ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2014 р.
Справа № 908/1363/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Гетьман Р.А., суддя Бородіна Л.І.,
суддя Плахов О.В.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників:

позивача - Бонтлаб В.В. - за довіреністю
від 19.03.2014 р., б/н (особу та повноваження
представника позивача встановила
секретар судового засідання
господарського суду м. Києва Бондар
В.В.),

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Агрофірма
"Злагода" (вх. №2888 З/2-8) на рішення
господарського суду Запорізької
області області від 28.05.14 у справі №
908/1363/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро", м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода",
с.Світлодолинське Мелітопольського
району Запорізької області

про стягнення 68 566,03 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 28.05.2014 р. у
справі №908/1363/14 (суддя Науменко А.О.)
позов задоволено. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" 35002,01
грн. заборгованості, 17501,01 грн. дооцінки
вартості неоплаченого товару, 5696,22 грн.
36 відсотків річних, 2056,97 грн. пені, 1309,42
грн. інфляційних втрат, 7000,40 грн. штрафу,
1827,00 грн. судового збору.

Місцевий господарський суд,
посилаючись на ст.ст. 230, 231
Господарського кодексу України, ст.ст.
533, 625 Цивільного кодексу України,
дійшов висновку, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" є
обґрунтованими та такими, що
підтверджуються матеріалами справи, у
зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
не погодилось з зазначеним рішенням
суду, звернулось до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
господарського суду Запорізької
області від 28.05.2014 р. у справі №908/1363/14
скасувати, провадження у справі
припинити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим,
що стягнення місцевим господарським
судом 17001,02 грн. дооцінки товару
суперечить приписам чинного
законодавства України, зокрема, ст. 691
Цивільного кодексу України.

Крім того, на думку заявника скарги,
нарахування і стягнення господарським
судом першої інстанції 36% річних за
невиконання основного зобов'язання в
сумі 5696,22 гривень разом з пенею та
штрафом порушує приписи діючого
законодавства України.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014р. у
справі № 908/1363/14 апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
прийнято до провадження, справу
призначено до розгляду.

06.10.2014 р. Товариством з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" подано
відзив на апеляційну скаргу, в якому
позивач просить суд апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
на рішення господарського суду
Запорізької області від 28.05.2014р. у
справі № 908/1363/14 залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду Запорізької області від 28.05.2014р. у
справі № 908/1363/14 - без змін (вх.№ 8653).

Обґрунтовуючи свою позицію у справі,
позивач вказує, що оскаржуване рішення
господарського суду Запорізької
області прийняте у відповідності до
вимог чинного законодавства та
узгоджується з положеннями постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України" від
26.12.2011 р. № 18, а також постанови Пленуму
Вищого господарського суду "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань".

06.10.2014 р. Товариством з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" подано
клопотання про участь у судовому
засіданні в режимі відеоконференції
(вх.№8654).

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 09.10.2014р. у
справі №908/1363/14 задоволено клопотання
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія Агро" про
його участь у судовому засіданні
Харківського апеляційного
господарського суду з розгляду справи
№908/1363/14 в режимі відеоконіеренції.

Розпорядженням секретаря другої
судової палати Харківського
апеляційного господарського суду від
03.11.2014 р. у зв'язку з відпусткою судді
Лакізи В.В. для розгляду справи
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя
Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.

В судовому засіданні, яке проведено в
режимі відеоконференції, представник
позивача заперечував проти
апеляційної скарги, рішення
господарського суду Запорізької
області від 28.05.2014 р. у справі №908/1363/14
просив залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Враховуючи належне повідомлення
сторін про час та місце засідання суду,
зазначеного в ухвалі Харківського
апеляційного господарського суду від
09.10.2014 р. у справі № 908/1363/14, а також те, що
участь представників сторін не була
визнана судом обов'язковою, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутністю
представника скаржника за наявними у
справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

19.03.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро"
(постачальник), в особі директора
представництва Міщенко Ірини
Борисівни, яка діє згідно довіреності
від 01.02.2013 р. №15 з однієї сторони та
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
(покупець), в особі директора
Краснопера Віктора Петровича, який діє
згідно Статуту, з іншої сторони,
укладено договір поставки № ЗП-26/13.

