ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року Справа № Б-23/25-13/92 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Полякова Б.М. - головуючого (доповідач у
справі), Коваленка В.М., Короткевича
О.Є.,розглянувши касаційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім-Кларс",
м. Коломия Івано-Франківська областьна
ухвалувід 04.06.2014 господарського суду
Івано-Франківської області (в частині
розгляду грошових вимог Коломийської
ОДПІ)та постановувід 03.09.2014 Львівського
апеляційного господарського суду у
справі№Б-23/25-13/92 господарського суду
Івано-Франківської областіпро
банкрутствотовариства з обмеженою
відповідальністю "Карпатигазмаш",
м. Коломия Івано-Франківської області
ліквідаторЮрків В.В., м. Калуш
Івано-Франківської областіголова
комітету кредиторівгр. Сав’юк О.Я., с.
Ковалівка Івано-Франківської
областіза участю Коломийської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в Івано-Франківській
області в судовому засіданні взяв
участь представник

Коломийської ОДПІГеник Г.І., довір.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 23.03.2010
порушено справу № Б-23/25-13/92 про
банкрутство товариства з обмеженою
відповідальністю "Карпатигазмаш" у
порядку загальних норм Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(у редакції, чинній до 19.01.2013, далі -
Закон про банкрутство) .

Постановою господарського суду
Івано-Франківської від 14.06.2012 визнано
боржника банкрутом, відкрито щодо
нього ліквідаційну процедуру,
призначено ліквідатора та інше.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської від 07.11.2013
затверджено мирову угоду від 30.10.2013,
укладену між боржником та комітетом
кредиторів, провадження у справі
припинено. Суд першої інстанції
виходив з того, що мирова угода
укладена з дотриманням встановленого
порядку, а її умови не суперечать
положенням Закону про банкрутство.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 19.12.2013 ухвалу
від 07.11.2013 скасовано. Постанова
мотивована тим, що мирова угода порушує
права та інтереси кредитора -
Коломийської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (далі -
Коломийська ОДПІ, кредитор), грошові
вимоги якого були визнані
ліквідатором, проте не включені до умов
мирової угоди.

Постановою Вищого господарського суду
України від 19.03.2014 зазначені судові
рішення скасовані з передачею справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції на стадію ліквідації. Суд
касаційної інстанції вказав на те, що
затвердження мирової угоди є
неможливим без розгляду по суті судом
заявлених у ліквідаційній процедурі
грошових вимог Коломийської ОДПІ. При
цьому при визначенні статусу таких
грошових вимог (поточні чи конкурсні)
слід враховувати момент виникнення
відповідного грошового зобов'язання
боржника (у т.ч. зі сплати податків та
зборів), а не момент виникнення
обов'язку щодо його виконання
(погашення).

При новому розгляді справи ухвалою
господарського суду
Івано-Франківської від 04.06.2014 (суддя
Кобрин О.М.), зокрема визнано грошові
вимоги Коломийської ОДПІ в сумі 6 675 155,5
грн., з яких 3 593 428 грн. включено в реєстр
в третю чергу, а 3 081 727,5 грн. штрафних
санкцій - в шосту чергу. При визначенні
статусу спірних вимог, як поточних, суд
першої інстанції виходив з дати
оформлення кредитором відповідних
податкових повідомлень-рішень про
донарахування боржнику податкових
зобов'язань, які мали місце вже після
порушення провадження у справі про
банкрутство.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014 (судді:
Желік М.Б. - головуючий, Костів Т.С.,
Марко Р.І.) ухвалу від 04.06.2014 залишено
без змін із тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, товариство з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім - Кларс"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове рішення про відмову в задоволені
поточних грошових вимог Коломийської
ОДПІ.

Касаційна скарга мотивована
порушенням судами норм матеріального
та процесуального права, а саме ст. ст. 1,
14, 15 Закону про банкрутство, ст.ст. 4, 11112
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України). Скаржник
зазначає про невиконання судами
обов'язкових вказівок суду касаційної
інстанції та неправильне визначення
статусу спірних грошових вимог у
якості поточних.

Заслухавши пояснення учасника
судового засідання, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши наявні
матеріали справи, проаналізувавши
застосування судами норм
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 30.11.2012 Коломийською ОДПІ в
порядку ст. 23 Закону про банкрутство
подано заяву про визнання грошових
вимог до боржника у розмірі 6 675 155,50 грн.
(у т.ч. штрафні санкції) як таких, що
виникли під час процедур банкрутства.
При цьому кредитор посилався на
власний акт податкової перевірки від
15.07.2010 № 1661/231/31603641, згідно з яким
боржнику донараховано податкові
зобов'язання зі сплати податку на
прибуток та податку на додану вартість
за період 2008-2009 років та податкові
повідомлення-рішення від 30.07.2010
№/0, №/0. Зазначені податкові
повідомлення-рішення були оскаржені
боржником до суду і постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 02.10.2012 у
справі № 125139/11/9104 відмовлено боржнику в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень кредитора.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону про
банкрутство конкурсними кредиторами
визнаються кредитори за вимогами до
боржника, які виникли до порушення
провадження у справі про банкрутство;
до поточних кредиторів належать
кредитори за вимогами до боржника, які
виникли після порушення провадження у
справі про банкрутство.

