ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2014 р.
Справа № 922/2123/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - Ткаченко С.І. за довіреністю
б/н від 31.12.2013 р.

відповідача - Полупанової О.О. за
довіреністю б/н від 10.06.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Славена" м.
Харків (вх. №2394 Х/3) Товариства з
обмеженою відповідальністю "Екотеп"
(вх. №2518 Х/3) на рішення господарського
суду Харківської області від 12.08.14 р. у
справі № 922/2123/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екотеп", м. Львів

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Славена", м. Харків

про стягнення 361977,55 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Екотеп", звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою в якій, з
урахуванням заяви від 05.08.2014 року про
зміну розміру позовних вимог, просив
суд прийняти рішення, яким стягнути з
відповідача 132472,63 грн. суму основного
боргу, 138276,44 грн. відсотків за
користування товарним кредитом за
період з 06.02.2013 року по 30.07.2014 року, 24350,49
грн. пені, 5697,99 грн. 3 % річних, 61180,00 грн.
загальної суми, що належить до сплати
згідно Актів зміни ціни б/н від 25.03.2014
року по накладним № 6623 від 10.09.2013 року,
№ 6409 від 30.08.2013 року, № 6068 від 16.08.2013
року, № 7061 від 30.09.2013 року, № 6891 від
24.09.2013 року, № 6622 від 10.09.2013 року, № 6231
від 22.08.2013 року, № 6017 від 16.08.2013 року, №
703'7 від 30.09.2013 року, № 8314 від 20.11.2013 року,
№ 8721 від 09.12.2013 року, № 8103 від 13.11.2013
року, № 8794 від 10.12.2013 року, № 7065 від
30.09.2013 року, № 8134 від 13.11.2013 року, № 8073
від 11.11.2013 року, № 9068 від 19.12.2013 року, №
9101 від 23.12.2013 року, № 9152 від 25.12.2013 року,
№ 8891 від 13.12.2013 року, № 7841 від 31.10.2013
року, № 7739 від 29.10.2013 року, № 8159 від
14.11.2013 року; а також судовий збір у сумі
7239,55 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12.08.14 р. по
справі № 922/2123/14 (суддя Л.С. Лаврова)
позов задоволено частково. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Славена" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екотеп" - 132 472,63 грн.
основної заборгованості, 115 230,37
відсотків за користування товарним
кредитом, 24 350,49 грн. пені, 5 697,99 грн. 3%
річних та судові витрати у сумі 5694,19
грн.

Відповідач з рішенням господарського
суду Харківської області не погодився,
звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права просить частково
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 12.08.14 р. і
прийняти нове рішення, яким позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екотеп" м. Львів
задовольнити частково та відмовити
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Екотеп" у стягненні
відсотків за користування товарним
кредитом в сумі 115 230,37 грн., пені в сумі
24350,49 грн., 3 % річних в сумі 5697,99 грн., а
також судового збору в сумі 5694,19 грн. В
іншій частині рішення залишити в силі.
Крім того, для визнання розміру
заборгованості відповідач просить
призначити у справі судову економічну
експертизу.

При цьому, не погоджуючись з сумою
відсотків, нарахованих позивачем за
користування товарним кредитом за
період з 06.02.2013 року по 30.07.2014 року,
відповідач зазначає про те, що
договором передбачено відтермінування
зобов'язання з оплати поставленого
товару, тобто перенесення його строків
на більш тривалий термін, що по своїй
суті є договором поставки з
відстроченням платежу, а не договором
поставки товару на умовах товарного
кредиту, що в свою чергу, на думку
відповідача, виключає
відповідальність в силу відсутності
обставин прострочення зобов'язання.
Таким чином, відповідач вважає, що
виходячи з умов укладеного між
сторонами договору в частині положень
про строк зобов'язання з оплати товару
та умов товарного кредиту, з ТОВ
"Славена" не можуть бути стягнуті
відсотки за користування товарним
кредитом. Крім того, відповідач
посилається на те, що у позивача не
виникло право вимоги на стягнення
відсотків сумі 29832,10 грн., нарахованих
згідно рахунку № 30-07/14 від 30.07.2014 р.,
оскільки цей рахунок не був отриманий
відповідачем. Також, відповідач не
погоджується з розрахунком пені та 3%
річних, наданим позивачем, і сумою пені
та 3% річних, які стягнуті за рішенням
суду, посилаючись при цьому на те, що
для правильного розрахунку пені у
справі необхідно призначити судову
економічну експертизу.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 01.09.14 р.
порушено провадження по справі №
922/2123/14 за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Славена" на рішення
господарського суду Харківської
області від 12.08.14 р. у справі № 922/2123/14 та
призначено її до розгляду на 13.10.14 р. об
10:30.