Відповідно до п. 1.1 договору в терміни,
визначені договором, постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця продукцію
виробничо-технічного призначення
(надалі - товар), а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього грошову суму
(вартість, ціну), визначену договором.

Згідно з п. 2.1 договору за даним
договором постачається виключно
оригінальна продукція, виробництва
провідних компаній світу, асортимент,
кількість, ціна якої визначаються
додатками та/або накладними та/або
рахунками-фактури, що є невід'ємною
частиною цього договору.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що
ціна продукції, що постачається за цим
договором, вказується у додатках в
національній валюті та визначається, в
залежності від виду товару (засоби
захисту рослин (ЗЗР), насіння, насіння
вітчизняного виробництва, міндобрива
та мікродобрива). Для товару (ЗЗР,
насіння та мікродобрива) сторони
встановлюють ціну та його вартість у
гривнях, а також визначають їх
еквівалент у доларах США.

Згідно з п. 3.5 договору товар, що був
переданий покупцю в межах цього
договору тільки згідно з накладних (без
укладення інших письмових угод -
додатків), має бути ним оплачений не
пізніше 10 днів з моменту його отримання
за відповідною накладною.

Відповідно до п. 4.1 договору строк
поставки товару визначається у
відповідних додатках до цього
договору.

22.05.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
укладено додатковий договір (додаток
№ 1) до договору поставки від 19.03.2013р. №
ЗП-26/13, умовами якого визначені
асортимент, кількість, ціна та вартість
товару за договором, зокрема, загальну
суму товару за даним додатком
включаючи ПДВ встановлено в розмірі
1418548,40 грн. (п. 1, 2 додатку № 1).

Відповідно до п. 5 додатку № 1 поставка
(передача) товару здійснюється в
строки, вказані в п.1 цього додатку (до
31.05.2013р.) згідно цього додатку на умовах
Правил Інкотермс 2000 СІР (франко-склад
покупця).

30.04.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
укладено додатковий договір (додаток
№ 2) до договору поставки від 19.03.2013 р. №
ЗП-26/13, умовами якого визначені
асортимент, кількість, ціна та вартість
товару за договором, зокрема, загальну
суму товару за даним додатком
включаючи ПДВ встановлено в розмірі
29380,00 грн. (п.1, 2 додатку № 2).

Відповідно до п. 5 додатку № 2 поставка
(передача) товару здійснюється в
строки, вказані в п.1 цього додатку
згідно цього додатку на умовах Правил
Інкотермс 2000 СІР (франко-склад покупця),
за адресою: вул. Леніна, 35, с.
Світлодолинське, Мелітопольський р-н
Запорізької області, 72340.

26.06.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
укладено додатковий договір (додаток
№ 3) до договору поставки від 19.03.2013 р. №
ЗП-26/13, умовами якого визначені
асортимент, кількість, ціна та вартість
товару за договором, зокрема, загальну
суму товару за даним додатком
включаючи ПДВ визначено в розмірі 25020,00
грн. (п. 1, 2 додатку № 3).

Відповідно до п. 5 додатку №3 поставка
(передача) товару здійснюється в
строки, вказані в п.1 цього додатку
(26.06.2013 р.) згідно цього додатку на
умовах Правил Інкотермс 2000 СІР
(франко-склад покупця), за адресою: вул.
Леніна, 35, с.Світлодолинське,
Мелітопольський р-н Запорізької
області, 72340.

