ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" листопада 2014 р.Справа № 916/3515/14

За позовом Заступник прокурора
Одеської області; в інтересах держави
в особі, якою є Державне публічне
акціонерне товариство "Національна
акціонерна компанія "УКРАГРОЛІЗИНГ";

до відповідача Відкрите акціонерне
товариство "Октябрьский"

про стягнення 101612,68грн.

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Представники:

Від позивача: Дичко В.О. - пред.
прокуратури, Майстрова А.В. - за
дорученням;

Від відповідача: не з'явився;

Суть спору: Заступник прокурора
Одеської області звернувся до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою в інтересах держави в
особі Державного публічного
акціонерного товариства „Національна
акціонерна компанія „Украгролізинг"
до Відкритого акціонерного товариства
"Октябрьский" про стягнення
заборгованості за договором
фінансового лізингу № 15-09-793 бфл/1182 від
22.12.2009 р. в сумі 60143,42 гривень, у т.ч.
основного боргу в розмірі 57014,33 гривень,
пені в сумі 1867,70 гривень, інфляційні в
сумі 3% річних в сумі 19562,90 грн. Позовні
вимоги обґрунтовані наступним.

Відкритим акціонерним товариством
«Національна акціонерна компанія
«Украгролізинг» (відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 31.08.2011 № 951 найменування змінено на
Державне публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Украгролізинг», скорочене -
Національна акціонерна компанія
«Украгролізинг» - далі позивач,
Лізингодавець) та ВАТ «Октябрьский»
(далі - відповідач, Лізингоодержувач)
22.12.2009 укладено договір фінансового
лізингу № 15-09-793 бфл/1182 (далі - Договір),
за яким Лізингодавець передає
Лізингоодержувача у користування на
визначений Договором строк предмет
лізингу, який набувається ним у
власність у постачальника, самостійно
обраний Лізингоодержувачем, та
визначений у додатку до договору
«Найменування, кількість, ціна і
вартість предмета лізингу», що є
специфікацією предмету лізингу, а
останній сплачує за це лізингові
платежі на умовах Договору.

Відповідно до п. 2.1 договору
Лізингодавець на письмове замовлення
Лізингоодержувача для потреб
останнього купує у постачальника
предмет лізингу згідно з Порядком
використання коштів Державного
бюджету України, що спрямовуються на
придбання вітчизняної техніки і
обладнання для агропромислового
комплексу на умовах фінансового
лізингу та заходи за операціями
фінансового лізингу, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 10.12.2003 № 1904. За цією постановою
джерелом фінансування закупівлі
техніки для її передачі у користування
на умовах фінансового лізингу та
заходів за операціями фінансового
лізингу є передбачені у державному
бюджеті на цю мету кошти, які
використовуються на умовах
поворотності згідно з укладеними
договорами.

Як зазначає прокурор, за своєю правовою
природою даний договір є договором
фінансового лізингу, а тому правове
регулювання спірних правовідносин
здійснюється положеннями глави 58
Цивільного кодексу України, ст. 292
Господарського кодексу України та
Закону України «Про фінансовий
лізинг». Згідно з ст. 806 Цивільного
кодексу України за договором лізингу
одна сторона (Лізингодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Прокурор звертає увагу суду на те, що
свої зобов'язання за договором
Національна акціонерна компанія
«Украгролізинг» виконала належним
чином, передавши Лізингоодержувачу за
актом приймання-передачі №18 від 01.01.2010
року - 5 (п'ять) тракторів МТЗ-82.1.26. Однак,
у зв'язку з порушенням
Лізингоодержувачем умов договору
фінансового лізингу щодо своєчасної
сплати лізингових платежів, у ВАТ
«Октябрьский» перед позивачем виникла
заборгованість на загальну суму 101 612,68
гривень, у тому числі борг зі сплати
лізингових платежів 93 191,46 гривень, пеня
4 575,28 гривень, сума індексації основної
заборгованості з урахуванням індексу
інфляції 3 225,24 гривень та 3% річних від
суми основного боргу 620,70 гривень,
згідно заяви про збільшення позовних
вимог, яка подана 17.10.2014 року та
прийнята до розгляду.

Обґрунтування позовних вимог в частині
стягнення лізингового платежу за
період з 01.04.2014 по 01.10.2014 (з урахуванням
пені, інфляційних виплат та 3% річних):

- пунктом 4.1 договору визначено, що з
моменту підписання тристороннього
акту одержання предмета лізингу,
Лізингоодержувач за користування
останнім сплачує лізингодавцю чергові
лізингові платежі, що включають:

- відшкодування вартості предмета
лізингу рівними частками за весь
термін лізингу від суми
невідшкодованої попереднім лізинговим
платежем вартості предмета лізингу;

- винагороду в розмірі 7% річних від
залишкової невідшкодованої вартості
предмета лізингу.