04.09.2014 р. до Харківського апеляційного
господарського суду надійшла
апеляційна скарга позивача на рішення
господарського суду Харківської
області від 12.08.14 р. у справі № 922/2123/14, в
якій останній також не погоджується з
даним рішенням, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати в частині
відмови в стягненні суми коштів у
розмірі 61180,00 грн. згідно актів зміни
ціни. Прийняти в цій частині нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, стягнути з ТОВ "Славена"
на користь ТОВ "Екотеп" суму боргу
згідно Актів зміни ціни б/н від 25.03.14 р.
та б/н від 30.07.14 р. у розмірі 61180,00 грн.
Витрати по сплаті судового збору
покласти на ТОВ "Славена" в повному
обсязі. В іншій частині рішення
господарського суду Харківської
області від 12.08.14 р. у справі № 922/2123/14
позивач просить залишити без змін.

В обґрунтування викладених вимог
позивач посилається на те, що вимога
про стягнення суми коштів у розмірі
61180,00 грн. згідно актів зміни ціни
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства та умовах укладеного між
сторонами договору, при цьому, позивач
зазначає про те, що в укладеному між
сторонами договорі та оформлених
позивачем актах зміни ціни вбачається,
яким інформаційним ресурсом повинні
керуватись сторони при здійсненні
перерахунку вартості поставленого та
оплаченого товару. Також, позивач
вказує на те, що в актах зміни ціни
визначено розмір відсотка, на який
збільшився курс валют з моменту
поставки товару до моменту його оплати
відповідачем. Позивач вважає, що суд
першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні вимог про стягнення коштів
у розмірі 61180,00 грн. згідно актів зміни
ціни, не з'ясував обставини справи щодо
обчислення заявленої суми та надав їм
невірну кваліфікацію. Крім того,
позивач зазначає, що суд першої
інстанції неправомірно здійснив
розподіл судових витрат, зважаючи на
те, що спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача, тому
вважає, що судові витрати по даній
справі повинні бути покладні повністю
на відповідача.

10.10.2013 р. позивач через канцелярію суду
надав відзив на апеляційну скаргу
відповідача, в якому не погоджується з
доводами, викладеними ТОВ "Славена",
просить рішення в частині стягнення з
відповідача відсотків за користування
товарним кредитом в сумі 115 230,37 грн.,
пені в сумі 24350,49 грн., 3 % річних в сумі
5697,99 грн. залишити без змін. Позивач
зокрема посилається на те, що заявлені
до стягнення відсотки за користування
товарним кредитом за своєю правовою
природою є боргом, платою за
користування коштами позивача
відповідно до ч. 5 ст. 694 ЦК України, та
ґрунтуються на умовах укладеного між
сторонами договору. Що стосується
нарахованих сум пені та 3% річних,
позивач зазначає про те, що право на їх
стягнення виникло у позивача на
підставі умов договору та вимог
чинного законодавства в зв'язку з
простроченням відповідачем строків
оплати товарів по договору.

В судовому засіданні 13.10.2014 р. оголошено
перерву до 03.11.2014 р.

Перевіривши повноту встановлених
судом обставин справи та наданих
сторонами в підтвердження обставин
справи доказів, надану в рішенні суду
їх юридичну оцінку, дослідивши
матеріали справи та правильність
застосування господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
заслухавши уповноважених
представників сторін, колегія суддів
дійшла висновку про залишення без
задоволення апеляційної скарги
позивача та часткове задоволення
апеляційної скарги відповідача,
виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 06 березня
2012 року між ТОВ "Екотеп" та ТОВ "Славена"
укладено договір поставки на умовах
товарного кредиту №603/9 та додаткові
угоди від 09.01.2013 року від 15.03.2013 року, від
02.02.12014 року, які є невід'ємною частиною
договору, згідно умов якого ТОВ "Екотеп"
зобов'язалось поставити поліграфічні
матеріали, а ТОВ "Славена" приймати та
оплачувати такі товари в порядку та
строки, передбачені цим договором.

