РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
Справа №
903/682/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя
Олексюк Г.Є. , суддя Демянчук Ю.Г.

при секретарі Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник Вознюк Є.В.

відповідача: представник Наумчук В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Волинської
області від 09.09.14р. у справі № 903/682/14
(суддя Дем`як Валентина Миколаївна)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Державного
комунального підприємства "Луцьктепло"

про стягнення 614 703,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області у справі №903/682/14 від
09.09.14р. позовні вимоги задоволено
частково.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що позовні вимоги про
нарахування та стягнення пені, 3% річних
та інфляційних нарахувань після того,
як набрало законної сили рішення
господарського суду Волинської
області від 21.08.2013р. у справі №903/783/13 та
яке не було виконане, є правомірними та
законними. Разом з тим суд першої
інстанції скористався правом, наданим
йому ст.83 ГПК України та зменшив розмір
пені до 10%, відмовивши при цьому у
задоволенні пені у розмірі 90%, що
становить 184015,71 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду першої інстанції, Публічне
акціонерне товариство "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
звернулося до Рівненського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції від 09.09.14р. у справі 903/682/14 в
частині відмови у стягненні пені у
розмірі 184 015,71 грн. та прийняти нове
рішення, яким стягнути на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" 184 015,71 грн. пені; в
іншій частині рішення господарського
суду Волинської області від 09.09.14р. у
справі № 903/682/14 залишити без змін .

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню. Крім того,
апелянт, як на підставу скасування
рішення суду першої інстанції,
посилається на те, що в оскаржуваному
рішенні в частині зменшення пені
господарський суд Волинської області
не врахував жодного аргументу, доводу
чи доказу позивача, не зазначивши
мотивів такого неврахування, а також
неповно з'ясував обставини справи та
визнав встановленими недоведені
обставини, що мають значення для справи
що призвело до прийняття неправильного
рішення.

Представником відповідача подано
відзив на апеляційну скаргу,
відповідно до якого він просить суд
рішення господарського суду
Волинської області від 09.09.14р. залишити
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення з підстав, викладених у
відзиві.

Рівненський апеляційний господарський
суд, заслухавши пояснення
представників сторін у судовому
засіданні, розглянувши доводи
апеляційної скарги, заперечення на
апеляційну скаргу, дослідивши наявні
матеріали справи, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
рішення господарського суду
Волинської області від 09.09.14р. у даній
справі слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу скаржника - без
задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд,
відповідно до частини 2 статті 101 ГПК
України, не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи
17.10.2012р. між ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"
(постачальник) та Державним
комунальним підприємством "Луцьктепло"
(покупець) укладено договір
купівлі-продажу природного газу
№12/1064-ТЕ-2, згідно умов якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у 2012 році природний газ,
ввезений на територію України ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ
ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити газ на умовах
цього договору (п.1.1 договору).

Згідно п.1.2 договору газ, що продається
за цим договором, використовується
покупцем виключно для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням та релігійними
організаціями.

Відповідно до п.2.1 договору продавець
передає покупцеві з 01.09.2012 р. по 31.12.2012 р.
газ в обсязі до 31912, 5тис.м3.

Пунктом 3.3 договору визначено, що
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Акти є
підставою для остаточних розрахунків
між сторонами (п.3.4 договору).

Відповідно до п.5.2 договору ціна за
1000куб.м природного газу становить 1091,00
грн. з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000куб.м
природного газу - 1091,00 грн., крім того
ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 1309,20грн.

Згідно п.11.1 договору цей договір
набуває чинності з дати його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, поширює дію
на відносини, що фактично склалися між
сторонами з 01.09.2012р. і діє в частині
поставки газу до 31.12.2012 р., а в частині
розрахунків - до повного їх здійснення.

Як встановлено, позивач свої
зобов'язання за договором виконав
належним чином, поставивши протягом
листопада - грудня 2012 р. у власність
відповідача природний газ на загальну
суму 37864949,44грн., що підтверджується
актами приймання - передачі природного
газу від 30.11.2012 р. на суму 3567,73грн., на
суму 11899496,84 грн., на суму 7824495, 32 грн., від
31.12.2012 р. на суму 5365,10грн., на суму
18132015,45грн. (а.с. 17-21).

Відповідно до умов п.6.1 договору оплата
за газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

Відповідач в повному обсязі провів
розрахунки за отриманий природній газ,
що підтверджується випискою з рахунку
(операції - по державному комунальному
підприємству "Луцьктепло" з 17.10.2012р. по
31.05.2014р.).

Разом з тим, оплата природного газу,
отриманого по договору купівлі-продажу
№12/1064-ТЕ-2 від 17.10.2012р., була проведена не
своєчасно та в порушення умов п. 6.1
договору, період прострочення
становить з 28.11. 2012р. по 30.01.2013р.

Відповідно до ст.144 Господарського
кодексу України, майнові права та
майнові обов'язки суб'єктів
господарювання виникають з угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Як зазначено вище, між сторонами
виникли цивільні права та обов'язки на
підставі договору купівлі-продажу
природного газу №12/1064-ТЕ-2 від 17.10.2012р.

