ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2014 р.
Справа № 920/773/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Гончар Т. В., суддя Білецька А.М. ,
суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1, м.
Конотоп, Сумська область (вх. №2416 С/3) на
рішення господарського суду Сумської
області від 12.06.14 у справі № 920/773/14

за позовом ФОП ОСОБА_1, м. Конотоп,
Сумська область

до Конотопського гаражно-будівельного
кооперативу № 1, м. Конотоп, Сумська
область

про визнання недійсними договорів та
стягнення 47 600,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом про визнання недійсними
укладених між сторонами договорів
оренди від 01.01.2012 р., а також просив
стягнути з відповідача на свою користь
47600,00 грн. матеріальної шкоди та судові
витрати по справі.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 12.06.2014 р. по справі № 920/773/14
(суддя Коваленко О.В.) в задоволенні
позову відмовлено.

Позивач звернувся до господарського
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення господарського суду
Сумської області від 12.06.2014 р. скасувати
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування викладених вимог
позивач посилається на те, що судом
першої інстанції залишено поза увагою
незаконність перебування ОСОБА_2 на
посаді голови правління Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу № 1,
оскільки останній призначений головою
правління на зборах членів правління,
що є, на думку позивача, порушенням
вимог ст. 16 Закону України «Про
кооперацію». Таким чином, позивач
вважає, що ОСОБА_2 на момент підписання
договорів оренди не мав повноважень
виступати від імені Конотопського ГБК
№ 1. Також, позивач посилається на те, що
судом першої інстанції невірно
застосовано положення ст.ст. 203, 215 ЦК
України, оскільки зміст правочину
суперечить вимогам зазначеного
кодексу щодо законності його укладання
сторонами. Крім того, позивач зазначає
про те, що судом першої інстанції не
враховане рішення господарського суду
Сумської області від 16.04.2013 р. по справі
№ 920/401/13г за позовом Конотопського ГБК
№ 1 до ФОП ОСОБА_1 про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
яким в задоволенні позову відмовлено в
зв'язку з доведеністю факту
неналежності майна позивачеві.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу з наведеними позивачем доводами
не погоджується, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін.

20.10.2014 р. відповідач надав до суду
додаткові докази, а саме: Свідоцтво про
Державну реєстрацію юридичної особи;
Довідку АБ № 107987 з Єдиного Державного
реєстру підприємств та організацій
України; Довідку АБ № 497338 з Єдиного
Державного реєстру підприємств та
організацій України.

20.10.2014 р. позивач також надав до суду
додаткові документи по справі, а саме:
копію адвокатського запиту № 21 від
03.07.2014 р.; копію повідомлення № 143 від
07.07.2014 р.; копію повідомлення
Конотопської міської ради № 07-24/1245 від
15.04.2014 р. та копію постанови
Харківського апеляційного
господарського суду від 19.02.2014 р. по
праві № 920/1632/13.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 23.10.2014 р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 30.10.2014 р.

28.10.2014 р. відповідач надіслав до суду
апеляційної інстанції лист, в якому
просить суд розглянути справу без
участі Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу № 1, а
також просить залишити апеляційну
скаргу без задоволення, оскаржуване
рішення - без змін.

30.10.2014 р. від позивача надійшла
телеграма, в якій останній просить
розглянути справу без його участі .

Оскільки, всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте сторони не
скористалися своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України та
виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою судом, а
участь в засіданні суду (як і інші
права, передбачені статті 22 ГПК
України) є правом, а не обов'язком
сторони, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги по суті за
відсутності представників позивача та
відповідача за наявними у справі
доказами.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК
України, колегія суддів приходить до
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи,
Конотопський гаражно-будівельний
кооператив №1 був створений рішенням
№841 від 08.12.1978 р. виконавчого комітету
Конотопської міської Ради народних
депутатів.

01 січня 2012 р. між Гаражно-будівельним
кооперативом №1 і Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 був
укладений договір оренди (договір 1),
відповідно до умов якого відповідач
передав, а позивач прийняв у тимчасове
користування приміщення, яке
охороняється, та знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 12
кв.м. для розміщення офісу.

