій області.

Позивач не довів суду, що на укладання
договору зберігання необхідний дозвіл
Управління юстиції.

При цьому, в письмових доповненнях до
позову позивач посилається на ст. 227 ЦК
України, згідно з якою правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним.

Якщо юридична особа ввела другу
сторону в оману щодо свого права на
вчинення такого правочину, вона
зобов'язана відшкодувати їй моральну
шкоду, завдану таким правочином.

З вищевикладеного вбачається, що
позивач стверджує, що
Орджонікідзевській ВДВС, як юридична
особа, ввела відповідача щодо свого
права на вчинення такого право чину в
оману, і тому позивач зобов'язаний
відшкодувати відповідачу моральну
шкоду, завдану таким правочином.

Також слід відмітити, що види
господарської діяльності, які
підлягають ліцензуванню, зазначені в
статті 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" ( в редакції,
яка діяла на момент укладання
договору).

До переліку видів господарської
діяльності, які підлягають
ліцензуванню, не входить такий від
господарської діяльності як
зберігання майна.

За таких підстав, позивач не довів суду,
що на укладання договору зберігання
потрібний відповідний дозвіл або
ліцензія.

Відеозапис з камер відеоспостереження
Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від
17.05.2013р. не відносяться до предмету
даного спору. Те, що відповідачем було
здійснено знищення його ж пояснень
відносно виконання умов договору
шляхом поглинання, не доказує та не
спростовує дійсності або недійсності
договору зберігання майна від 18.04.2012р.
за № 002. Відеозапис цього не виступає
доказом у даній справі, у відповідності
з Господарським процесуальним
кодексом України.

Враховуючи все вищевикладене, позивач
не довів суду, що вказані позивачем
доводи являються підставою для
визнання договору недійсним.

Судовий збір покладається на позивача,
відповідно до статті 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 22, 44 - 49, 75, 82 - 85 ГПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Повне рішення складено : 10.11.2014р.

Суддя
Л.С. Місюра