Укладені угоди предметом судового
розгляду не виступали, недійсними
судом в цілому або частково не
визнавались, у зв'язку з чим в
господарського суду відсутні підстави
вважати зазначені угоди недійсними або
неукладеними.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних
нарахувань.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

У відповідності із ст.ст.610, 611, ч.1 ст.612
Цивільного кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

В силу ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Верховний Суд України у листах від
01.06.2012р. "Висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України за 2010-2011р.р.", від 18.02.2014р. "Аналіз
практики застосування статті 625
Цивільного кодексу України в
цивільному судочинстві" та Вищий
господарський суд України у п.п. 1.3, 3.1,
4.1, 5.1 постанови пленуму від 17.12.2013р. №14
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зауважив, що
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних, сплата
яких передбачена частиною другою
статті 625 ЦК України, не є штрафними
санкціями та входять до складу
грошового зобов'язання і є особливою
мірою відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті, та
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Кредитор вправі вимагати, в тому числі
в судовому порядку, сплати боржником
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних як разом зі сплатою
суми основного боргу, так і окремо від
неї.

Тобто, ч. 2 ст. 625 ЦК України є
спеціальним видом цивільно-правової
відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, має в силу ч. 2 ст. 625 ЦК
України сплатити кредиторові три
проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України п. 1.3
постанови Пленуму від 17.12.2013р. №14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
зауважив, що статтю 625 ЦК України
вміщено в розділі 1 книги 5 цього
Кодексу - "Загальні положення про
зобов'язання", і ця стаття
застосовується до всіх грошових
зобов'язань, якщо інше не передбачено
спеціальними нормами, які регулюють
відносини, пов'язані з виникненням,
зміною чи припиненням окремих видів
зобов'язань.

Позивачем нараховано 3% річних за
період з 31.05.2013р. по 14.02.2014р. в сумі
254662,34грн. та інфляційні нарахування за
період з 01.10.2013р. по 31.01.2014р. в розмірі
55579,39грн.

Судом перевірено правильність
проведених розрахунків.

Зазначені суми відповідальності, які
нараховані у межах частини 2 статті 625
ЦК України, застосовані до відповідача
після прийняття рішення про стягнення
11921500,00грн. заборгованості, 83724,41грн.
пені, 167450,00грн. - 3% річних, 39770,13грн.
інфляційних нарахувань (рішення
господарського суду Волинської
області від 21.08.2013р. у справі №903/783/13) та
набрання ним законної сили. Поряд з тим
дане рішення не виконано, хоча
представник відповідача в судовому
засіданні під час розгляду апеляційної
скарги зазначив про його виконання у
повному обсязі, однак доказів у
судовому засіданні не надав.

Таким чином позивач підставно
звернувся до суду господарської
юрисдикції про стягнення сум 3% річних
та інфляційних втрат.

Оскільки, відповідач - ДКП "Луцьктепло"
здійснив оплату основного боргу з
порушенням умов п. 6.1 договору №
12/1064-ТЕ-2 від 17.10.2012р., то нараховані суми
3% річних та інфляційних втрат
підлягають до задоволення в повному
обсязі.

Щодо стягнення пені.

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання. У разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

У відповідності до ст.ст. 1, 2 ЗУ "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно п.7.2 договору, у разі невиконання
покупцем умов п.6.1 цього договору
продавець має право не здійснювати
поставку газу покупцю або обмежити
поставку пропорційно до кількості
несплачених обсягів з наступною
поставкою цих обсягів при умові їх
оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем умов п.6.1 цього договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю крім суми
заборгованості пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу,
за кожен день прострочення.

На підставі зазначеного, позивачем
правомірно нарахована пеня в розмірі 204
461,89грн. за період з 31.05.2013р. по 13.07.2013р.,
розрахунки є арифметично вірними та
проведеними у відповідності до
положень п.7.2 договору, Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань". При
цьому, позивачем дотримано вимоги ч. 6
ст.232 ГК України щодо строку
нарахування штрафних санкцій.

Щодо обставин зменшення пені.

В суді першої інстанції відповідач у
додаткових поясненнях просить
зменшити розмір пені та стягнути 10% від
заявленої суми. У суді апеляційної
інстанції (у відзиві на апеляційну
скаргу) боржник просить рішення
господарського суду Волинської
області від 09.09.14р., в частині стягнення
пені у розмірі 10% від суми заявленої
позивачем, залишити без змін.

В обґрунтування наявності обставин для
зменшення розміру пені посилається на
те, що чинні тарифи, затверджені
постановами НКРЕ та рішеннями
виконкому Луцької міської ради не є
економічно обґрунтованими та не
покривають затрат підприємства на
виробництво теплової енергії та
надання послуг з теплопостачання.
Єдиним джерелом надходження коштів на
підприємство, за рахунок яких
відповідач може оплачувати природний
газ за даним договором, є оплата
населенням отриманих послуг, а також
субвенції Державного бюджету України,
які спрямовуються через місцевий
бюджет на покриття різниці в тарифах.

