ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2169/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Тихий П.В., суддя Сіверін В. І. ,
суддя Терещенко О.І.

при секретарі - Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. №3063
З/1-43) на рішення господарського суду
Запорізької області від 26 серпня 2014
року у справі №908/2169/14

За позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м. Чернівці

до Публічного акціонерного товариства
"Мелітопольський завод холодильного
машинобудування "Рефма", Запорізька
область, м. Мелітополь

про стягнення 43 661,33 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ФОП ОСОБА_1 звернулась
до господарського суду Запорізької
області з позовом до ПАТ
"Мелітопольський завод холодильного
машинобудування "Рефма" про стягнення 35
940 грн. основного боргу, 4 662,12 грн. пені
та зобов'язати сплатити суму боргу з
урахуванням суми 1053,00 грн. - 3% річних,
790,68 грн. індексу інфляції за договором
№70-12 від 25.10.2012 р. на організацію
перевезення зовнішньоторговельних
вантажів.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 26 серпня 2014
року у справі №908/2169/14 (суддя Гандюкова
Л.П.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Мелітопольський завод
холодильного машинобудування "Рефма"
на користь ФОП ОСОБА_1 суму 35 940
(тридцять п'ять тисяч дев'ятсот сорок)
грн. 00 коп. основного боргу, суму 1 370
(одна тисяча триста сімдесят) грн.74 коп.
пені, суму 1 133 (одна тисяча сто тридцять
три) грн. 47 коп. -3% річних, суму 1 175 (одна
тисяча сто сімдесят п'ять) грн. 45 коп.
втрат від інфляції, суму 1657 (одна тисяча
шістсот п'ятдесят сім) грн. 88 коп.
судового збору.

Відповідач з рішенням господарського
суду першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилається на недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які
місцевий суд визнав встановленими,
невідповідність висновків, викладених
в рішенні суду, обставинам справи, а
також порушення матеріального права.
Просить скасувати рішення
господарського суду Запорізької
області від 26 серпня 2014 року у справі
№908/2169/14 та прийняти нове рішення яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог. Стягнути з позивача судовий
збір, сплачений відповідачем за подачу
апеляційної скарги. Всі інші судові
витрати відповідно до статті 49 ГПК
України - покласти на позивача.

Розпорядженням голови Вищого
господарського суду України №28-р від
02.09.2014 року визначено, що розгляд
господарських справ, які підлягають
перегляду в апеляційному порядку
Донецьким апеляційним господарським
судом здійснюється Харківським
апеляційним господарським судом.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 06.10.2014 року
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження, розгляд
скарги призначено на 27.10.2014 року.

22.10.2014 року від відповідача надійшло
клопотання (вх.32359) про розгляд скарги
без участі його представника,
посилаючись на те, що він знаходиться у
скрутному матеріальному становищі у
зв'язку з чим не може забезпечити явку
свого представника в судове засідання.
Зазначає, що підтримує свою апеляційну
скаргу в повному обсязі.

Розпорядженням секретаря судової
палаті №1 Харківського апеляційного
господарського суду від 24.10.2014 року у
зв'язку з відпусткою суддів Бондаренко
В.П. та Россолова В.В. сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Тихий П.В., суддя Сіверін В.І.,
суддя Терещенко О.І.

24.10.2014 року на адресу суду від позивача
надійшов відзив на апеляційну скаргу
відповідача (вх.№9466), в якому він вважає
рішення суду першої інстанції законним
та обґрунтованим та просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу
відповідача без задоволення. Також
просить здійснювати розгляд
апеляційної скарги без участі його
представника у зв'язку з відсутністю
фінансової можливості забезпечити
його явку в судове засідання.

Позивач та відповідач, будучи належним
чином повідомленими про місце та час
розгляду справи, не реалізували своє
право на участь у судовому процесі та
не забезпечили явку представників в
судове засідання.