Як вбачається з наявних у матеріалах
справи видаткових накладних, які
підписані обома сторонами без
зауважень та скріплені печатками
товариств, зокрема: від 19.03.2013 р. № 140,
від 30.04.2013 р. № 1270, від 14.05.2013 р. № 1683, від
23.05.2013 р. № 2170, від 26.06.2013 р. № 3372,
позивачем поставлено товар відповідно
до умов договору, а також додатків до
нього на загальну суму 206929,12 грн. (а. с.
25-31).

Відповідно до п. 3.5 договору поставки
від 19.03.2013 р. № ЗП-26/13 товар, що був
переданий покупцю в межах цього
договору тільки згідно з
накладними(без укладення інших
письмових угод - додатків), має бути ним
оплачений не пізніше 10 днів з моменту
його отримання за відповідною
накладною.

Згідно з п. 3.1 договору порядок
розрахунків за поставлений товар
визначається в додатках до даного
договору.

Пунктом 3.1 вказаного додатку № 1 до
договору поставки від 19.03.2013 р. №ЗП-26/13
встановлено, що покупець оплачує
постачальнику в порядку попередньої
оплати 50% вартості товару, що складає
70774,56 грн., зазначеної в п. 2 цього
додатку та рахунку(ах)-фактурі(ах),
шляхом її перерахування на
розрахунковий рахунок постачальника в
строк до 01.08.2013 р.

Відповідно до п. 3.2 додатку №1 залишок
суми 50% вартості товару, що складає 70773,84
грн., перераховується покупцем до 01.11.2013
р.

Пунктом 3 додатку №2 до договору
поставки від 19.03.2013 р. №ЗП-26/13 визначено,
що покупець оплачує постачальнику в
порядку попередньої оплати 100% вартості
товару, що складає 29380,00 грн., зазначеної
в п. 2 цього додатку та
рахунку(ах)-фактурі(ах), шляхом її
перерахування на розрахунковий
рахунок постачальника в строк до 09.05.2013
р.

Пунктом 3 додатку №3 до договору
поставки від 19.03.2013 р. №ЗП-26/13
встановлено, що покупець оплачує
постачальнику в порядку попередньої
оплати 100% вартості товару, що складає
29380,00 грн., зазначеної в п. 2 цього
додатку та рахунку(ах)-фактурі(ах)/,
шляхом її перерахування на
розрахунковий рахунок постачальника в
строк до 02.07.2013 р.

Як вбачається з копій банківських
виписок, доданих до матеріалів справи,
скаржник здійснив часткову оплату
поставленого йому товару в розмірі
171927,11 грн. з порушенням строків
відповідної оплати, визначених
положеннями договору поставки та
додаткових угод до нього, у зв'язку з
чим Товариство з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро"
звернулося до господарського суду
Запорізької області з позовною заявою
(а. с. 34-43).

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
правильність їх юридичної оцінки та
застосування місцевим господарським
судом норм законодавства, апеляційний
суд дійшов висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 193 Господарського кодексу
України визначає, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 6 ст. 265 Господарського кодексу
України встановлено, що до відносин
поставки, не врегульованих цим
Кодексом, застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України
про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до приписів статей 525, 526, 530
Цивільного кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання. То воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Як встановлено колегією суддів,
позивачем виконані взяті на себе
зобов'язання за договором поставки
товару на суму 206929,12 грн., що
підтверджується матеріалами справи та
не спростовано апелянтом.

Також, матеріали справи не містять
будь-яких претензій щодо якості
поставленого товару, а також строків
відповідної поставки, зокрема,
скаржником визнано факт існування
вказаної заборгованості за договором.

Крім того, актом звірки взаємних
розрахунків за період з січня 2013р. по
січень 2014р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода",
сторонами узгоджена наявність
заборгованості відповідача перед
позивачем, яка станом на 01.11.2016 р. склала
35002,01 грн. (а. с. 32).

