ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2014 р.
Справа № 922/2633/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Тихий П.В., суддя Камишева Л.М. ,
суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі - Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Чернишов Б.С. (довіреність б/н
від 19.06.2014 року);

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу
відповідача (вх. №3077Х/1-43) на рішення
господарського суду Харківської
області від 12.08.2014 року у справі №
922/2633/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро", м. Харків

до Фермерського господарства "Веселе",
с. Прудянка, Дергачівський район,
Харківська область,

про стягнення 247980,08 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро", м. Харків,
звернувся до господарського суду з
позовом до відповідача - Фермерського
господарства "Веселе", с. Прудянка, в
якому просить суд стягнути на свою
користь заборгованість в сумі 189342,98
грн., яка виникла внаслідок неналежного
виконання відповідачем зобов"язань за
договором поставки № 08-02/12 від 13.02.2012р.
Також просить покласти на відповідача
судові витрати.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12.08.2014 року у
справі № 922/2633/14 (суддя Аюпова Р.М.)
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Фермерського господарства
"Веселе" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро"
суму заборгованості за договором
поставки від 13.02.2012р., в розмірі 93381,09
(яка складається з: 65000,00 грн - основна
заборгованість, 7003,96 грн. - інфляційні
витрати, 5127,13 грн. - 3% річних, 16250,00 грн. -
збитки), судовий збір в розмірі - 1867,62
грн. Видано наказ після набрання
рішенням законної сили. В решті позову
відмовлено.

Відповідач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що рішення суду прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 12.08.2014 року у справі №
922/2633/14 в частині стягнення з
відповідача основного боргу в сумі
65000,00 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 06.10.2014 року
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 29.10.2014 року.

Розпорядженням секретаря судової
палаті №1 Харківського апеляційного
господарського суду від 28.10.2014 року у
зв'язку з відпусткою суддів Бондаренко
В.П. та Россолова В.В. сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Тихий П.В., суддя Камишева Л.М.,
суддя Пелипенко Н.М.

28.10.2014 року представник позивача подав
відзив на апеляційну скаргу (вх.№9641), в
якому вважає її необґрунтованою та
безпідставною, та такою, що не підлягає
задоволенню. Просить рішення
господарського суду Харківської
області від 12.08.2014 року у справі №
922/2633/14 залишити без змін, а апеляційну
скаргу відповідача без задоволення.

Відповідач, будучи належним чином
повідомленим про місце та час розгляду
справи, не реалізував своє право на
участь у судовому процесі та не
забезпечив явку представника в судове
засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представника
відповідача не була визнана
обов'язковою, а також те, що його неявка
не перешкоджає розгляду апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
за відсутності зазначеного
представника за наявними матеріалами у
справі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши присутнього в судовому
засіданні представника позивача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
відповідача в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
13.02.2012р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро"
(постачальник, позивач) та Фермерським
господарством "Веселе" (покупець,
відповідач) укладено договір поставки
№ 08-02/12, відповідно до п. 1.1. якого
постачальник зобов'язується в строки,
визначені договором, передати у
власність покупця продукцію
виробничо-технічного призначення, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та оплатити його ціну, сплативши за
нього визначену договором грошову
суму. (а.с.12).

Відповідно до п. 1.2. договору,
найменування товару, його кількість,
ціна за одиницю, строк поставки покупцю
та базис поставки, гривнева ціна
товару, строк оплати, а також інші
умови, визначені в специфікації
(додаток №1), яка є невід'ємною частиною
цього договору.

Згідно з додатком № 1 до договору
поставки від 13.02.2012р., загальна
кількість товару, що поставляється
складає - 500 посівних одиниць, загальною
вартістю 410000,00 грн. Строк поставки
товару - до 20 березня 2012р. Дата оплати -
до 18.02.2012р. Оплата здійснюється на
підставі рахунку та/або договору на
розрахунковий рахунок постачальника,
зазначений у договорі (а.с.13).

13.02.2014 року позивач виставив
відповідачу рахунок-фактуру №СФ-0000012
на оплату поставленого товару на сумі
410000,00 грн. (а.с.14).

Як свідчать матеріали справи, 09.04.2012р.,
відповідно до видаткової накладної №
РН-0000024 від 09.04.2012р., позивачем було
поставлено відповідачу товар на
загальну суму 410000,00 грн. (а.с.16).

Всупереч умовам договору, 27.04.2012р.
відповідачем було здійснено часткову
оплату за поставлений товар в сумі
100000,00 грн.