Звертаючись до господарського суду,
позивач послався на те, що на виконання
умов укладеного договору, позивачем
було передано у власність відповідача
товар в кількості, асортименті, за
цінами та на суми згідно видаткових
накладних на загальну суму 219 684,26 грн.
Проте, як зазначає позивач, відповідач
розрахунок за отриманий товар здійснив
частково в розмірі 20 006,36 грн. з
порушенням строків та умов, визначених
умовами договору.

Відтак, за даними позивача, станом на
22.05.2014 р. сума основної заборгованості
відповідача за договором склала 199 677,90
грн.

На підставі п. 5.4 договору позивачем
нараховані відповідачу відсотки за
користування товарним кредитом за
період з 06.02.2013 р. по 24.03.2014 р. в розмірі 108
444,34 грн. та направлено на адресу
відповідача лист-вимогу з виставленим
рахунком на оплату відсотків за
користування товарним кредитом.

Крім того, на підставі п. 5.9 та п. 5.11
договору позивачем було здійснено
перерахунок вартості поставленого і
оплаченого відповідачем товару на суму
15 421,35 грн. та оформлено це складанням
актів зміни ціни, які були направлені
відповідачу.

На підставі п. 6.2 договору позивачем
нарахована пеня в розмірі 19 377,94 грн. за
період з 17.06.2013 р. по 22.05.2014 р. за
порушення відповідачем термінів
оплати, а також на підставі ст. 625 ЦК
України - 3% річних в розмірі 4 969,54 грн. за
період з 05.03.2013 р. по 22.05.2014 р.

Матеріали справи свідчать про те, що
під час розгляду справи в суді
позивачем неодноразово надавались до
суду заяви про зміну розміру позовних
вимог у зв'язку з частковою оплатою
відповідачем суми основного боргу.

Так, відповідно до заяви про зміну
розміру позовних вимог від 05.08.2014 року
позивач просив суд стягнути з
відповідача 132 472,63 грн. суму основного
боргу, 138 276,44 грн. відсотки за
користування товарним кредитом за
період з 06.02.2013 року по 30.07.2014 року, 24 350,49
грн. пені, 5 697,99 грн. 3 % річних, 61180,00 грн.
загальної суми, що належить до сплати
згідно Актів зміни ціни б/н від 25.03.2014
року по накладним № 6623 від 10.09.2013 року,
№ 6409 від 30.08.2013 року, № 6068 від 16.08.2013
року, № 7061 від 30.09.2013 року, № 6891 від
24.09.2013 року, № 6622 від 10.09.2013 року, № 6231
від 22.08.2013 року, № 6017 від 16.08.2013 року, №
703'7 від 30.09.2013 року, № 8314 від 20.11.2013 року,
№ 8721 від 09.12.2013 року, № 8103 від 13.11.2013
року, № 8794 від 10.12.2013 року, № 7065 від
30.09.2013 року, № 8134 від 13.11.2013 року, № 8073
від 11.11.2013 року, № 9068 від 19.12.2013 року, №
9101 від 23.12.2013 року, № 9152 від 25.12.2013 року,
№ 8891 від 13.12.2013 року, № 7841 від 31.10.2013
року, № 7739 від 29.10.2013 року, № 8159 від
14.11.2013 року; а також судовий збір у сумі
7239,55 грн.

Вирішуючи даний господарський спір суд
першої інстанції виходив з обставин
справи за якими встановив, що на
виконання умов договору, позивача
поставив, а відповідач прийняв
продукції на загальну суму 219 684,26 грн.
(т. 1 а.с.26 - 156), що підтверджується
належним чином засвідченими копіями
видаткових накладних. Які підписані
представником відповідача та
засвідчені печаткою на підтвердження
прийому товару. При цьому,
господарським судом прийнято до уваги,
що покупцем при отриманні товару не
подавалося жодних заперечень щодо
неналежності виконання постачальником
прийнятих за договором зобов'язань з
поставки товару.

Оскільки суду не надано доказів
незгоди відповідача щодо належності
виконання позивачем прийнятих на себе
згідно договору зобов'язань, не надано
доказів відмови від цього товару та
прийняття його у встановленому
порядку, суд першої інстанції дійшов
висновку, що свої зобов'язання позивач
виконав у відповідності з умовами
договору.

