ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2014 р.
Справа № 914/3061/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.

при секретарі Фартушку Н.Б.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-Експрес»,
м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «МДФ-Фасад»,
Львівська область, Яворівський район,
с. Домажир,

про: стягнення 292 436 грн. 22 коп. суми
заборгованості, 1 856 грн. 52 коп. трьох
відсотків річних, 4 105 грн. 80 коп.
інфляційних втрат та стягнення судових
витрат.

За участю представників:

Від позивача: Мельник І. С. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: Біскуп Н.В. -
представник (довіреність в матеріалах
справи).

Сторонам роз'яснено права та обов'язки,
передбачені статтею 22 ГПК України,
зокрема, підстави відводу судді
відповідно до статті 20 ГПК України.
Заяв та клопотань про відвід судді не
подано. Представники позивача не
наполягають на фіксуванні судового
процесу з допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-Експрес»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «МДФ-Фасад» про
стягнення 292 436 грн. 22 коп. суми
заборгованості, 1 856 грн. 52 коп. трьох
відсотків річних, 4 105 грн. 80 коп.
інфляційних втрат та стягнення судових
витрат.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 27.08.2014 року
порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 09.09.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку в
порядку, передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженою наказом ДСАУ від
20.02.2013 року №28 (докази в матеріалах
справи).

Розгляд справи неодноразово
відкладався з підстав, викладених в
відповідних ухвалах суду у справі.

Представник позивача в судове
засідання 11.11.2014 року з'явився, 06.11.2014
року подав клопотання (вх. №47821/14), у
якому просить суд долучити до
матеріалів справи документи згідно
переліку, позовні вимоги підтримав
повністю з підстав, викладених у
позовній заяві, подав для огляду в
судовому засіданні оригінали
документів, які витребовувалися
господарським судом (копії - у справі),
надав усні пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився.

Враховуючи достатність, належність і
допустимість поданих позивачем
доказів, належним чином повідомлення
судом відповідача про дату і час
судового засідання, неподання
відповідачем відзиву на позовну заяву
справа розглядається в порядку статті
75 ГПК України, - за наявними в ній
матеріалами.

В ході судового розгляду встановлено:

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-Експрес»
є юридичною особою, йому присвоєно код
ЄДРЮО та ФОП 31588325, знаходиться за
адресою: 79011, Львівська область, м.
Львів, вул. Стрийська, буд. 36, кв. 10, що
підтверджується долученими до
матеріалів справи Витягом з ЄДРЮО та
ФОП від 05.09.2014 року №19248786, Випискою з
ЄДРЮО та ФОП серії АА №537645та Довідкою
Головного управління статистики у
Львівській області з ЄДРЮО та ФОП серії
АА №721499 (докази в матеріалах справи).

Відповідач: Товариство з обмеженою
відповідальністю «МДФ-Фасад» є
юридичною особою, йому присвоєно код
ЄДРЮО та ФОП 32053273, знаходиться за
адресою: 81083, Львівська область,
Яворівський район, с. Домажир, вул.
Молодіжна, буд. 614 (докази в матеріалах
справи).

03.02.2014 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мегаполіс-Експрес»
(надалі - позивач, продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «МДФ-Фасад» (надалі -
відповідач, покупець) укладено Договір
№003/02 (надалі - договір), за умовами
якого продавець зобов'язується
поставити та передати у власність
покупця товари, зазначені в
рахунках-фактурах до договору, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та оплатити його на умовах договору.

Зазначений договір укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін, їх
підписи засвідчено відтисками печаток
юридичних осіб - сторін за договором, що
відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), в силу статті 204 ЦК України, є
правомірним правочином.

Вказаний договір за своєю правовою
природою, основними та не основними
(другорядними) ознаками є договором
поставки, який укладено відповідно до
статті 712 ЦК України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін

Основною і визначальною ознакою
договору поставки є правовий статус
постачальника товару.

Доказів розірвання та/або визнання
недійсним Договору від 03.02.2014 року №003/02
станом на час розгляду справи в суді
сторонами не заявлено та не подано.

Відповідно до пункту 2.1. договору
загальна вартість договору
визначається з суми накладних.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що
оплатою вважається фактичне
поступлення коштів на розрахунковий
рахунок продавця.