Згідно п. 3.2. договору 1 орендна плата за
користування приміщенням становить
600,00 грн. за місяць, які позивач
перераховує до 5 числа поточного місяця
на поточний рахунок відповідача.

01 січня 2012 року між цими ж сторонами був
укладений договір оренди (договір 2),
відповідно до умов якого відповідач
передав, а позивач прийняв у тимчасове
користування частину території
майданчику автомобільної стоянки, що
охороняється, та розташована за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 300
кв.м. для розміщення майданчику для
виставки та продажу автомототехніки.

Згідно п. 3.2. договору 2 орендна плата за
користування приміщенням становить 1
200,00 грн. за місяць, які позивач
перераховує до 5 числа поточного місяця
на поточний рахунок відповідача.

Зі змісту п. 5.1. договорів 1 і 2
вбачається, що строк дії даних
договорів становить з 01 січня 2012 року
по 31 грудня 2012 року.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що
голова правління Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1
ОСОБА_2 під час укладення спірних
договорів ввів його в оману, оскільки
був призначений на посаду не рішенням
загальних зборів членів кооперативу,
як того вимагає ст. 15 Закону України
"Про кооперацію", а правлінням
кооперативу. На підставі ч. 2 ст. 215, ст. 227
Цивільного кодексу України позивач
просив визнати недійсними договори
оренди майна від 01.01.2012 р., укладені між
ФОП ОСОБА_1 та Конотопським
гаражно-будівельним кооперативом № в
особі голови правління ОСОБА_2 на
охоронюване приміщення загальною
площею 12 кв.м. для використання під
офіс, та майданчик автомобільної
стоянки площею 300 кв.м. Крім того,
позивач просив суд стягнути з
відповідача 47600,00 грн. збитків та
моральної шкоди, нарахованих
відповідно до вимог ч.2 ст. 230 ЦК України.

Вирішуючи даний господарський спір,
суд першої інстанції виходив з
обставин, за якими встановив, що ОСОБА_2
на законних підставах обіймає посаду
голови правління кооперативу, рішення
правління від 25.05.2008 р. перебуває в
законній силі, а також судом
встановлено фактичне виконання
спірних договорів, тобто їх подальше
схвалення, як з боку відповідача, так і
з боку позивача. Крім того, на підставі
наявних у справі доказів суд першої
інстанції також встановив факт
наявності у позивача правових підстав
для користування та розпорядження
майном - територією охоронюваної
автомобільної стоянки та приміщення по
АДРЕСА_1.

Проаналізувавши положення ст.ст. 203, ч. 1
ст. 215, ст. 227, ч. 2 ст. 230 Цивільного
кодексу України, а також висновки,
викладені в п. 3.3, п. 3.4, п. 3.10 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність фактичних та правових
підстав для визнання недійсними
спірних договорів оренди від 01.01.2012 р., а
також безпідставність вимог позивача
про стягнення з відповідача 47600,00 грн.
матеріальної шкоди, в зв'язку з чим в
задоволенні позовних вимог судом
відмовлено.

Колегія суддів погоджується з
викладеними в рішенні висновками суду,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Предметом даного господарського спору
є вимога позивача про визнання
недійсними укладених між сторонами
договорів оренди від 01.01.2012 р. на
підставі ст. 227, ч. 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України та з посиланням на те,
що голова правління Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1
ОСОБА_2 під час укладення спірних
договорів ввів позивача в оману,
оскільки був призначений на посаду не
рішенням загальних зборів членів
кооперативу, як того вимагає ст. 15
Закону України "Про кооперацію", а
правлінням кооперативу.

Як свідчать матеріали справи, що 01
січня 2012 р. між Гаражно-будівельним
кооперативом №1 і Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 був
укладений договір оренди, відповідно
до умов якого відповідач передав, а
позивач прийняв у тимчасове
користування приміщення, яке
охороняється, та знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 12
кв.м. для розміщення офісу.