Відповідач розрахунок за отриманий
товар здійснив частково в розмірі 20 006,36
грн. згідно відповідних банківських
виписок від 28.03.2014 р. та від 25.04.2014 р.

В процесі судового розгляду позивачем
було подано заяву про зміну розміру
позовних вимог, у якій останній
повідомив суд про сплату відповідачем
суми основного боргу у розмірі 67205,27
грн., у зв'язку з чим станом на 05.08.2014
року розмір простроченої основної
заборгованості відповідача перед
позивачем склав 132 472,63 грн., що не
заперечується відповідачем.

Беручи до уваги викладені обставини,
зважаючи на те, що факт поставки
позивачем товару підтверджується
належними доказами у справі та
визнається відповідачем, останній не
надав доказів остаточного погашення
суми боргу, аргументованих заперечень
не представив, а також враховуючи, що
згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, суд першої інстанції
визнав позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 132 472,63 грн. основного боргу
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що рішення в зазначеній
частині відповідачем не оскаржується,
отже, по суті відповідач не заперечує
проти правильності самого рішення щодо
стягнення з нього суми основного боргу
в розмірі 132 472,63 грн.

Позивачем за порушення відповідачем
термінів оплати нарахована пеня за
період з 17.06.2013 р. по 30.07.2014 р. в розмірі 24
350,49 грн., а також 3% річних в розмірі 5 697,99
грн. за період з 05.03.2013 р. по 30.07.2014 р.

Згідно зі ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Пунктом 6.2. договору сторони визначили,
що у випадку прострочення отримувачем
зазначеного у п. 5.5., п. 5.2 цього договору
терміну оплати, він сплачує
постачальнику неустойку у вигляді пені
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ від суми заборгованості за кожний
день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені, колегія суддів
констатує, що, позивачем з урахуванням
вірного визначення періоду кожної
окремої поставки та строку оплати
товару, встановленого п. 5.5 договору, а
також враховуючи вимоги ч. 6 ст. 232 ГК
України, правомірно нарахована пеню в
розмірі 24 350,49 грн. за період з 17.06.2013 р.
по 30.07.2014 р.

Також, згідно зі статтею 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи доведеність факту
порушення відповідачем зобов'язання за
договором з оплати поставленого
позивачем товару, позовні вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
3% річних в розмірі 5 697,99 грн. за період з
05.03.2013 р. по 30.07.2014 р. є правомірними, як
такі, що нараховані у відповідності до
вимог ст. 625 Цивільного кодексу України,
а також підтверджуються розрахунками
позивача.

Посилання відповідача на необхідність
призначення по справі економічної
експертизи для правильного розрахунку
пені та 3% річних, колегія суддів
відхиляє за безпідставністю, оскільки
в даному випадку питання, які
відносяться відповідачем в клопотанні
про призначення економічної
експертизи не потребують застосування
спеціальних знань експертом, оскільки
чітко визначені договірними
зобов'язаннями, факт порушення
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, сума основної
заборгованості та період її
прострочення підтверджується наявними
у справі доказами, відповідачем
визнається, будь-яким чином не
спростовується. Отже, залучення
експерта є недоцільним, оскільки
спірні питання були досліджені та
оцінені судом першої інстанції, а також
апеляційним господарським судом
безпосередньо на підставі
представлених документів.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції цілком обґрунтовано
відмовив в задоволенні клопотання
відповідача про зменшення суми пені.

Відповідно до статті 233 ГК України, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій. Зазначені норми
ставлять право суду на зменшення
неустойки в залежність від
співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої
статті 551 ЦК України та статті 233 ГК
України слід мати на увазі, що поняття
"значно" та "надмірно" є оціночними і
мають конкретизуватися судом у кожному
конкретному випадку.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру пені, яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання,
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язання, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Однак, відповідачем не надано ні до
місцевого господарського суду, ні до
суду апеляційної інстанції будь-яких
доказів на підтвердження винятковості
обставин, які унеможливили своєчасне
виконання зобов'язання з оплати
поставленого позивачем товару.

