КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2014 р. Справа№ 910/12122/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання: Кац
О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача Миронов І.Є

від відповідача Овчаренко Т.М.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Департаменту будівництва та
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації)

на рішення Господарського суду міста
Києва від 19 серпня 2014 року,

у справі №910/12122/14 (Суддя: Домнічева
І.О.),

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "СТИЛЬ-БЛЮЗ"

до Департаменту будівництва та
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації)

про визнання правочинів недійсними

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "СТИЛЬ-БЛЮЗ" звернулась до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання правочинів
недійсними (а.с. 5-8).

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 19 серпня 2014 року по справі
№910/12122/14 позов задоволено повністю (а.с.
68-77).

Не погоджуючись із вказаним рішенням
місцевого господарського суду,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва по справі №910/12122/14 від 19
серпня 2014 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а також не повно
з'ясовано всі обставини, що мають
значення для справи, оскільки судом не
взято до уваги, що на оскаржуваний
договір не поширюється вимоги Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності», які мають
силу імперативного припису, щодо
приведення його у відповідність до
вимог зазначеного закону, оскільки він
не є актом органу місцевого
самоврядування та укладений на
виконання вищевказаного рішення і є
похідним від нього. .

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду Шевченка Е.О. від 09
жовтня 2014 року, сформовано для розгляду
справи №910/12122/14 колегію суддів у
складі: головуючий суддя: Чорногуз М.Г.,
судді: Агрикова О.В., Рудченко С.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09 жовтня 2014
року прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено справу №
910/12122/14 до розгляду на 09 вересня 2014 року.

На виконання вимоги ухвали Київського
апеляційного господарського суду від 09
жовтня 2014р. відповідачем надано доказ
сплати судового збору у сумі 609,00 грн.

В судовому засіданні 04 листопада 2014
року представник відповідача надав
суду свої пояснення в яких підтримав
вимоги апеляційної скарги, просив
рішення Господарського суду міста
Києва від 19 серпня 2014 року по справі
№910/12122/14 скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

Представник позивача в цьому ж
засіданні теж надав суду свої
пояснення в яких проти апеляційної
скарги заперечував, просив оскаржуване
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 99
Господарського процесуального кодексу
України, в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку фактичних обставин
даної господарської справи та повноту
їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права встановила
наступне.

10 липня 2003 року Київською міською радою
прийнято рішення № 638-7/798 "Про надання і
вилучення земельних ділянок та
припинення права користування землею",
яким затверджено проект відведення
земельної ділянки Святошинській
районній у місті Києві раді для
будівництва та експлуатації житлових
будинків на бульв. Кольцова, 14 у
Святошинському районі міста Києва;
надано Святошинській районній у місті
Києві раді в постійне користування
земельну ділянку площею 7, 12 га. (а.с.15-16).

Пунктом 3.7. рішення на землекористувача
покладено обов'язок передати Головному
управлінню житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) 5 % загальної площі
будинку (крім службової) на підставі
пункту 50 рішення Київської міської
ради від 28.12.2002 р. № 232/393 "Про бюджет
міста Києва на 2003 рік". (а.с. 16).

Відповідно до п. 50 рішення Київської
міської ради від 28.12.2002 р. №232/393 "Про
бюджет міста Києва на 2003 рік" при
відведенні земельних ділянок для
будівництва жилих будинків слід
передбачати передачу виконавчому
органу Київради - Київській міській
державній адміністрації (Головному
управлінню житлового забезпечення) 5 %
загальної площі цих жилих будинків
(крім службового), а по земельних
ділянках у центральній частині міста
Києва, яка визначається Генеральним
планом розвитку міста - 10 % загальної
площі цих жилих будинків (крім
службового) або грошовими коштами,
всіма забудовниками, незалежно від
джерел фінансування, для забезпечення
житлом громадян, що перебувають на
квартобліку в районних у місті Києві
державних адміністраціях, відселення з
ділянок забудови, старих та
непридатних для проживання будинків.