Розділом 3 договору встановлено умови
платежу, розділом 4 - умови поставки.

Так, відповідно до пункту 3.1. договору
оплата за товар здійснюється на умовах
відтермінування платежу не більше ніж
на 14 календарних днів від дня
відвантаження.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що
датою поставки вважається дата
оформлення товаросупровідних
документів, та накладних, підписаних
представником покупця.

Розділом 7 договору визначено
відповідальність сторін та вирішення
спорів, розділом 9 - термін дії договору.

Так, відповідно до пункту 7.1. договору
сторони несуть відповідальність
згідно чинного законодавства України.

Пунктами 7.2. та 7.3. договору сторонами
погоджено, що всі спори, що виникають
при виконанні договору, вирішуються
шляхом переговорів. При неможливості
розв'язання конфлікту шляхом
переговорів спори підлягають розгляду
в Господарському суді.

Згідно пункту 9.1. договору даний
договір набирає чинності з моменту
підписання його сторонами і діє до 31
грудня 2014 року. Договір автоматично
пролонговується на тих самих умовах на
один рік за відсутності заперечень
сторін про це за один місяць до дати
закінчення його дії.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав належним чином, Видатковими
накладними від 21.05.2014 року №МЕЛ00000638 на
суму 58 709 грн. 71 коп., від 21.05.2014 року
№МЕЛ00000639 на суму 64 321 грн. 51 коп., від
22.05.2014 року №МЕЛ00000652 на суму 57 062 грн. 30
коп., від 22.05.2014 року №МЕЛ00000654 на суму 59
657 грн. 29 коп. від 23.05.2014 року №МЕЛ00000666 на
суму 52 685 грн. 41 коп. передав, а покупець
прийняв товар за договором на загальну
суму 292 436 грн. 22 коп. (належним чином
завірені копії видаткових накладних в
матеріалах справи).

Відповідач взятих на себе договірних
зобов'язань з оплати поставленого
товару не виконав, внаслідок чого
утворилась заборгованість в розмірі 292
436 грн. 22 коп.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем з оплати
поставленого за договором товару
становить 292 436 грн. 22 коп., станом на час
розгляду справи по суті доказів її
погашення сторонами суду не заявлено
та не подано.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Статтею 173 ГК України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що
господарські зобов'язання можуть
виникати: безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акта, що
регулює господарську діяльність; з
акту управління господарською
діяльністю; з господарського договору
та інших угод, передба чених законом, а
також з угод, не передбачених зако ном,
але таких, які йому не суперечать;
внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок ін шої особи без достатніх
на те підстав; у результаті створення
об'єктів інтелектуальної вла сності та
інших дій суб'єктів, а також внаслідок
подій, з якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

В даному випадку господарське
зобов'язання виникло з Договору від
03.02.2014 року №003/02, що відповідає вимогам
частини 1 статті 174 ГК України.

Статтею 175 ГК України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 712
ЦК України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Вищий господарський суд України у
пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012
року №01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» вказує, що
відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. Отже, якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується (див. постанову
Вищого господарського суду України від
28.02.2012 №5002-8/481-2011).

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 21.04.2011 року №9/252-10).

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Окрім стягнення суми основної
заборгованості позивач просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача 4 105 грн. 80 коп. інфляційних
втрат та 1 856 грн. 52 коп. трьох відсотків
річних, нарахованих у відповідності до
приписів статті 625 ЦК України
(розрахунок сум інфляційних втрат та
трьох відсотків річних в матеріалах
справи).

Частиною другою статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Рекомендаціями Верховного Суду
України щодо порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ (Лист Верховного Суду України від
03.04.1997 року №62-97Р) встановлено, що сума,
внесена за період з першого по
п'ятнадцяте число відповідного місяця
індексується за період з врахуванням
індексу інфляції цього місяця, а якщо з
16 по 31 число, то розрахунок
розпочинається з наступного місяця. За
аналогією, якщо погашення
заборгованості відбулось з 1 по 15 число
відповідного місяця, то інфляційна
зміна розраховується без врахування
цього місяця, а якщо з 16 по 31 число
місяця - інфляційна зміна
розраховується з врахуванням індексу
інфляції цього місяця. Аналогічна
правова позиція викладена в Постанові
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань».