В свою чергу, нарахована позивачем пеня
в розмірі 24350,49 грн. базуються на умовах
договору, які в силу закону є
обов'язковими для виконання, у тому
числі для відповідача.

Слід зазначити, що в обґрунтування
своїх вимог щодо зменшення штрафних
санкцій відповідач посилається на
наявність дебіторської
заборгованості. Проте, вказані
обставини є результатом внутрішньої
господарської діяльності підприємства
відповідача і ніяк не доводе той факт,
що грошові зобов'язання за договором
поставки не виконувались останнім
внаслідок виняткових обставин або
непереборної сили.

При цьому, стаття 42 Господарського
кодексу України визначає як
самостійну, ініціативну, систематичну,
на власний ризик господарську
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку. При
цьому здійснення підприємницької
діяльності і власний ризик означає
покладення на підприємця тягаря
несприятливих наслідків такої
діяльності.

Враховуючи зазначену норму, зменшення
штрафних санкцій на підставі тяжкого
фінансового стану боржника не може
вважатися безумовною підставою для
застосування положень п. 3 ст. 83 ГПК
України, адже, враховуючи положення
ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України,
боржник у випадку порушення грошового
зобов'язання не може посилатися на
неможливість його виконання.

Враховуючи обставини справи, надані
сторонами документи в обґрунтування
своїх вимог та заперечень, в тому числі
майнового стану, колегія суддів не
вбачає правових підстав для
застосування п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України та ч.1
статті 233 Господарського кодексу
України. За цих же підстав, доводи
відповідача про можливість розстрочки
виконання рішення не заслуговують на
увагу та відхиляються колегією суддів
за безпідставністю.

Окрім суми основного боргу позивачем
заявлені вимоги про стягнення з
відповідача відсотків за користування
товарним кредитом у сумі 138 276,44 грн. ( у
т.ч. ПДВ 23046,07 грн.).

Визнаючи правомірність позовних вимог
в частині стягнення з відповідача
відсотків за користування товарним
кредитом, суд першої інстанції виходив
з положень ст. ст. 536, 694 Цивільного
кодексу України щодо обов'язку покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, положення ч. 1 ст. 1057 Цивільного
кодексу України, які регулюють
відносини комерційного кредиту, а
також умов договору (п. 5.4), якими
передбачено, що за користування
товарним кредитом по даному договору
протягом більшого періоду, ніж 60
календарних днів з моменту отримання
кожної партії товару, відповідач
сплачує позивачу відсоток у розмірі 0,1 %
від вартості поставленого товару за
кожен календарний день користування
умовами товарного кредиту понад 60
календарних днів з моменту отримання
кожної партії товару і до моменту
погашення заборгованості по кожній
партії товару.

В зв'язку з викладеним, суд першої
інстанції вважав, що у відповідності з
умовами укладеного між сторонами
договору та вказаних норм Цивільного
кодексу України у позивача виникло
право на стягнення відсотків за
користування товарним кредитом, яке
останній реалізував шляхом
виставлення відповідачу рахунку на
оплату товарного кредиту №24-03/14 від
24.03.2014 року, що охоплює період з 06.02.2013
року по 24.03.2014 року та складає 108 444,34 грн.
Та оскільки відсотки за користування
товарним кредитом підлягають сплаті за
кожний календарний день користування,
позивачем було здійснено перерахунок
суми відсотків за користування
товарним кредитом по договору №603/9 від
06.03.2012 року та виставлено рахунок №30-07/14
від 30.07.2014 року на оплату відсотків за
користування кредитом за період з
25.03.2014 року по 30.07.2014 року включно на
суму 29832,10 грн., який був направлений
відповідачу 01.08.2014 року. Отже, загальна
сума відсотків за користування
товарним кредитом за період з 06.02.2013
року по 30.07.2014 року становить 138 276,44 грн.
(у т.ч. ПДВ 23046,07 грн.).