Враховуючи викладене та з урахуванням
вимог чинного законодавства України,
колегія суддів апеляційної інстанції
дійшла висновку, що позивач
зобов'язання за договором поставки
виконав в узгодженому порядку, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
видаткові накладні та що не
спростовується апелянтом. Проте,
відповідач за поставлений товар
здійснив часткову оплату, доказів на
підтвердження виконання взятих на себе
договірних зобов'язань в повному
обсязі суду не надав.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що вимога позивача щодо
стягнення з заявника скарги суми
заборгованості у розмірі 35002,01 грн. є
правомірною та такою, що відповідає
вимогам чинного законодавства, через
що підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями статей 610, 611
Цивільного кодексу України порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки,
відшкодування збитків або моральної
шкоди.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу
України визначено, що пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасного виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

В розумінні положень Цивільного
кодексу України виникнення
зобов'язання боржника щодо сплати пені
пов'язано з реалізацією права
кредитора щодо звернення з вимогою про
здійснення відповідної виплати.

Крім того, відповідно до п. 1.12 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. № 14, з
огляду на вимоги частини першої статті
4-7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд має з'ясувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені на нарахувань.

Згідно з п. 7.1 договору поставки за
порушення умов даного договору винна
сторона відшкодовує спричинені цим
збитки в порядку, передбаченому чинним
законодавством з урахуванням даного
договору.

Відповідно до п. 7.1 договору крім
відповідальності, встановленої п. 7.1
даного договору покупець за
несвоєчасну оплату продукції сплачує
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України від
суми боргу за кожен день прострочення,
а також додатково штраф в розмірі 20% від
суми несплаченого боргу.

Перевіривши правильність нарахованої
позивачем пені за період з 02.11.2013р. по
15.04.2014 р., яка становить 2056,97 грн.,
колегією суддів встановлено, що
вказаний розрахунок є законним та
обґрунтованим, у зв'язку з чим місцевий
господарський суд правомірно
задовольнив позовні вимоги в цій
частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного
кодексу України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України.

Як зазначено вище, умовами п. 7.1
договору поставки від 19.03.2013 р. № ЗП 26/13
покупець за несвоєчасну оплату
продукції сплачує додатково штраф в
розмірі 20% від суми несплаченого боргу.

Колегія суддів, перевіривши
правильність нарахування штрафу за
невиконання договірних зобов'язань
заявником скарги, встановила, що 20% від
суми існуючого боргу становить 7000,40
грн., що свідчить про законність та
обґрунтованість вимоги позивача щодо
суми штрафу, яка підлягає сплаті
скаржником.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" від
17.12.2013 р. № 14 встановлено, що пеня, за
визначенням частини третьої статті 549
Цивільного кодексу України, - це вид
неустойки, що забезпечує виконання
грошового зобов'язання і обчислюється
у відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.
Застосування іншого виду неустойки -
штрафу до грошового зобов'язання
законом не передбачено, що, втім, не
виключає можливості його встановлення
в укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу
України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст. 627 Цивільного
кодексу України , коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
61 Конституції України, оскільки,
згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до ст. 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто, не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

Такої правової позиції дотримується
Верховний Суд України у своїх
постановах від 09.04.2012 р. у справі № 20/246-08
та від 27.04.2012 р. у справі № 06/5026/1052/2011.

Таким чином, оскільки пунктом 7.1
договору поставки передбачена
можливість застосування до сторони
договору, яка порушила взяті на себе
зобов'язання, такої форми сплати
неустойки як штрафу, таким чином,
господарський суд першої інстанції
правомірно одночасно задовольнив
вимогу позивача щодо стягнення з
скаржника штрафу та пені.

Що стосується позовної вимоги про
стягнення з відповідача суми 36% річних,
слід зазначити наступне.

Частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові (п.п. 4.1 п. 4 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань").

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
16.05.2006 р. у справі № 10/557-26/155, від 08.11.2010 р.
у справі № 4/719 та від 15.11.2010 р. у справі №
4/720.