Абзацом 3 пункту 2 Інформаційного листа
від 17.07.2012 року №01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» визначено,
що сума боргу з урахуванням індексу
інфляції повинна розраховуватися,
виходячи з індексу інфляції за кожний
місяць прострочення, незалежно від
того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція).
Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 05.04.2011 року №23/466.

Приписами частини п'ятої статті 254 ЦК
України якщо останній день строку
припадає на вихідний, святковий або
інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

В судовому засіданні 30.09.2014 року
перераховано розмір інфляційних втрат
та трьох відсотків річних, які слід
стягнути з відповідача на користь
позивача і вони становлять:

інфляційні втрати:

(видаткові накладні від 21.05.2014 року
№МЕЛ00000638 та №МЕЛ00000639): з 05.06.2014 року по
20.08.2014 року:

(123031,22 х 101,0% х 100,4% х 100,8%) - 123031,22 = 2 725 грн. 43
коп.

(видаткові накладні від 22.05.2014 року
№МЕЛ00000652 та №МЕЛ00000654): з 06.06.2014 року по
20.08.2014 року:

(116719,59 х 101,0% х 100,4% х 100,8%) - 116719,59 = 2 585 грн. 61
коп.

(видаткова накладна від 23.05.2014 року
№МЕЛ00000666): з 07.06.2014 року по 20.08.2014 року:

(52685,41 х 101,0% х 100,4% х 100,8%) - 116719,59 = 1 167 грн. 10
коп.

3 відсотки річних:

(видаткові накладні від 21.05.2014 року
№МЕЛ00000638 та №МЕЛ00000639): з 05.06.2014 року по
20.08.2014 року:

123031,22 х 3% х 77 / 365 = 778 грн. 64 коп.

(видаткові накладні від 22.05.2014 року
№МЕЛ00000652 та №МЕЛ00000654): з 06.06.2014 року по
20.08.2014 року:

116719,59 х 3% х 76 / 365 = 729 грн. 08 коп.

(видаткова накладна від 23.05.2014 року
№МЕЛ00000666): з 07.06.2014 року по 20.08.2014 року:

52685,41 х 3% х 75 / 365 = 778 грн. 64 коп. = 324 грн. 77
коп.

Так, загальна сума інфляційних втрат,
які слід стягнути з відповідача на
користь позивача, становить 6 478 грн. 14
коп. (2725,43 + 2585,61 + 1167,10), трьох відсотків
річних - 1 832 грн. 49 коп. (778,64 + 729,08 + 324,77)

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 4 105 грн. 80 коп. інфляційних
втрат та 1 856 грн. 52 коп. трьох відсотків
річних підлягають до задоволення
частково шляхом стягнення 4 105 грн. 80
коп. інфляційних втрат та 1 832 грн. 49 коп.
трьох відсотків річних.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, оглянувши та
дослідивши матеріали справи і подані
докази, оцінив їх в сукупності та
прийшов до висновку, що позов
документально та нормативно
обґрунтований, відповідачем не
спростований, підлягає до задоволення
частково.

Судові витрати покласти на сторони
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог у відповідності до
статті 49 ГПК України та стягнути з
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 5 967 грн. 49 коп.,
оскільки спір виник внаслідок
неналежного виконання відповідачем
взятих на себе зобов'язань з оплати
поставленого за договором товару.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 21, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75,
77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника: Товариства
з обмеженою відповідальністю
«МДФ-Фасад» (81083, Львівська область,
Яворівський район, с. Домажир, вул.
Молодіжна, буд. 614; код ЄДРЮО та ФОП 32053273)
на користь стягувача: Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мегаполіс-Експрес» (79011, Львівська
область, м. Львів, вул. Стрийська, буд. 36,
кв. 10; код ЄДРЮО та ФОП 31588325) 292 436 грн. 22
коп. суми заборгованості, 4 105 грн. 80 коп.
інфляційних втрат, 1 832 грн. 49 коп. трьох
відсотків річних та 5 967 грн. 49 коп.
судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

11.11.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Повний текст рішення
складено та підписано відповідно до
статті 85 ГПК України 11.11.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.