Строк дії даного договору - з 01 січня 2012
року по 31 грудня 2012 року.

Також, 01 січня 2012 року між цими ж
сторонами був укладений договір
оренди, відповідно до умов якого
відповідач передав, а позивач прийняв у
тимчасове користування частину
території майданчику автомобільної
стоянки, що охороняється, та
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 300 кв.м. для розміщення
майданчику для виставки та продажу
автомототехніки.

Строк дії цього договору - з 01 січня 2012
року по 31 грудня 2012 року.

Дослідивши умови договорів оренди,
укладених між сторонами у справі,
колегія суддів зазначає, що умови
договорів оренди та порядок їх
укладення повністю відповідають
положеннями чинного законодавства та
не суперечить їм.

Відповідно до преамбули спірні
договори оренди укладено
Гаражно-будівельним кооперативом №1 в
особі голови правління ОСОБА_2, який діє
на підставі Уставу (орендодавець) з
однієї сторони, та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, який діє на
підставі свідоцтва про державну
реєстрацію № 0004552 від 01.08.2008 р.
(орендатор).

Твердження позивача про незаконність
перебування ОСОБА_2 на посаді голови
правління Гаражно-будівельного
кооперативу №1 колегія суддів вважає
безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами та
дійсними обставинами справи.

Так, відповідно до ст. 15 Закону України
"Про кооперацію" вищим органом
кооперативу є загальні збори членів
кооперативу. До компетенції загальних
зборів членів кооперативу належить:
затвердження статуту кооперативу та
внесення до нього змін, прийняття інших
рішень, що стосуються діяльності
кооперативу; утворення органів
управління та органів контролю за
діяльністю кооперативу, інших органів
кооперативу; заслуховування звітів
його органів управління і органів
контролю; затвердження порядку
розподілу доходу кооперативу;
визначення розмірів вступного і
членського внесків та паїв; визначення
розмірів, порядку формування та
використання фондів кооперативу;
визначення розмірів оплати праці
голови правління, голови ревізійної
комісії (ревізора), а також кошторису на
утримання апарату органів управління
та органів контролю за діяльністю
кооперативу; затвердження річного
звіту і балансу кооперативу;
затвердження рішення правління або
голови про прийняття нових членів та
припинення членства; прийняття рішень
щодо володіння, користування та
розпорядження майном; утворення
спеціальних комісій із залученням як
консультантів найманих працівників;
прийняття рішень про вступ кооперативу
до кооперативних об'єднань; прийняття
рішень про реорганізацію або
ліквідацію кооперативу. Рішенням
загальних зборів членів кооперативу до
компетенції загальних зборів можуть
бути віднесені інші питання діяльності
кооперативу.

Статтею 16 цього ж Закону встановлено,
що виконавчим органом кооперативу є
правління, яке очолює голова,
повноваження якого визначаються
статутом кооперативу. Виконавчий орган
підзвітний вищому органу управління
кооперативу і несе перед ним
відповідальність за ефективність
роботи кооперативу. Виконавчий орган
кооперативу: здійснює управління
кооперативом у період між загальними
зборами членів кооперативу, забезпечує
виконання їх рішень; представляє
кооператив у відносинах з органами
державної влади та органами місцевого
самоврядування, міжнародними
організаціями, юридичними та фізичними
особами; укладає угоди між
кооперативом та іншими особами; діє від
імені кооперативу в межах,
передбачених статутом кооперативу.
Виконавчий орган може бути наділений
іншими повноваженнями, визначеними
вищим органом управління кооперативу
або статутом кооперативу. Члени
правління та голова кооперативу
обираються загальними зборами членів
кооперативу на строк, визначений
статутом, але не більше ніж на п'ять
років.