При цьому за приписами ч. 15 ст. 11 Закону
про банкрутство після офіційного
оприлюднення ухвали про порушення
справи про банкрутство всі кредитори
незалежно від настання строку
виконання зобов'язань мають право
подавати заяви з грошовими вимогами до
боржника згідно із статтею 14 цього
Закону.

У даному випадку відповідні податкові
зобов'язання виникли у боржника у
період 2008-2009 років, тобто ще до
порушення провадження у справі про
банкрутство, що узгоджується з нормами
ст.ст. 134, 137, 187 Податкового кодексу
України, які чітко визначають момент
виникнення зобов'язань платника
податків зі сплати податку на прибуток
та податку на додану вартість.

Таким чином, згідно зі ст. 1 Закону про
банкрутство спірні вимоги є
конкурсними, а тому не залежно від
настання строку виконання відповідних
зобов'язань боржника повинні були бути
заявлені у строки, встановлені ст. 14
Закону про банкрутство.

Оскільки кредитор не звернувся у
встановленому порядку з конкурсними
грошовими вимогами до боржника, то в
силу ч. 2 ст. 14 Закону про банкрутство ці
вимоги є погашеними, тому не підлягають
розгляду та визнанню у межах
ліквідаційної процедури.

Визнаючи грошові вимоги кредитора, як
поточні, суди попередніх інстанцій, з
посиланням на положення ст.ст. 54, 57
Податкового кодексу України, помилково
ототожнили момент виникнення
податкового зобов'язання та момент
виникнення у платника податків
(боржника) обов'язку щодо сплати
відповідного податкового зобов'язання
(у т.ч. внаслідок узгодження суми
податкового зобов'язання шляхом
самостійного оформлення платником
податків податкової декларації,
отримання податкового повідомлення -
рішення, набранням законної сили
судовим рішенням тощо).

При цьому суди не врахували приписи ст.
1, ч. 15 ст. 11 та ч. 1 ст. 14 Закону про
банкрутство, які пов'язують статус
конкурсних грошових вимог виключно з
моментом виникнення відповідного
зобов'язання боржника, а не зі строком
його виконання (у даному випадку -
строком сплати узгодженого
податкового зобов'язання). Отже, вимоги
кредиторів (у т.ч. контролюючих
органів), які виникли до порушення
провадження у справі про банкрутство, є
конкурсними не залежно від строку
виконання відповідних зобов'язань
боржника.

Таким чином, при встановленні періоду
виникнення податкових зобов'язань
боржника суди попередніх інстанцій,
ігноруючи у порушення ст. 11112 ГПК
України обов'язкові вказівки суду
касаційної інстанції, помилково
виходили з дат виявлення відповідної
заборгованості боржника органом
доходів і зборів за наслідками
проведення податкової перевірки та
безпідставно керувалися строками
сплати (узгодження) податкових
зобов'язань, внаслідок чого дійшли
хибного висновку про визнання у якості
поточних вимог кредитора, які фактично
виникли до порушення провадження у
справі про банкрутство.

За таких обставин оскаржувані судові
рішення у частині визнання грошових
вимог Коломийської ОДПІ підлягають
скасуванню як такі, що не ґрунтуються
на вимогах чинного законодавства. У
зв'язку з чим суд касаційної інстанції
дійшов висновку про необхідність
застосування повноважень,
передбачених п. 2 ч. 1 ст. 1119 ГПК України,
та прийняття нового рішення про
відмову кредитору у визнанні грошових
вимог до боржника.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 1, 11, 14 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім - Кларс" задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду
Івано-Франківської області від 04.06.2014
та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014 у справі
№ Б-23/25-13/92 в частині визнання грошових
вимог Коломийської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області до боржника
в сумі 6 675 155,5 грн. скасувати.

3. Прийняти в цій частині нове
рішення, яким відмовити Коломийській
об'єднаній державній податковій
інспекції Головного управління
Міндоходів в Івано-Франківській
області у визнанні грошових вимог до
боржника в сумі 6 675 155,5 грн.

Головуючий
Б.М. Поляков

Судді
В.М. Коваленко

О.Є. Короткевич