Рішенням Київської міської ради № 738/2148
від 18.11.2004 р. внесено зміни до рішення
Київської міської ради від 10.07.2003 р. №
638-7/798 "Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права
користування землею" та замінено
землекористувача зі Святошинської
районної у місті Києві ради на
Товариство з обмеженою
відповідальністю "СТИЛЬ-БЛЮЗ". (а.с. 17).

За змістом рішення Київської міської
ради № 738/2148 від 18.11.2004 р. Товариству з
обмеженою відповідальністю
"СТИЛЬ-БЛЮЗ" передано в короткострокову
оренду на п'ять років земельну ділянку
на бульв. Кольцова, 14 у Святошинському
районі міста Києва для будівництва
житлових будинків з комплексом
соціально-побутового обслуговування.

12 листопада 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"СТИЛЬ-БЛЮЗ" та Головним управлінням
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), яке перейменовано у
Департамент будівництва та житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
укладено договір про проведення
розрахунків по передачі встановлених
відрахувань загальної площі квартир за
житлові будинки по бульв. Кольцова, 14 у
Святошинському районі міста Києва № 7.
(а.с. 12-13).

Відповідно до п. 1.1. договору,
враховуючи зобов'язання, які виникли
відповідно до п. 3.7. рішення Київської
міської ради від 10.07.2003 р. № 638-7/798 зі
змінами, внесеними рішенням від 18.11.2004
р. та відповідно до п. 5. ст. 3 Закону
України "Про запобігання впливу
світової кризи на розвиток будівельної
галузі та жилого будівництва" позивач
домовився провести розрахунки з
позивачем по передачі встановлених
відрахувань загальної площі квартир з
технічним облаштуванням та внутрішнім
оздобленням у розмірі 1 684, 98 кв.м. за
житлові будинки на бульв. Кольцова, 14 з
урахуванням раніше переданої площі з
урахуванням раніше переданої площі та
з урахуванням вимог діючого
законодавства у сфері містобудування.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що
земельна ділянка на бульв. Кольцова, 14
відведена позивачу згідно з рішенням
Київської міської ради від 10.07.2003 р. №
638-7/798 "Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права
користування землею" зі змінами та
доповненнями, внесеними рішенням від
18.11.2004 р. № 738/2148 "Про внесення змін до
рішення Київської міської ради від
10.07.2003 р. № 638-7/798 "Про надання і
вилучення земельних ділянок та
припинення права користування землею".
Згідно з проектом будівництва загальна
площа квартир у житлових будинках
складає 53 429, 60 кв.м.; термін введення в
експлуатацію - 2014 рік; встановлені
відрахування в розмірі 5 % загальної
площі квартир складають 2 671, 48 кв.м. з
урахуванням фактично переданої площі
до передачі підлягає 1 684, 98 кв.м.

Відповідно до п.п. 6.1., 6.4. договору він
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та діє до повного
виконання сторонами зобов'язань,
передбачених договором.

03 листопада 2011 року. між сторонами
підписано акт прийому-передачі
майнових прав № 47-МП, за яким позивач
передав, а відповідач - прийняв майнові
права на квартири, що будуються за
адресою: бульв. Кольцова, 14 у
Святошинському районі міста Києва, а
саме: 8 квартир загальною проектною
площею 986, 5 кв.м.з оздобленням на
виконання рішення Київської міської
ради від 10.07.2003 р. № 638-7/798 зі змінами та
доповненнями, внесеними рішенням від
18.11.2004 р. № 738/2148.

Як зазначає Позивач, чинним
законодавством, яке діяло на момент
укладення спірного договору та Акту
№47-МП від 03 листопада 2011 року, була
передбачена пряма заборона вимагати
від замовника будівництва надання
будь-яких послуг, у тому числі
здійснення будівництва об'єктів та
передачі матеріальних або
нематеріальних активів (зокрема,
житлових та нежитлових приміщень, у
тому числі шляхом викупу), крім пайової
участі (внеску) замовника.