Колегія суддів вважає, що судом
виконано процесуальний обов'язок щодо
повідомлення учасників процесу про
дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 3.5.11
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Вищого
господарського суду України від 10.12.2002
р. за №75, вважає, що не з'явлення в
судове засідання представників сторін
не перешкоджає розгляду справи, тому
справа розглядається відповідно до
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, а також правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
25.10.2012р. між ПАТ "Мелітопольський завод
холодильного машинобудування "Рефма"
(клієнт, відповідач у справі) та ФОП
ОСОБА_1 (виконавець, позивач) укладено
договір №70-12 про організацію
перевезення зовнішньоторгових
вантажів, згідно з яким сторони
домовилися, що даним договором
регулюються взаємовідносини, що
виникають між клієнтом та виконавцем
під час планування, здійснення та
оплати транспортних послуг в
організації перевезень вантажів на
території України та інших країн. У
межах даного договору виконавець бере
на себе зобов'язання організувати
доставку ввіреного йому
вантажовідправником вантажу до пункту
призначення та передати його
вантажоотримувачу відповідно до умов
даного договору та поданих заявок,
котрі є невід'ємною частиною договору,
а клієнт -надати для перевезення
вантаж, необхідну інформацію та
сплатити встановлену у заявці за
перевезення плату (п.п.1.1.1.2). (т.1 а.с. 12-16).

В пунктах 2.2, 2.3 сторони погодили, що
взаємовідношення клієнта та виконавця
ґрунтуються на нормах ЦК України, ГК
України, ГПК України, Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність», Закону України «Про
автомобільний транспорт», Статуту
автомобільного транспорту УРСР,
Положеннями Конвенції про договір
міжнародного шляхового перевезення
вантажів та Протоколу до Конвенції від
05.07.1978 р., Митної Конвенції про
міжнародне перевезення вантажів з
використанням книги МДП. На кожне
окреме завантаження оформлюється
транспортне замовлення (заявка), що має
перелік умов та особливостей
конкретного перевезення та є
невід'ємною частиною даного договору і
вважається його доповненням.

Відповідно до п.4.2.4 договору виконавець
має право залучати автотранспортні
засоби інших підприємств від свого
імені, а також здійснювати інші
юридично значущі дії у відносинах з
третіми особами.

Пунктами 5.1.5.2, 5.3,5.5, 5.6 погоджено, що
розрахунки за фактично надані
транспортні послуги здійснюються
шляхом банківського переказу грошових
коштів на розрахунковий рахунок
виконавця. Винагорода виконавця -
різниця між коштами, які повністю
оплачені клієнтом та коштами,
оплаченими перевізнику. Вартість
перевезення вантажів, замовлених
клієнтом, вираховується сумою, яку
пред'явив виконавець. Робота
вважається виконаною, якщо виконавець
згідно з заявкою клієнта доставив
вантаж до місця призначення, що
підтверджує акт виконаних робіт.
Розрахунок здійснюється на підставі
виставлених рахунків виконавця. Термін
оплати за фактично виконану роботу
складає 5 банківських днів з моменту
розвантаження автомобілів, якщо інше
не обумовлене в конкретному
транспортному замовленні.

Договір діє безстроково і набуває
чинності з моменту його підписання
(п.9.1)

Як вірно встановлено господарським
судом першої інстанції, на підставі
замовлення відповідача №70 від 25.10.2012 р.
згідно з актом виконаних робіт №69 від
22.11.2012 р. позивачем було надано
транспортно -експедиційні послуги по
маршруту: м. Мелітополь (Україна)- м.
Теміртау (Казахстан). Загальна вартість
послуг становить 14 000 грн. згідно з
рахунком №69 від 30. 10.2012 р. Крім того, на
підставі замовлення відповідача №05
від 31.01.2013р. згідно з актом виконаних
робіт №06 від 22.02.2013 р. та рахунком №06
від 13.02.2013 р. було надано
транспортно-експедиційні послуги по
маршруту: м. Мелітополь (Україна) - м.
Санкт-Петербург (РФ) загальною вартістю
послуг 6240 грн. Також на підставі
замовлення відповідача №26 від 20.03.2013 р.
згідно з актом виконаних робіт №23 від
04.04.2013 р. позивачем було надано
транспортно -експедиційні послуги по
маршруту: м. Мелітополь (Україна)- м.
Теміртау (Казахстан), загальна вартість
послуг 27200 грн. згідно з рахунком №23 від
25. 03.2013 р. Крім того, на підставі
замовлення відповідача №52 від 19.04.2013р.
згідно з актом виконаних робіт №29 від
22.04.2013 р. та рахунком №41 від 22.04.2013 р.
було надано транспортно-експедиційні
послуги по маршруту: м. Мелітополь
(Україна) - м. Кременчук (Україна)
загальною вартістю послуг 3500 грн. (т.1
а.с.18-32).

