ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
Справа №908/1834/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя
Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Деппі-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну
скаргу відповідача (вх. № 2711 З/1-35) на
рішення господарського суду
Запорізької області від 08 липня 2014 року
у справі

за позовом Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода",
с. Світлодолинське
Мелітопольського району Запорізької
області,

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 08 липня 2014 року
у справі № 908/1834/14 (суддя Сушко Л.М.)
позов задоволено, стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 95 823,85 грн. основного боргу, 6604,70
грн. пені, 2 000,00 грн. витрат на оплату
послуг адвоката, 2 048,57 грн. судового
збору.

Відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода" ,
з рішенням місцевого господарського
суду не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій, посилаючись на
порушення господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення господарського суду
Запорізької області від 08 липня 2014 року
у справі № 908/1834/14 скасувати в частині
стягнення 6 604,70 грн. пені та 2 000,00 грн.
витрат на оплату послуг адвоката.

У судове засідання учасники процесу не
з'явились, хоча про дату і місце
судового розгляду були повідомлені
належним чином ухвалою суду від 15.09.2014
року, про що свідчать повідомлення про
вручення поштового відправлення.

Відповідач надіслав клопотання про
розгляд справи без участі його
представника.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач
не надав.

Враховуючи те, що явка сторін не була
визнана обов'язковою, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
розгляду справи без участі
представників сторін за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та розглянувши справу
у відповідності до вимог ст. 101 ГПК
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Як встановлено місцевим господарським
судом під час прийняття рішення, 01
липня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ
Агрофірмою "Злагода" було укладено
договір про надання послуг по збиранню
врожаю сільськогосподарських культур
(Договір), за яким позивачем надані
відповідні послуги на загальну суму
152610 грн.

Однак, відповідач, в порушення умов
вказаного договору свої зобов'язання
щодо сплати послуг виконав частково на
суму 56786,15 грн., у зв'язку з чим
утворилась заборгованість, яка склала
95823,85 грн., що і стало підставою для
звернення ФОП ОСОБА_1 до суду з позовом
про стягнення заборгованості в сумі
95823,85 грн., пені в розмірі 6604,70 грн. та 2000
грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Відповідно до п.1.1 Договору позивач
зобов'язується здійснити для
відповідача збір соняшника в
Мелітопольському районі.

Пунктом 3.1 Договору сторони
передбачили, що розрахунок за надані
послуги здійснюється в безготівковій
формі на протязі п'яти банківських днів
з моменту підписання сторонами акту
виконаних робіт, який є невід'ємною
частиною Договору.

Відповідно до акту від 30.09.2013 року,
скріпленого підписами сторін і
печаткою відповідача, роботи виконані
якісно і в повному обсязі на загальну
суму 152610 грн.

Відповідач свої зобов'язання щодо
оплати отриманих послуг по збиранню
врожаю виконав не в повному обсязі, а
сплатив лише 56786,15 грн., у зв'язку з чим
сума заборгованості склала 95823,85 грн.,
що також підтверджується актом звірки
розрахунків №11064 від 27.11.2013 року,
узгодженим сторонами.

З метою позасудового врегулювання
спору, позивачем 19.03.2014 року була
направлена претензія із вимогою
сплатити суми заборгованості.

На претензію позивача відповідач не
відреагував.

Частиною 1 ст. 837 Цивільного кодексу
України закріплено, що за договором
підряду одна сторона (підрядник)
зобов'язується на свій ризик виконати
певну роботу за завданням другої
сторони (замовник), а замовник
зобов'язується прийняти та оплатити
виконану роботу.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Пунктом 4.3 Договору сторони
передбачили, що у випадку несвоєчасної
сплати, агрофірма сплачує пеню в
розмірі 50% річних від суми
заборгованості за кожен день
прострочки.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з

підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 11 ЦК України
встановлено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать ст. 174 Господарського
кодексу України.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

За цей період часу відповідач частково
погасив вартість послуг позивачу:
25.10.2013 року на суму 26786,15 грн., 01.11.2013 року
- на суму 30000 грн., у зв'язку з чим
заборгованість останнього склала 95823,85
грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню в
цей строк. Якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, в
порушення умов договору, відповідач
оплатив товар не в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правомірно стягнув з відповідача на
користь позивача суму основного боргу
в розмірі 95823,85 грн.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача 6604,70 грн. пені, колегія
суддів зазначає наступне.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума, яку боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Водночас ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України визначено порядок
застосування штрафних санкцій та
обмеження щодо періоду їх нарахування.
Зокрема, частиною шостою цієї статті
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Окрім того, пунктом 4.3 Договору
передбачено, що у випадку несвоєчасної
сплати, агрофірма сплачує пеню в
розмірі 50% річних від суми
заборгованості за кожен день
прострочки.

Перевіривши наявний в матеріалах
справи розрахунок, колегія суддів
важає, що сума пені у заявленому
позивачем розмірі, нарахована
позивачем, також підлягає стягненню з
відповідача.

Стосовно витрат на отримання
адвокатських послуг у розмірі 2000 грн.,
колегія суддів звертає увагу на таке.

Статтею 44 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Матеріали справи містять докази того,
що позивачем було укладено договір про
надання юридичних послуг від 14 травня
2014 року та додатку №01 до нього від
14.05.2014 року, згідно якого клієнт
виплатив згідно договору суму гонорату
у розмірі 5000 грн.

Статтею 49 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що судовий збір
покладається у спорах, що виникають при
виконанні договорів на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин, що порушив господарське
зобов'язання, повинен відшкодувати
збитки, завдані таким невиконанням. За
нормами ч. 2 ст. 224 ГК України, абз. 2 ч. 1
ст. 225 ГК України до таких збитків також
відносяться додаткові витрати,
понесені стороною внаслідок порушення
зобов'язання винною стороною.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов
правомірного висновку про задоволення
вимог позивача в частині стягнення з
відповідача 2000 грн. за надані послуги
адвоката.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Враховуючи той факт, що матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження виконання відповідачем
своїх зобов'язань, покладених на нього
умовами спірного Договору та
спростування заборгованості перед
позивачем, колегія суддів вважає, що
висновки, яких дійшов місцевий
господарський суд у рішенні щодо
задоволення позовних вимог в повному
обсязі правомірними і доведеними
матеріалами справи, тому підстави для
його скасування та задоволення скарги
відповідача відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 08 липня 2014 року
у справі №908/1834/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний
12.11.2014 року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Хачатрян В.С.