Пунктом 7.7 договору поставник
визначено, що в разі невиконання
покупцем зобов'язань щодо оплати
отриманого товару та невиконання
зобов'язань, передбачених розділом 3
цього договору, покупець, відповідно до
ст. 625 Цивільного кодексу України,
сплачує на користь постачальника крім
суми заборгованості 36 % річних, якщо
інший розмір річних не встановлено
відповідним додатком до договору.
Річні нараховуються на загальну суму
простроченої оплати.

Додатками № 1,2,3 до договору поставки не
визначено іншого розміру відсотків
річних, які підлягають стягненню з
винної особи за невиконання
відповідних договірних зобов'язань.

Колегією суддів перевірено наданий
позивачем розрахунку щодо заявлених до
сплати 36 % річних та встановлено, що
вказана вимога відповідає нормам
чинного законодавства, є обґрунтовано,
з огляду на що, господарський суд
першої інстанції дійшов законного
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позовної
вимоги про стягнення з відповідача 5696,22
грн. 36% річних, у зв'язку з чим
правомірно задовольнив позов у цій
частині.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного
кодексу України грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях. Якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.
Зазначена норма кореспондує з
положеннями частини 2 статті 198
Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу
України зобов'язання має бути виражене
у грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно з п. 2.4. договору поставки у разі
зміни курсу гривні до долара США,
постачальник проводить перерахунок
(дооцінку) вартості поставленого, але
не оплаченого покупцем товару.

Відповідно до п. 3.2 договору сторони
погоджуються застосовувати при
проведенні розрахунків за цим
договором курс долара США до гривні, що
встановлений на міжбанківській
валютній біржі на день підписання
договору.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що в
тому випадку, коли курс на
міжбанківській валютній біржі щодо
продажу долару США до гривні на день
проведення розрахунків (перерахування
коштів) є вищим за курс відповідної
іноземної валюти на день укладення
додатку, сторони для визначення суми
належної до оплати використовують таку
формулу:

С = А1 : А2 * В, де С - сума належна до
оплати; В- ціна товару на момент
підписання додатку; А1 - (курс на
міжбанківській валютній біржі щодо
продажу дол. США до гривні) на день
перерахування коштів; А2 - (курс на
міжбанківській валютній біржі щодо
продажу дол. США до гривні) на день
підписання відповідного додатку. При
проведенні розрахунків, сума в гривнях,
яку покупець зобов'язаний сплатити
постачальнику як належну оплату повної
вартості товару, визначається з
врахуванням умов ч. 1 цього пункту
шляхом множення грошового еквівалента
вартості неоплаченого товару в доларах
США на курс на міжбанківській валютній
біржі щодо продажу дол. США до гривні на
день проведення оплати.

Згідно з п. 3.4. договору поставки,
додатків № 1, 2.,3 до вказаного договору
всі платежі за цим договором
здійснюються покупцем з урахуванням п.
3.3. договору.

Крім того, додатками № 1, 2, 3 до договору
поставки, сторонами погоджено, що на
день їх укладення, курс гривні по
відношенню до долара США на
міжбанківській валютній біржі
становив 8,2 грн. за 1 долар.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що
позивачем правомірно визначено день
перерахування заборгованості за товар
- 15.04.2014 р., що не порушує приписи п. 3.3.
договору поставки.

Оскільки, станом на 15.04.2014 р.
середньозважений курс на
міжбанківському валютному ринку
України за 100 доларів США становив 1236,5561
грн., що підтверджується наданої
позивачем копії витягу з офіційного
сайту Національного банку України
( www. bank. gov. ua), позивач в своєму
розрахунку дооцінки вартості
неоплаченого товару правомірно
застосовує мінімальний міжбанківський
курс гривні по відношенню до долара США
(курс долара - продаж, мін.) в розмірі
12,3200 грн. за 1 дол., що не виходить за межі
середньозваженого курсу на
міжбанківському валютному ринку
України в цей день.