Також на підставі заявки №31 від 29.03.2013
р. позивачем надано
транспортно-експедиційні послуги
відповідачу на суму 3500грн., які
повністю оплачені 01.04.2013 р. і спір між
сторонами щодо цієї заявки відсутній.

Відповідно до довідки банківської
установи (ПАТ «КБ «Хрещатик») №82/645 від
09.12.2013 р. ПАТ «Рефма» здійснив часткову
оплату на загальну суму 18500 грн.(14.11.2012 р.
10000 грн., 20.02.2013 р. - 5000 грн., 01.04.2013 р. - 3500
грн. (а.с.36).

29.08.2013р. позивач направив відповідачу
претензію щодо сплати 35940 грн.
заборгованості, яка отримана
відповідачем та згідно з повідомленням
№762 від 02.10.2013 р.

В матеріалах справи міститься акт
звірки взаємних розрахунків від 30.11.2013
р., який підписано головним бухгалтером
ПАТ «Рефма» та ФОП ОСОБА_1 та скріплено
печатками сторін, згідно з яким борг на
користь ФОП ОСОБА_1 становить 35940 грн. (т.
1 а.с.17).

Отже, як вірно зазначено судом першої
інстанції, відповідач по суті визнав
борг на загальну суму 35940 грн.,
підписавши зазначений акт. (а.с.33-35).

Відповідач зазначену заборгованість
не сплатив, що стало підставою для
звернення ФОП ОСОБА_1 з позовом до
господарського суду.

В матеріалах справи відсутні докази
сплати відповідачем вказаної
заборгованості в сумі 35940 грн.

Згідно з ст.ст.525, 526 ЦК України
зобов`язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до вимог
закону, умов договору. Одностороння
відмова від виконання зобов`язання не
допускається крім випадків,
передбачених законом.

Аналогічний припис містить п.п.1, 7 ст.193
Господарського кодексу України.

Згідно з ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ст.629 цього Кодексу
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Господарським судом встановлено, що
відповідач визнав факт надання послуг
позивачем по вказаним у підставі
позову заявкам, визнав наявність боргу
у сумі 35940 грн.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вимоги позивача в частині
стягнення заявленої суми боргу є
правомірними та підтверджені
відповідними доказами, а отже
підлягають задоволенню повністю.

Колегія суддів зазначає, що
необґрунтованими є твердження
відповідача, що спірний договір за
своєю правовою природою є договором
перевезення, а не транспортного
експедирування, та що суд повинен був
застосувати спеціальний строк
позовної давності в один рік, з огляду
на наступне.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК
України - загальний строк позовної
давності тривалістю в три роки, а
статтею 258 цього Кодексу передбачено,
що для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1
ч.1), у зв'язку з перевезеннями вантажу
(стаття 925 цього Кодексу).

Колегія суддів вказує не те, що стороні
самі погодили в умовах договору №70-12
від 25.10.2012 р. про організацію
перевезення зовнішньоторгових
вантажів, що відносини сторін (клієнта
та виконавця) ґрунтуються, зокрема, на
нормах Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність», отже спірний договір є за
своєю правовою природою договором
транспортного експедирування, а не
перевезення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність»транспортно-експедиторськ
а діяльність - підприємницька
діяльність із надання
транспортно-експедиторських послуг з
організації та забезпечення
перевезень експортних, імпортних,
транзитних або інших вантажів;
транспортно-експедиторська послуга -
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування. Експедитор має право
залучити до виконання своїх обов'язків
інших осіб (ч.1 ст.932 ЦК України).

Відповідно до статті 931 ЦК України
розмір плати експедиторові
встановлюється договором
транспортного експедирування, якщо
інше не встановлено законом.