Разом з цим, місцевий господарський суд
перевіривши розрахунок відсотків,
період їх нарахування, дійшов
висновку, що стягненню підлягає сума
нарахованих відсотків у розмірі 115 230,37
грн. за період з 06.02.2013 р. по 30.07.2014 р.,
оскільки у своєму розрахунку позивач
неправомірно нарахував ПДВ на відсотки
за користування товарним кредитом,
зважаючи на те, що сума відсотків була
порахована від загальної вартості
товару, на яку вже нараховано 20% ПДВ, а
тому повторне нарахування ПДВ на суму
відсотків не допускається.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з висновками суду першої
інстанції щодо наявності в даному
випадку правових підстав для стягнення
відсотків за користування товарним
кредитом, оскільки такі висновки
зроблені без належного аналізу умов
укладеного між сторонами договору, а
також місцевим господарським судом
невірно надано кваліфікацію спірним
правовідносинам та застосовані
положення ст.ст. 536, 694 Цивільного
кодексу України, а також помилково
застосовані норми ст. 1057 Цивільного
кодексу України, які регулюють
відносини комерційного кредиту.

Так, укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого господарського суду України
«Про практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується.

Сторони передбачили умовами п.5.1.
названого договору, що отримувач
здійснює оплату вартості товару по
кожній поставці шляхом переказу
грошових коштів на банківський
рахунок постачальника.

Сторони погодили, що поставка
здійснюється на умовах відстрочення
платежу. Отримувач зобов'язаний
здійснити оплату за кожну поставлену
партію товару в повному розмірі на
протязі 60 календарних днів з моменту
поставки кожної партії товару. При
цьому, постачальник застосовує по
кожній партії поставленого товару
умови товарного кредиту, а отримувач
зобов'язаний виконати їх належним
чином (п. 5.2. договору з урахуванням
змін, внесених додатковою угодою № 2
від 15.03.2013 року ).

Аналогічні положення щодо строків
оплати товару передбачені в п. 5.5.
договору.

При цьому, за змістом п. 5.3. договору
сторони визначили, що умови товарного
кредиту для цього договору
передбачають відстрочення оплати
вартості поставленого товару під
відсоток, тобто плати за використання
товару, отриманого в кредит.

З системного аналізу положень
вказаного пункту договору вбачається,
що результатом застосування умов
товарного кредиту є відтермінування
зобов'язання з оплати поставленого
товару, тобто перенесення його строків
на більший термін, що відповідно
виключає відповідальність за такий
період в силу відсутності обставин
прострочення зобов'язання та створює
для отримувача зобов'язання зі сплати
відсотків.

Так, відповідно до ст. 14 Податкового
кодексу України товарний кредит - це
товари (роботи, послуги), що передаються
резидентом або нерезидентом у
власність юридичних чи фізичних осіб
на умовах договору, що передбачає
відстрочення остаточних розрахунків
на визначений строк та під процент.
Товарний кредит передбачає передачу
права власності на товари (роботи,
послуги) покупцеві (замовникові) у
момент підписання договору або в
момент фізичного отримання товарів
(робіт, послуг) таким покупцем
(замовником), незалежно від часу
погашення заборгованості.

Обставини ж справи свідчать, що
встановивши строк виконання
зобов'язання з оплати товару в 60
календарних днів від моменту поставки,
позивач, як постачальник, не застосував
умови товарного кредиту в розумінні п.
5.3. договору, тобто не відстрочив строк
оплати поставленого ним товару за
період, протягом якого він просить
стягнути разом з сумою основного боргу
також відсотки за користування
товарним кредитом.

Такі дії позивача узгоджуються з
визначеною сторонами конструкцією п.
5.5. договору (з урахуванням змін,
внесених додатковою угодою № 2 від
15.03.2013 року), яка передбачає оплату
повної вартості товару не пізніше, ніж
60 календарних днів з моменту отримання
кожної партії товару, як при умові
настання подій щодо користування
товарним кредитом протягом меншого,
так і більшого періоду, ніж 60
календарних днів, - однак суперечать
приписам п. 5.3. договору та поняттю
товарного кредиту, визначеному
законодавством, оскільки виключає
процедуру відстрочення оплати товару
навіть при сплаті відсотків за
користування товарним кредитом після 60
календарних днів з моменту поставки.

Враховуючи зазначені обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що в сукупності умови договору
визначають однозначний обов'язок
відповідача оплатити товар протягом 60
календарних днів, а відповідно умови
про товарний кредит в даному випадку не
можуть бути застосовані, у зв'язку з
особливостями формулювання правових
конструкцій положень про строк
зобов'язання з оплати та умов товарного
кредиту в укладеному між сторонами
договорі.