Враховуючи зазначене, місцевий
господарський суд правомірно
встановив, що позовні вимоги про
стягнення з скаржника 17501,01 грн.
дооцінки вартості неоплаченого товару
законні, обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Щодо вимоги позивача про сплату
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
інфляційних втрат, колегія суддів
зазначає наступне.

Як вбачається з п.1 оглядового листа
Вищого господарського суду України від
26 липня 2002 року №01-8/870, вираження у
договорі грошових зобов'язань в
іноземній валюті не суперечить чинному
законодавству, однак унеможливлює
урахування розрахованого Державним
комітетом статистики України індексу
інфляції для обґрунтування вимог,
пов'язаних із знеціненням валюти боргу.
При цьому роз'яснено, що офіційний
індекс інфляції, що розраховується
Державним комітетом статистики
України, визначає рівень знецінення
національної грошової одиниці України,
тобто зменшення купівельної
спроможності гривні, а не іноземної
валюти.

Крім того, пунктом 8.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14
встановлено, що вимоги щодо
застосування заходів відповідальності
за порушення грошових зобов'язань,
визначених в іноземній валюті, мають
заявлятися в національній валюті
України (гривнях) за офіційним курсом
Національного банку України на день
заявлення відповідної вимоги (крім
випадків, коли стороною зобов'язання, у
якому виник спір, одержано відповідну
ліцензію Національного банку України).
При цьому стягнення інфляційних
нарахувань на суму основної
заборгованості не є можливим, оскільки
індекс інфляції розраховується лише
стосовно національної валюти України
(гривні).

Враховуючи, що позивачем станом на
15.04.2014 р. сума заборгованості
відповідача перед ним перерахована
відповідно до міжбанківського курсу
гривні по відношенню до долара США, а
також місцевим господарським судом
задоволено позовну вимогу в частині
стягнення з відповідача дооцінки
вартості неоплаченого товару, таким
чином позовні вимоги в частині
стягнення інфляційних втрат є
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що
господарський суд першої інстанції при
прийнятті оскаржуваного рішення
неправильно застосував норми
матеріального права, необґрунтовано та
безпідставно задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
інфляційних втрат.

За наведених підстав, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" підлягає частковому
задоволенню, рішення господарського
суду Запорізької області від 28.05.2014р. у
справі № 908/1363/14 - частковому
скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Згідно з п. 4.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України" у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог; при задоволенні позову
в повному обсязі відшкодування витрат
позивача, що пов'язані зі сплатою
судового збору, покладається на
відповідача; в разі відмови у позові
повністю ці витрати покладаються на
позивача. Такі правила розподілу
судового збору застосовуються у спорах
як майнового, так і немайнового
характеру.

Керуючись ст. ст. 91, 99, 101, 102, п. 2 ч.1 ст. 103,
п. 4 ч.1 ст. 104, ст.ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" задовольнити частково.

Скасувати рішення господарського суду
Запорізької області від 28.05.2014р. у
справі № 908/1363/14 в частині задоволення
позовних вимог в сумі 1309,42 грн.
інфляційних втрат, з прийняттям нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в цій частині.

В решті рішення господарського суду
Запорізької області від 28.05.2014р. у
справі № 908/1363/14 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імперія-Агро" (54000, м.
Миколаїв, вул. Велика Морська, буд.143,
ідентифікаційний код юридичної
особи:35472893) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" (72340, Запорізька обл.,
Мелітопольський район,
с.Світлодолинське, вул. Леніна, буд.35,
ідентифікаційний код юридичної особи:
30802347 ) витрати по сплаті судового збору
за подання позовної заяви в розмірі 34,90
грн., за подання апеляційної скарги - в
розмірі 17,40 грн.

Доручити господарському суду
Запорізької області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 10.11.2014
р.

Головуючий суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Плахов О.В.