Враховуючи передплату за договором
поставки, зроблену відповідачем в сумі
245000,00 грн., сума заборгованості за
поставлений товар склала 65000,00 грн., в
зв'язку з чим, 27.02.2014р. позивачем на
адресу відповідача було направлено
претензію № 01, в якій відповідача
попереджено про необхідність в 5-дениий
строк з дати отримання претензії
сплатити суму заборгованості за
договором поставки в розмірі 65000,00 грн.

27.02.2014 року позивач направив на адресу
відповідача претензію (а.с.18-20), яка була
залишена без відповіді, що і стало
підставою для звернення позивача з
відповідним позовом до господарського
суду Харківської області.

Таким чином на момент звернення до суду
з позовом, відповідно до розрахунку,
сума заборгованості відповідача за
договором поставки від 13.02.2012р. складає
189342,98 грн., з яких: 65000,00 грн - основна
заборгованість, 7003,96 грн. - інфляційні
витрати, 5127,13 грн. - 3% річних, 9711,89 грн. -
пеня, 102500,00 грн. - збитки.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
господарський суд першої інстанції
виходив з того, що відповідно до
наданої до матеріалів справи
видаткової накладної № РН-0000024 від
09.04.2012р., відповідач (покупець) отримав
від позивача товар на загальну суму
410000,00 грн. Проте, всупереч вимогам
договору поставки від 13.02.2012р.,
відповідач свої зобов'язання щодо
своєчасної оплати за отриманий товар
виконав не в повному обсязі,
розрахувався за поставлений товар
частково в сумі 100000,00,00 грн., та не надав
суду доказів на підтвердження оплати
суми боргу в розмірі 65000,00 грн., а отже
вимога позивача щодо стягнення з
відповідача 65000,00 грн. заборгованості
по договору поставки є обґрунтованою
та такою, що підлягає задоволенню.

Так, задовольняючи частково позовну
вимогу щодо стягнення збитків в сумі
16250,00 грн., господарський суд зазначив,
що підлягають стягненню збитки в сумі
25% від несплаченого відповідачем боргу
в сумі 65000,00 грн., тобто стягненню
підлягають 16250,00 грн.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду
першої інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем додано до апеляційної
скарги платіжне доручення №146 від
04.08.2014 року, відповідно до якого, він
сплатив на рахунок позивача 65000,00 грн. і
в якому зазначено, що це оплата за
насіння згідно рахунку №СФ-0000012 від
13.02.2014 року.

Таким чином відповідачем було сплачено
основний борг в сумі 65000,00 грн. до
прийняття судом рішення від 12.08.2014 року.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції, факт оплати відповідачем
боргу представником ТОВ "Маїс-Агро" не
заперечувався.

За таких обставин, апеляційним
господарським судом встановлено, що на
момент винесення рішення судом першої
інстанції, заборгованість відповідача
перед позивачем була відсутня та
позивачу було відомо про цей факт.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті
80 Господарського процесуального
кодексу України, Господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо
відсутній предмет спору.

З аналізу наведеної норми вбачається,
що господарський суд повинен припинити
провадження у справі, якщо спір
врегульовано самими сторонами шляхом
перерахування боргу (передачі майна чи
усунення перешкод у користуванні ним)
після звернення кредитора з позовом за
умови подання доказів такого
врегулювання.

Враховуючи викладене та те, що на
момент винесення оскаржуваного
рішення між сторонам відсутній предмет
спору стосовно 65000,00 грн. основного
боргу, колегія суддів дійшла висновку
щодо скасування рішення в цій частині
та припинення провадження.

Також колегія суддів вважає помилковим
висновок суду першої інстанції щодо
правомірності стягнення з відповідача
збитків в сумі 16250,00 грн.

Так, апеляційний судом встановлено, що
в позовній заяві відсутнє
обґрунтування щодо наявності факту
понесення позивачем збитків та їх
складу.

Статтею 224 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Також відповідно до статті 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене.

Згідно зі статтею 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки.

Відповідальність особи у вигляді
обов'язку відшкодувати завдані збитки
наступає лише за наявності в
сукупності певних умов, які разом
утворюють склад правопорушення, а саме:
наявність збитків, протиправної
поведінки, причинного зв'язку між
поведінкою і збитками, вини.

Такий елемент, як наявність збитків,
полягає у будь-якому знеціненні блага,
що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача
збитків полягає у порушенні правової
норми , що виявляється у здійсненні
заборонених правовою нормою дій або в
утриманні в здійсненні наказів
правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови
цивільно-правової відповідальності, як
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою і шкодою (збитками),
зумовлена необхідністю встановлення
факту, що саме протиправна поведінка
конкретної особи, на яку покладається
така відповідальність, є тією
безпосередньою причиною, що з
необхідністю та невідворотністю
спричинила збитки.