Таким чином, з урахуванням
вищенаведеного аналізу умов договору в
частині положень про строк
зобов'язання з оплати товару та умов
товарного кредиту, визначених в
укладеному між сторонами договорі,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення позивних вимог про
стягнення з відповідача 138 276,44 грн.
відсотків за користування товарним
кредитом за період з 06.02.2013 року по
30.07.2014 року, оскільки за змістом поняття
товарного кредиту, яке наведене в п. 5.3.
договору та ст. 14 Податкового кодексу
України, сплата відсотків за товарний
кредит здійснюється при відстроченні
зобов'язання з оплати, проте як в даному
випадку умови договору визначають
безумовний строк його виконання в 60
календарних днів з моменту поставки
товару, а відповідно у відповідача не
може виникати обов'язок зі сплати
відсотків за товарний кредит, коли
такий йому на строк більше, ніж 60
календарних днів, не надавався.

З урахуванням викладеного, апеляційна
скарга відповідача підлягає
частковому задоволенню, а рішення в
частині стягнення з відповідача 115 230,37
грн. відсотків за користування
товарним кредитом підлягає скасуванню
з прийняттям в цій частині нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Що стосується заявлених позовних вимог
в частині стягнення суми, яка належить
до сплати ТОВ "Славена" на поточний
рахунок ТОВ "Екотеп" згідно Актів зміни
ціни б/н від 25.03.2014 року по накладним №
6623 від 10.09.2013 року, № 6409 від 30.08.2013 року,
№ 6068 від 16.08.2013 року, № 7061 від 30.09.2013
року, № 6891 від 24.09.2013 року, № 6622 від
10.09.2013 року, № 6231 від 22.08.2013 року, № 6017
від 16.08.2013 року, № 703'7 від 30.09.2013 року, №
8314 від 20.11.2013 року, № 8721 від 09.12.2013 року,
№ 8103 від 13.11.2013 року, № 8794 від 10.12.2013
року, № 7065 від 30.09.2013 року, № 8134 від
13.11.2013 року, № 8073 від 11.11.2013 року, № 9068
від 19.12.2013 року, № 9101 від 23.12.2013 року, №
9152 від 25.12.2013 року, № 8891 від 13.12.2013 року,
№ 7841 від 31.10.2013 року, № 7739 від 29.10.2013
року, № 8159 від 14.11.2013 року, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог в цій
частині, виходячи з наступного.

Так, умовами п. 5.9. договору № 603/9 від
06.03.2012 року передбачено, що у випадку,
якщо на дату здійснення оплати
замовником, на міжбанківській валютній
біржі відбулось збільшення вартості
євро чи долара США більше, ніж на 2 % по
відношенню до вартості Євро чи долара
США, яка існувала на дату поставки
товару, постачальник має право
здійснити перерахунок вартості
поставленого і оплаченого замовником
товару, оформивши це складанням акту
зміни ціни.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем у зв'язку з частковим
погашенням відповідачем суми основної
заборгованості по видатковим
накладним № 6623 від 10.09.2013 року, № 6409 від
30.08.2013 року, № 6068 від 16.08.2013 року, № 7061
від 30.09.2013 року, № 6891 від 24.09.2013 року, №
6622 від 10.09.2013 року, № 6231 від 22.08.2013 року,
№ 6017 від 16.08.2013 року, № 703'7 від 30.09.2013
року, № 8314 від 20.11.2013 року, № 8721 від
09.12.2013 року, № 8103 від 13.11.2013 року, № 8794
від 10.12.2013 року, № 7065 від 30.09.2013 року, №
8134 від 13.11.2013 року, № 8073 від 11.11.2013 року,
№ 9068 від 19.12.2013 року, № 9101 від 23.12.2013
року, № 9152 від 25.12.2013 року, № 8891 від
13.12.2013 року, № 7841 від 31.10.2013 року, № 7739
від 29.10.2013 року, № 8159 від 14.11.2013 року було
здійснено перерахунок вартості
поставленого замовником і оплаченого
відповідачем товару по зазначеним вище
накладним, оформивши це актами зміни
ціни.

Проте, позивачем не надано до суду
розрахунку суми зміни ціни, а також
письмових доказів того, на якому рівні
був зафіксований курс долара чи євро на
день поставки товару та на день його
оплати. Такі дані, зокрема щодо курсу
долара чи євро на день здійснення
оплати товару, відсутні як у Актах
зміни ціни так і в податкових
накладних, що наявні в матеріалах
справи.