Матеріалами справи підтверджено, що
прострочення оплати зумовлено
несвоєчасним надходженням субвенцій з
державного бюджету на погашення
різниці в тарифах, а саме: витягом з
протоколу № 2 засідання територіальної
комісії з погашення заборгованості
підприємств паливно-енергетичного
комплексу області від 24.04.2013 р.;
рішенням господарського суду
Волинської області від 21.08.2013р.;
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 15.10.2013р.; листом
про проведення взаєморозрахунків від
21.08.2013р. № 4773/05; договором про
організацію взаєморозрахунків №20/30
від 08.02.2014р.; платіжним дорученням № 1
від 10.02.2014р. на суму 11912558,17 грн.

За приписами п.3 ст.83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського
кодексу України, у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій.

Частина 3 ст.551 ЦК України встановлює, що
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Як вбачається, позивачем не надано
належних та допустимих доказів того, що
порушення зобов'язання потягло за
собою значних збитків НАК "Нафтогаз
України". У той же час, відповідач подав
докази в підтвердження об'єктивності
причин прострочення виконання
договірних зобов'язань з оплати за газ.

В ч. 3 ст. 35 ГПК України та в п.2.6
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18
від 26.12.2011р. передбачено, що не
потребують доказування преюдиціальні
обставини, тобто встановлені рішенням
суду у господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, - при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. При цьому не має значення,
в якому саме процесуальному статусі
виступали відповідні особи у таких
інших справах - позивачів,
відповідачів, третіх осіб тощо.

Як вже зазначалося вище у даній
постанові, спір між ПАТ "НАК "Нафтогаз
України" та ДКП "Луцьктепло" про
стягнення заборгованості за спожитий
газ за період з жовтня по грудень 2012р.
отриманого відповідачем на підставі
договору купівлі-продажу№12/1064-ТЕ-2 від
17.12.2012р. був предметом судового
розгляду у справі № 903/783/13.

Зокрема, судом було надано правову
оцінку обставинам поважності причин
порушення строку оплати отриманого ДПК
"Луцьктепло" природного газу в даному
періоді та підставність зменшення
розміру пені, яка нарахована позивачем
і її стягнення в розмірі 10% від
нарахованої суми. Рішення суду по
першій інстанції по справі № 903/783/13 від
21.08.2013р. залишено без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду та набрало
законної сили 15.10.2013р.

Звернення позивача до суду за захистом
свого порушеного права, у тому числі і
шляхом стягнення нарахованої пені, як і
суми відповідальності за частиною 2
статті 625 ЦК України, вимогам чинного
законодавства не суперечать.

Разом з тим, враховуючи обставини, які
встановлені у судовому рішенні суду
першої інстанції по справі №903/783/13 від
21.08.2013р., приймаючи до уваги наявну
судову практику в аналогічних
правовідносинах, у тому числі за участю
ДКП «Луцьктепло» (Постанови ВГСУ: від
16.02.2011р. у справі №07/138-38.1; від 10.02.2014р. у
справі №903/889/13; від 12.02.2014р. по справі
№903/782/13), а також те, що за двома
судовими рішеннями за даними спірними
правовідносинами позивач у якості
штрафних санкцій та відшкодувань
отримав 721632,45грн, при цьому не
підтвердивши та не обґрунтувавши
розмір понесених збитків навіть на цю
суму, Рівненський апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
правомірно зменшено розмір пені до 10
відсотків.

Апелюючи до суду апеляційної інстанції
з приводу порушення норм
процесуального права, та вважаючи, що
сума пені підлягає до стягнення у
повному обсязі, апелянт не обґрунтував,
у чому полягає неповне з'ясування
обставин справи та визнання
встановленими недоведених обставин, що
мають значення для справи.

Адже лише один висновок про те, що
місцевий господарський суд під час
розгляду справи не врахував інтереси
позивача, не відповідає як обставинам
справи так і в цілому тексту судового
рішення (сторінки 4-5 оспорюваного
судового рішення; а.с.80-81).

Наведені у тексті апеляційної скарги
випадки застосування практики Вищого
господарського суду України щодо
правовідносин про зменшення пені,
судом апеляційної інстанції
розглянуті та проаналізовані у
контексті статей 33-35, 42-43, 83-84 ГПК
України.

Судом апеляційної інстанції у даній
постанові, як і судом першої інстанції
у оспорюваному рішенні, встановлені
інші обставини, які суттєво
відрізняються від тих випадків, які
наведені апелянтом.

З огляду на зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що доводи,
викладені позивачем в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими, оскільки
вони спростовуються зібраними по
справі доказами і не відповідають
вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський
апеляційний господарський суд вважає,
що рішення господарського суду першої
інстанції прийняте з врахуванням всіх
обставин справи та з дотриманням норм
чинного законодавства, а тому не вбачає
підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
від 17.09.14р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Волинської області від 09 вересня 2014
року у справі №903/682/14 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №903/682/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Олексюк Г.Є.

Суддя
Демянчук Ю.Г.