Пунктом 7 Статуту Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1 в
новій редакції від 13.04.2000 р. № 61
встановлено, що вищим органом
кооперативу є Загальні збори, на яких
вирішуються всі питання, які
стосуються як всього кооперативу, так і
окремого його члена. В перерві між
зборами органом управління
кооперативу являється правління
кооперативу, яке складається з
одинадцяти членів: голови, замісника,
секретаря і восьми членів кооперативу,
терміном на чотири роки.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно протоколу №12 від 25.05.2008 р.
позачергового засідання правління 1-го
гаражно-будівельного кооперативу
головою правління 1-го
гаражно-будівельного кооперативу було
призначено ОСОБА_2.

Відповідно до протоколу №26 засідання
правління гаражного кооперативу №1 від
26.07.2013 р. головою правління було обрано
ОСОБА_2

Судом встановлено, що в матеріалах
справи відсутні докази визнання
вказаних рішень правління
Конотопського гаражно-будівельного
кооперативу №1 неправомірними та їх
скасування.

Отже, ОСОБА_2 на законних підставах
обіймає посаду голови правління
Конотопського гаражно-будівельного
кооперативу №1. До того ж, з наданих
відповідачем до матеріалів справи
Довідки АБ № 107987 з Єдиного Державного
реєстру підприємств та організацій
України; Довідки АБ № 497338 з Єдиного
Державного реєстру підприємств та
організацій України вбачається, що
керівником Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1 є
ОСОБА_2, що підтверджує належність
повноважень останнього на підписання
та затвердження угод, фінансових
документів, тощо.

Крім того, відповідно до ч.6 п. 3.3.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" припис абзацу першого
частини третьої статті 92 ЦК України
зобов'язує орган або особу, яка
виступає від імені юридичної особи не
перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Отже, позов про визнання
недійсним відповідного правочину може
бути задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють). Наприклад, третя особа,
укладаючи договір, підписаний
керівником господарського товариства,
знає про обмеження повноважень цього
керівника, оскільки є акціонером
товариства і брала участь у загальних
зборах, якими затверджено його статут.

Пунктом 3.4. цієї ж Постанови
встановлено, що наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Судом встановлено, а також самим
позивачем не заперечується, що позивач
здійснював оплату по спірних
договорах, а відповідач приймав їх
виконання належним чином, а отже
сторони вчинили відповідні дії з
подальшого схвалення даних правочинів
/а.с.23-38/.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України
вбачається, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 227 ЦК України встановлено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.
Якщо юридична особа ввела другу
сторону в оману щодо свого права на
вчинення такого правочину, вона
зобов'язана відшкодувати їй моральну
шкоду, завдану таким правочином.

Відповідно до ч.2 ст. 230 ЦК України
сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

Отже, позивачем не подано доказів на
підтвердження використання з боку
відповідача омани під час укладення
спірних договорів оренди від 01.01.2012 р.

Позивач також обґрунтовує свої вимоги
тим, що відповідач передав йому в
оренду нерухоме майно, яке не належить
Конотопському будівельно-гаражному
кооперативу.

З матеріалів справи вбачається, що
виконавчим комітетом Конотопської
міської ради народних депутатів 27.03.1985
р. було прийнято рішення №105 "Про
будівництво відкритої охоронюваної
стоянки для транспорту", відповідно до
якого вирішено побудувати відкриту
охоронювану стоянку для транспорту по
вул. Ворошилова на раніш відведеній
вільній території, що межує з
кооперативом гаражів №1, а правлінню
Гаражного кооперативу №1 доручено
виконати огорожу території стоянки за
рахунок власних коштів кооперативу до
01.05.1985 р. По закінченню будівництва
відкриту охоронювану стоянку передати
на баланс кооперативу №1.