Вина є суб'єктивним елементом
відповідальності і полягає у
психічному ставленні особи до вчинення
нею протиправного діяння і
проявляється у вигляді умислу або
необережності.

Загальне поняття "збитки" складається
із двох складових. По-перше, це так
звана "реальна шкода", під якою
коментована стаття розуміє дві групи
витрат:

1) витрати, які особа зазнала у зв'язку
із знищенням або пошкодженням речі. В
даному випадку мова йдеться про ті
фактичні витрати, які вже зроблені
особою. Це може вартість знищеної речі,
інші реальні втрати, які зазнала особа
у зв'язку із знищенням речі (наприклад,
вартість втраченого ремонту внаслідок
знищення шарового крану стояку
водопостачання в квартирі та
затоплення квартири) тощо.

2) Витрати, які особа зробила або мусить
зробити для відновлення свого
порушеного права. Тут мається до уваги
перш за все вартість ремонту речі,
причому як такого, який особа вже
зробила та може підтвердити проведені
витрати відповідними документами, так
і такого, який особа ще має зробити. В
останньому випадку його вартість має
підтверджуватися відповідними
розрахунками, кошторисами тощо. Також
під дане визначення підпадають ті
грошові штрафні санкції, які
потерпілий сплатив або має сплатити у
зв'язку із невиконання ним зобов'язання
перед третьою особою, якщо таке
невиконання є наслідком порушення його
цивільного права.

З огляду на викладене, колегія суддів
зазначає, що позивачем в позовній заяві
не обґрунтовано самого факту понесення
ним збитків у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем умов договору.

За таких обставин, оскільки позивачем
не доведено наявності понесених ним
збитків, колегія суддів вважає що
рішення в цій частині підлягає
скасування, а в задоволенні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
збитків в сумі 16250,00 грн. слід відмовити.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо правомірного
нарахування позивачем 3% річних в сумі
5127,13 грн. та 7003,96 грн. - інфляційних
втрат, нарахованих згідно ч.2 ст.625
Цивільного кодексу України за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Таким чином рішення в частині
стягнення з ФГ "Веселе" % річних в сумі
5127,13 грн. та 7003,96 грн. - інфляційних
втрат є обґрунтованим та підлягає
залишенню без змін.

Також є правомірним висновок суду
першої інстанції щодо відмови в
задоволенні вимоги позивача про
стягнення з відповідача пені в сумі
9711,89 грн.

У відповідності до ст. 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського
кодексу України прямо зазначається, що
пеня за прострочку платежу
встановлюється за згодою сторін
господарських договорів, але її розмір
не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Враховуючи те, що умовами договору
поставки від 13.02.2012р., сторони не
передбачили нарахування пені за
прострочення виконання зобов'язання за
договором, наведені законодавчі
приписи та установлені фактичні дані,
дають підстави для висновку суду про
неправомірність нарахування позивачем
пені в розмірі 9711,89 грн., в зв'язку з чим,
вимога позивача про стягнення з
відповідача пені - не підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог статті 34
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

У відповідності до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Суд першої інстанції, приймаючи
оскаржуване рішення, неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, та порушив норми матеріального
права, а тому колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що вказане рішення підлягає частковому
скасуванню з прийняттям нового
судового рішення, а апеляційна скарга -
задоволенню.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті
105 Господарського процесуального
кодексу України, у постанові має бути
зазначений новий розподіл судових
витрат у разі скасування чи зміни
рішення. У зв'язку з чим, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню в
частині надмірно стягнутого судового
збору в сумі 40,62 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати по розгляду апеляційної скарги
покладаються на позивача.

З огляду на зазначене та керуючись ст.
ст. 49, 99, 101, 102, п. 2, 3 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104,
ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 12.08.2014 року у
справі №922/2633/14 в частині стягнення
65000,00 грн. основного боргу, 16250 грн.
збитків та 40,62 грн. судового збору
скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення,
яким стосовно стягнення основного
боргу в сумі 65000,00 грн. провадження у
справі припинити. В частині стягнення
збитків в сумі 16250 грн. в позові
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро" (61047, м.
Харків, вул. Роганська, 130/1, ) на користь Фермерського
господарства "Веселе" (Харківська
область, Дергачівський район, с.
Прудянка, вул. Горького 12-А, ) 913,50 грн. судового збору за
подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України через
Харківський апеляційний господарський
суд.

Повний текст постанови складено 03.11.2014
р.

Головуючий суддя
Тихий П.В.

Суддя
Камишева Л.М.

Суддя
Пелипенко Н.М.