Місцевий господарський суд в
оскаржуваному рішенні зазначив, що
Рішення Київської міської ради №638-7/798
від 10.07.2003р. не приведено у
відповідність до Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», в якому передбачена пряма
заборона вимагати від замовника
будівництва надання будь-яких послуг, у
тому числі здійснення будівництва
об'єктів та передачі матеріальних або
нематеріальних активів (зокрема,
житлових та нежитлових приміщень, у
тому числі шляхом викупу), крім пайової
участі (внеску) замовника. Суд першої
інстанції дійшов висновку, що при
укладенні спірного договору діяв
припис ст. 40 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності.
А, відтак, умови спірного договору
суперечили чинному законодавству на
момент укладення спірного договору.

Розглянувши в сукупності доводи
місцевого господарського суду, на
підставі яких останній прийняв
оскаржуване рішення, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла до висновку
про неповне з'ясування місцевим
господарським судом фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення спору, а отже, і
порушення вимог ст. 43 ГПК України щодо
всебічного, повного та об'єктивного
розгляду всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначене колегія суддів
апеляційного господарського суду
приходить до висновку, що апеляційна
скарга відповідача підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 40 Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності") від 17.02.2011, № 3038-VI ( в
редакції яка діяла на час укладення
договору та підписання акту). Порядок
залучення, розрахунку розміру і
використання коштів пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту встановлюють органи місцевого
самоврядування відповідно до цього
Закону. 2. Замовник, який має намір щодо
забудови земельної ділянки у
відповідному населеному пункті,
зобов'язаний взяти участь у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту, крім випадків, передбачених
частиною четвертою цієї статті.

В ч. 7 ст. 40 цього ж Закону, визначено, що
«Органам місцевого самоврядування
забороняється вимагати від замовника
будівництва надання будь-яких послуг, у
тому числі здійснення будівництва
об'єктів та передачі матеріальних або
нематеріальних активів (зокрема
житлових та нежитлових приміщень, у
тому числі шляхом їх викупу), крім
пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту,
передбаченої цією статтею, а також крім
випадків, визначених частиною п'ятою
статті 30 цього Закону.»

З матеріалів справи вбачається, що
рішення Київської міської ради від
10.07.2003 р. № 638-7/798 зі змінами та
доповненнями, внесеними рішенням
Київської міської ради від 18.11.2004 р. №
738/2148 в частині, що стосується обов'язку
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стиль-Блюз" передати
Головному управлінню житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) 5 %
загальної площі будинку відповідає
вимогам законодавства, яке діяло на
момент прийняття вищезгаданого
рішення.

Статтею 27 1 Закон України "Про
планування і забудову територій" від
20.04.2000, № 1699-III, якою регулювалась
пайова участь (внесок) замовника у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту,
внесено Законом України від 16.09.2008 р. N
509-VI)

Тобто, обов'язок позивача по передачі 5 %
загальної площі будинку виник, ще до
прийняття Закону на який посилається
позивач, на підставі рішення Київської
міської ради від 10.07.2003 р. № 638-7/798, яке не
скасоване та не змінене.

Підписаний сторонами Акт
прийому-передачі майнових прав № 47-МП
від 03 листопада 2011 року, та був
укладений договір № 7 від 12 листопада
2011 року, на виконання рішення Київської
міської ради від 10.07.2003 р. № 638-7/798 зі
змінами та доповненнями, внесеними
рішенням Київської міської ради від
18.11.2004 р. № 738/2148.

При прийняті рішення місцевим
господарським судом не враховано, що в
Рішенні від 9 лютого 2009 року N 1-рп/99 у
справі за конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) Конституційний Суд України
роз'яснив, що дію нормативно-правового
акта в часі треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце. А
положення частини першої статті 58
Конституції України (про те, що закони
та інші нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи)
треба розуміти так, що воно стосується
людини і громадянина (фізичної особи).