Крім того, іншими письмовими
матеріалами справи підтверджується
факт наявності у відповідача правових
підстав для користування та
розпорядження майном - територією
охоронюваної автомобільної стоянки та
приміщенням по АДРЕСА_1, а саме:
інвентаризаційною справою на
кооперативні гаражі по вул. Ворошилова
№1-№407, квартал 120; журналом
використання електронно-касового
апарата. Згідно довідки №63 від 29.05.2014 р.
майданчик платної стоянки та будівля
прохідної з офісним приміщенням
знаходяться на балансі Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1
згідно книги обліку матеріальних
цінностей.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України
вбачається, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, укладаючи спірні правочини,
Конотопський гаражно-будівельний
кооперативу № 1 в особі голови
правління ОСОБА_2 мав необхідний обсяг
цивільної дієздатності та цивільної
правоздатності і укладений договір
відповідає вимогам, які є обов'язковими
для даного виду правочину. Позивачем не
надано будь-яких доказів на
підтвердження відсутності у ОСОБА_2, як
голови правління Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №,
повноважень на укладання вказаних
правочинів, а порушене позивачем
питання про правомірність процедури
обрання на посаду голови правління не
пов'язане з визначенням недійсності
правочину. До того ж, колегія суддів на
підставі наявних у справі доказів
встановила, що відповідач на час
укладення договорів оренди мав право
користуватися та розпоряджатися
спірним майном і це право не було
обмежене, він мав право, зокрема,
передавати це майно в оренду позивачу.

Враховуючи викладені обставини,
підстави для визнання договорів
оренди, які оскаржуються у справі
позивачем, відсутні, як відсутні й
підстави для відшкодування, відповідно
до ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України,
збитків.

Слід зазначити, що у відповідності до
ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину
недійсним є одним із способів захисту
цивільного права та інтересу у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України
передбачає можливість визнання
недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом з метою
захисту прав і законних інтересів
суб'єкта господарювання.

Згідно ст. 1 ГПК України особи,
визначені цією статті мають право
звертатися до суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів. Оже,
вимога про визнання правочину
недійсним повинна співвідноситься з
вимогами ст. 1 ГПК України.

Таким чином, господарський договір, в
тому числі спірний договір може бути
визнаний за наявності двох умов: перша
це порушення ним прав та/або
охоронюваних законом інтересів
позивача; друга це наявність
передбачених законом підстав для
визнання договору недійсним.

В даному випадку зміст договору не
суперечить діючому законодавству,
сторони при його укладенні дійшли
згоди стосовно всіх істотних умов
договорів, та своїми діями щодо
виконання їх умов підтвердили, те, що
вказані договори оренди були
спрямовані на реальне настання
правових наслідків. До того ж, договори
оренди від 01.01.2012 р. закінчили свою дію
31.12.2012 року.

Зважаючи на те, що оспорювані договори
оренди сторонами виконувалися і
припинили свою дію та характер
правовідносин договору оренди
(користування майном), колегія суддів
приходить висновку про відсутність
правових підстав для встановлення
порушеного або оспорюваного права
орендаря (ст. 1 ГПК України).

В даному випадку позивач не довів, яким
чином його права та/або інтереси
порушуються спірним правочином.
Відсутні в матеріалах справи й інші
докази, які б могли б привести суд до
висновку про наявність таких порушень
прав, інтересів позивача. Твердження
позивача про невідповідність спірного
договору нормам чинного законодавства
за відсутності при цьому порушень прав
та інтересів позивача не є підставою
для визнання таких договорів
недійсними в судовому порядку,
оскільки особа звертається до суду
саме за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав та охоронюваних
законом інтересів.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про відсутність обох
необхідних умов для визнання договору
недійсним (порушення права, інтересу
позивача та порушення норми закону), а
отже і про відсутність правових
підстав для задоволення вимог
позивача.

Таким чином, факти, викладені в
апеляційній скарзі позивачем і його
посилання на неправильне застосування
та порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при розгляді справи, не знайшли
свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
обставини справи були всебічно і повно
досліджені господарським судом, а тому
рішення господарського суду
господарського суду Сумської області
від 12.06.14 у справі № 920/773/14 відповідає
чинному законодавству та фактичним
обставинам справи, а доводи заявника, з
яких подана апеляційна скарга про
скасування рішення, не можуть бути
підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись
статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1, м.
Конотоп, Сумська область залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 12.06.14 у справі № 920/773/14
залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 04 листопада 2014 року.

Головуючий суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Гребенюк Н. В.