Господарським судом першої інстанції
вірно встановлено, що з рахунків та
підписаних обома сторонами актів
виконаних робіт вбачається, що позивач
надавав саме
транспортно-експедиторські послуги, а
не послуги з перевезення. У рахунках
відокремлено окремими рядками
транспортно - експедиторські послуги
та експедиторські послуги і у договорі
сторони також погодили, що винагорода
виконавця - різниця між коштами, які
повністю оплачені клієнтом та коштами,
оплаченими перевізнику. У
представлених позивачем у судовому
засіданні 15.08.2014 р. міжнародних товарно
- транспортних накладних CMR та товарно -
транспортній накладній від 19.04.2013 р.
вказано, що відповідачем товар
передано безпосередньо не позивачу, а
перевізникам, якими були інші юридичні
особи та фізична особа-підприємець,
залучені позивачем.

Отже господарський суду дійшов вірного
висновку, що на вимоги щодо стягнення
заборгованості за договором про
надання послуг транспортного
експедирування поширюються загальні
строки позовної давності тривалістю у
три роки.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 5068,44 грн. пені,
розрахованої по кожній заявці, а саме:
по заявці №52 від 19.04.2013 р. на суму боргу
3500 грн. пеня в розмірі 446,84 грн. за період
з 27.04.2013 р. по 16.04.2014 р. (352 дні); по заявці
№26 від 20.03.2013 р. на суму боргу 27 200грн.
пеня в сумі 3 673,35 грн. за період з 09.04.2013
р. по 16.04.2014 р. (370 днів); по заявці №05 від
31.01.2013 р. на суму 1240 грн. боргу пеня в
сумі 188,29 грн. за період з 27.02.2013 р. по
16.04.2014 р. (411 днів), по заявці №70 від 25.10.2012
р. на суму боргу 4 000 грн. пеня в сумі 759,96
грн. за період з 27.11.2012 р. по 16.04.2014 р. (504
дні), колегія суддів зазначає наступне.

В укладеному сторонами договорі в
розділі "Відповідальність сторін"
встановлено, що у випадку прострочення
оплати вартості за надані послуги
клієнт сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період за який сплачується пеня
за кожен день прострочення платежу з
урахуванням індексу інфляції, 3% річних
та суми курсової різниці не отриманої
вигоди, що вираховується по курсу валют
НБ України з дня виставлення рахунку.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання є його порушенням, у разі
якого настають правові наслідки,
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Із змісту ст.549 ЦК України слідує, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з вимогами Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Місцевий господарський суд вірно
встановив, розрахунок пені, наданий
позивачем, суперечить приписам ч. 6 ст.
232 ГК України (період нарахування 6
місяців), а саме по заявці №52 від 19.04.2013
р. на суму боргу 3500 грн. (строк оплати
23.04.2013 р.) позивач мав право
нараховувати пеню за період з 24.04.2013 р.
по 24.10.2013 р.; по заявці №26 від 20.03.2013 р. на
суму боргу 27 200грн. (строк оплати 12.04.2013
р.) позивач мав право нараховувати пеня
за період з 13.04.2013 р. по 13.10.2013 р.; по
заявці №05 від 31.01.2013 р. на суму 1240 грн.
боргу (строк оплати 23.02.2013 р.) позивач
мав право нараховувати пеню за період з
24.02.2013 р. по 24.08.2013 р., по заявці №70 від
25.10.2012 р. на суму боргу 4 000 грн. (строк
оплати 23.11.2012 р.) позивач мав право
нараховувати пеню за період з 24.11.2012 р.
по 24.05.2013 р. Тобто, обґрунтованим є
нарахування позивачем пені в загальній
сумі 2539,20 грн.(240,21 грн. по заявці №52, 1916,67
грн. по заявці №26, 88,23 грн. по заявці №05,
294,09 грн. по заявці №70). У задоволенні
позовних вимог на суму 2529,24 грн.(5068,44 -
2539,20) пені відмовляється у зв'язку з
недоведеністю.

Оскільки відповідачем заявлено про
пропуск спеціальної позовної давності
в один рік до стягнення неустойки, на
момент пред'явлення позову (19.06.2014 р.)
строк позовної давності за вимогами
про стягнення пені на суму 1168,46 грн.
закінчився. Внаслідок пропуску строку
позовної давності, який є самостійною
підставою для відмови в позові, в
задоволенні вимог про стягнення з
відповідача суми 1168,46 грн. пені повинно
бути відмовлено.