В самих Законах на які посилається
позивачі не вказано про надання їм
зворотної сили часі.

Крім того, відповідно до статті 6
Цивільного кодексу України сторони
мають право укласти договір, який не
передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
закріплено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, відповідно до частини 1
статті 92 Цивільного кодексу України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Отже, волю юридичної особи на
укладення договору виражають його
органи у відповідності до повноважень,
визначених установчими документами та
законом.

Відповідно до пункту 3.3. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» №11 від 29 травня 2013 року у
господарських відносинах правочин
(договір), як правило, вчиняється шляхом
складання документа (документів), що
визначає (визначають) його зміст і
підписується безпосередньо особою, від
імені якої він вчинений, або іншою
особою, яка діє в силу повноважень,
заснованих, зокрема, на законі,
довіреності, установчих документах.

З наведеного вище,можна дійти висновку,
що сторони при підписанні та виконанні
умов спірного договору дійшли згоди
щодо всіх істотних умов договору та в
повному обсязі усвідомлювали настання
юридичних наслідків, внаслідок
укладання та виконання умов спірного
договору.

Відповідно до ч. 1 ст.. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину (його частини) є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, якими,
зокрема, передбачено, що: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 2,
12 Постанови від 28.04.78 № 3 "Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними" роз'яснив, що угода може
бути визнана недійсною лише на
підставі та з наслідками,
передбаченими законом. В кожній справі
про визнання угоди недійсною суд має
встановити ті обставини, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною, та
настання визначених юридичних
наслідків.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди
недійсною, суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними та
настання відповідних наслідків:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди, правоздатність сторін за угодою,
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Підписання сторонами Акту
прийому-передачі майнових прав № 47-МП
від 03 листопада 2011 року, та укладення
договору № 7 від 12 листопада 2011 року, є
підтвердженням факту виконання
сторонами виконання рішення Київської
міської ради від 10.07.2003 р. № 638-7/798 зі
змінами та доповненням, а не вимаганням
від замовника будівництва передачі
матеріальних активів (зокрема,
житлових та нежитлових приміщень).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що спірний договір та
підписаний акт прийому передачі
майнових прав не суперечить вимогам
чинного законодавства на момент його
укладання, а тому підстава для визнання
недійсним договору та складеного акта
прийому передачі майнових прав
відсутня.

Рішення господарського суду міста
Києва від 19 серпня 2014 року у справі №
910/12122/14 підлягає скасуванню.

В задоволенні позовних вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю "СТИЛЬ-БЛЮЗ" до
Департаменту будівництва та житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання правочинів недійсними слід
відмовити

Згідно ч. 1 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 4 ч. 1 ст. 103, п. 1 ч.
1 ст. 104, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) на рішення
господарського суду міста Києва від 19
серпня 2014 року у справі №910/12122/14
задовольнити повністю.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 19 серпня 2014 року у
справі №910/12122/14 скасувати.

3. Прийняти нове рішення: «В
задоволенні позовних вимог -
відмовити.»

4. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"СТИЛЬ-БЛЮЗ" (03680, м. Київ, вул. Сім'ї
Сосніних, 9, ), з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) (01030, м. Київ, вул.
Володимирська, 42, )
судовий збір у розмірі 1 218 (одну тисячу
двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. -
судового збору за розгляд апеляційної
скарги.

5. Доручити господарському суду
міста Києва видати відповідний наказ.

6. Справу №910/12122/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття. Постанову Київського
апеляційного господарського суду може
бути оскаржено протягом 20 днів до
Вищого господарського суду України у
порядку, передбаченому ст. 109 ГПК
України.

Головуючий суддя
М.Г. Чорногуз

Судді
О.В. Агрикова

С.Г. Рудченко