Позивачем не надано письмових доказів,
які б могли свідчити про зміну
офіційного курсу гривні до долару США
чи Євро на момент поставки та на момент
оплати товару, а також доказів того, яка
реальна вартість товару, поставленого
відповідачу, як формувалась ціна, яка
валютна складова, чи закладена в ціну
можлива зміна курсу долара чи євро.

Колегія суддів звертає увагу, що
договір поставки № 603/9 від 06.03.2012 р. та
додатки до нього не містять формули
розрахунку зміни ціни, а позивач не
навів ані в актах зміни ціни, ані в
інших документах, наданих до суду,
належне документальне обґрунтування
своїх розрахунків. Позивачем не надано
до суду письмових документів, які мають
доказову силу на підтвердження зміни
офіційного курсу гривні до долару США
чи євро на момент поставки і на момент
оплати вартості товару.

Твердження позивача про те, ТОВ
«Екотеп» було позбавлено права надати
свої додаткові пояснення та більш
повні і детальні розрахунки, не
відповідає дійсності, оскільки
матеріали справи свідчать про те, що
провадження у справі було порушено в
травні 2014 року, розгляд справи
неодноразово відкладався. Отже,
протягом майже трьох місяців позивач
був не позбавлений права та можливості
надати належний розрахунок згідно
актів зміни ціни.

Згідно п. 1.12. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", з огляду на
вимоги частини першої статті 4-7 і
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК) господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань. Якщо з
поданого позивачем розрахунку
неможливо з'ясувати, як саме обчислено
заявлену до стягнення суму, суд може
зобов'язати позивача подати більш
повний та детальний розрахунок. При
цьому суд в будь-якому випадку не
позбавлений права зобов'язати
відповідача здійснити і подати суду
контррозрахунок (зокрема, якщо
відповідач посилається на
неправильність розрахунку,
здійсненого позивачем).

З матеріалів справи вбачається, що
судом першої інстанції були створені
належні умови для всебічного та
об'єктивного розгляду справи, який
неодноразово відкладався для надання
можливості сторонам надати додаткові
докази в обґрунтування своєї правової
позиції. Проте, позивач не надав до суду
докази, які свідчили б про безспірність
та правомірність перерахунку
позивачем вартості товару відсутні.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи. Отже, виходячи з положень ст. 33
ГПК України саме на позивача
покладений обов'язок довести
правомірність заявлених позовних
вимог про стягнення з відповідача суми,
що належить до сплати згідно актів
зміни ціни з обґрунтованим розрахунком
цієї суми.

При цьому колегія вважає за необхідне
звернути увагу позивача на те, що у
разі, коли стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
апеляційної інстанції відсутні
підстави для скасування судового
рішення з мотивів неповного з'ясування
місцевим господарським судом обставин
справи.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив в задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача 15421,35 грн. - суми, яка
належить до сплати ТОВ "Славена" на
поточний рахунок ТОВ "Екотеп" згідно
наданих останнім Актів зміни ціни, в
зв'язку з чим колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги позивача.

Згідно ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий
збір покладається у спорах. Що
виникають при виконання договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає за
необхідне провести перерозподіл
судових витрат у відповідності до
вимог ст. 49 ГПК України.

З огляду на зазначене та керуючись 32-34,
43, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. ст. 104, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Екотеп"
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Славена" м.
Харків задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 12.08.14 р. у
справі № 922/2123/14 про стягнення 115 230,37
грн. відсотків за користування
товарним кредитом та судових витрат в
розмірі 2 304,61 грн. скасувати та в цій
частині прийняти нове рішення, яким в
позові про стягнення з відповідача
відсотків за користування товарним
кредитом відмовити в повному обсязі.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екотеп" ЄДРОПУ 19332414
(79013, м. Львів, вул. Архітекторська, 7/5, р/р
0244 у ПАТ Фольксбанк", м. Львів, МФО
325213) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Славена"
(61183, м.Харків, вул. Гвардійців
Широнінців, 113, кв. 133, р/р 7471 в ПАТ
"Креді Агріколь банк", МФО 300614) 1 152,30 грн.
витрат по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 05 листопада 2014 року

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.