Таким чином, стягненню підлягає пеня в
сумі 1 370,74 грн., в тому числі: по заявці
№52 за період з 19.06.2013 р. по 24.10.2013 р. в
сумі 164,84 грн.; по заявці №26 за період з
19.06.2013 р. по 13.10.2013 р. в сумі 1174,44 грн.; по
заявці №05 за період з 19.06.2013 р. по 24.08.2013
р. в сумі 31,46 грн. По заявці №70 пеня не
підлягає стягненню у зв'язку з
пропуском позовної давності.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Таким чином, позивач не був
позбавлений права, враховуючи
обмежений законом період нарахування
пені (6 місяців) та спеціальний строк
позовної давності (1 рік), своєчасно
звернутися до суду про стягнення пені,
тим більше, що стягнення пені може бути
самостійним предметом позову.

Також є обґрунтованим висновок суду
першої інстанції щодо стягнення з
відповідача 1517,48 грн. інфляційних втрат
та суму 1135,41 грн. трьох відсотків
річних, нарахованих по кожній заявці.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Факт несвоєчасного виконання грошових
зобов'язань є доведеним. Перевіривши
розрахунок втрат від інфляції та 3%
річних, судом встановлено, що у зв'язку
з технічним помилками, допущеними при
їх розрахунку, в тому числі
неправильного визначення кількості
днів та періоду прострочення,
вказаному судом вище (визначення дати
початку порушення грошового
зобов'язання), вони підлягають
частковому задоволенню. Разом з тим, до
вимог про стягнення 3% та втрат від
інфляції спеціальний строк позовної
давності суд не застосовує, оскільки ці
нарахування не є неустойкою, а належать
до самостійного виду відповідальності.

Позовні вимоги в частині стягнення 3 %
річних господарський суд правомірно
задовольнив частково в сумі 1 133, 47 грн.
3% річних, в тому числі: по заявці №52 за
період з 24.04.2013 р. по 16.04.2014 р. в сумі 101,15
грн.; по заявці №26 за період з 09.04.2013 р.
по 16.04.2014 р. в сумі 824,94 грн.; по заявці №05
за період з 27.02.2013 р. по 16.04.2014 р. в сумі
41,78 грн.; по заявці №70 за період з 27.11.2012
р. по 16.04.2014 р. в сумі 165,60 грн.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що втрати від
інфляції по заявці №52 за період
травень 2013 р.- березень 2014 р. становлять
119,94 грн.; по заявці №26 за період квітень
2013 р. - березень 2014 р. - 863,54 грн.; по заявці
№05 за період березень 2013 р. - березень
2014 р. - 42,49 грн.; по заявці №70 за період
грудень 2012р.- березень 2014р.- 149,48 грн. Суд
визнає обґрунтованими нарахування 1
175,45 грн. втрат від інфляції і стягує їх
з відповідача на користь позивача,
оскільки відповідно до листа
Верховного суду України № 62-97р від 03.04.97
"Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" індекс
інфляції розраховується не на кожну
дату місяця, а в середньому на місяць.
При цьому має місце як інфляція так і
дефляція. Оскільки інфляція за своєю
природою є збільшенням суми основного
боргу в період прострочення виконання
відповідачем грошового зобов'язання з
причин девальвації грошової одиниці
України, при розрахунку інфляція
береться весь період прострочення.
Сума, яка повинна була внесена за
період з 1 по 15 число відповідного
місяці індексується з урахуванням
цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то
розрахунок починається з наступного
місяця.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що твердження відповідача,
викладені ним в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, а господарським
судом першої інстанції правильно
оцінені обставини справи, у зв'язку з
чим підстав для скасування рішення та
задоволення апеляційної скарги
відповідача колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 33, 43, 85, 99, 101, пунктом
1 статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 26 серпня 2014
року у справі №908/2169/14 залишити без
змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України через
Харківський апеляційний господарський
суд.

Повний текст постанови складено 30.10.2014
р.

Головуючий суддя
Тихий П.В.

Суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Терещенко О.І.