Черговість сплати лізингових платежів
кратна трьом місяцям. Термін сплати
кожного лізингового платежу
встановлюється числом дати підписання
тристороннього акту. Перший лізинговий
платіж сплачується через три місяці з
дати підписання акту, подальші платежі
- через кожні три місяці. Пунктом 4.2
договору встановлено, що розмір
лізингових платежів, їх складових
частин, встановлюються додатком до
договору «Графік сплати лізингових
платежів». Графіком сплати лізингових
платежів, додатком № 2 до договору
фінансового лізингу № 15-09-793 бфл/1182 від
22.12.2009 передбачено, що загальна сума
лізингових платежів з урахуванням
попередньої оплати за договором
складає 905205,03 гривень.

Пунктом 3.4.3 договору закріплено, що
Лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно та в повному обсязі
сплачувати лізингові платежі
відповідно до умов договору.

Відповідно до графіку сплати
лізингових платежів (додаток №2) та
п.п.4.1, 4.2 договору наступний платіж у
Лізингоодержувача наступив 01.04.2014 у
розмірі 37400,51 грн., проте сплачено
відповідачем 17175,00 грн., борг складає
20225,51 гривень.

У порушення вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України
та всупереч умовам п. 3.4.3 договору, ст.193
ГК України лізингові платежі 01.07.2014
відповідачем також не сплачено, в
результаті чого станом на 01.10.2014 в
останнього утворилася заборгованість
у розмірі 93 191,46 гривен.

Пункт 7.1 договору встановлює
відповідальність Лізингоодержувача за
порушення строків сплати лізингових
платежів у вигляді пені від
несплаченої суми у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який вона нараховується, за кожен
день прострочення і становить 4 575,28
гривень.

У зв'язку з простроченням сплати
лізингового платежу відповідач
зобов'язаний сплатити на користь
позивача на підставі ст. 625 ЦК України
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, яка становить 3225,24
гривень інфляційних виплат, 620,70
гривень 3 % річних від суми основного
боргу.

Крім того прокурор обґрунтовує
законність звернення з даним позовом
та посилається на те, що Законами
України про державний бюджет України
на відповідні роки установлено, що
джерелами формування спеціального
фонду Державного бюджету України на
відповідний рік у частині кредитування
є повернення коштів у частині
відшкодування вартості
сільськогосподарської техніки,
переданої суб'єктам господарювання на
умовах фінансового лізингу. Так,
пунктом 5 Статуту Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 11.04.2001 № 354
встановлено, що метою діяльності
Національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» є сприяння реалізації
державної політики в сфері
агропромислового комплексу,
забезпечення ефективного
функціонування і розвитку виробництва
шляхом передачі товаровиробникам на
умовах лізингу технічних засобів для
зазначеного комплексу, надання
виробничих послуг, організації
технічного сервісу, отримання
прибутку. Засновником Компанії є
держава в особі Кабінету Міністрів
України, який здійснює повноваження
щодо управління корпоративними
правами Компанії.

Відповідно до ст.121 Конституції України
на органи прокуратури покладається
обов'язок представляти інтереси
держави в суді. Частина 1 ст. 2 ГПК
України, в якій визначено підстави
порушення справ у господарських судах,
відносить до таких підстав позовні
заяви прокурорів та їх заступників, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави. Відповідно до
положень ч. З цієї статті прокурор, який
звертається до господарського суду в
інтересах держави, у позовній заяві
самостійно визначає, у чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також вказує орган, уповноважених
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
прокуратуру» при здійсненні ]
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів прокурор має
право звертатися до суду в
передбачених законом випадках.

Підставами представництва прокурором
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою.

Згідно із ст. 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.

Конституційний Суд України в рішенні
від 08.04.1999 № З-рп/99 у справі 1-Х 199
зазначив, що державні інтереси
закріплюються як нормами Конституції
України, так і нормами інших правових
актів. Інтереси держави можуть
збігатись повністю, частково або не
збігатись зовсім з інтересами
державних органів, державних
підприємств та організацій чи з
інтересами господарських товариств з
часткою державної власності у
статутному капіталі.

Інтереси держави та Державного
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Украгролізинг» у правовідносинах, що
є предметом спору, збігаються повністю,
оскільки, виконуючи умови договору
№15-09-793 бфл/1182 від 22.12.2009, Лізингодавець
реалізує покладені на нього державою
завдання.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 1 вересня 2014 р. позовну
заяву Заступника прокурора Одеської
області прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 916/3515/14,
при цьому розгляд справи призначено в
засіданні суду.

17.10.2014 року за вх.№2-4572/14 заступник
прокурора Одеської області надав заяву
про збільшення розміру позовних вимог,
які розглянуті судом та прийняті до
розгляду в засіданні суду 23.10.2014 року.

Позивач під час розгляду справи
позовні вимоги прокурора підтримав.

Представники відповідача у судове
засідання не з'явилися, причини неявки
суду не повідомили, письмових
заперечень стосовно позову та заяви
про збільшення розміру позовних вимог
не надано.

Заслухавши пояснення представників
прокуратури та позивача, розглянувши
та дослідивши всі письмові докази, які
містяться в матеріалах справи,
господарський суд дійшов наступних
висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 22
грудня 2009 року між Відкритим
акціонерним товариством Національна
акціонерна компанія "Украгролізинг"
(лізингодавець) та Відкритим
акціонерним товариством „Октябрьский"
(лізингоодержувач) укладено договір
фінансового лізингу №15-09-793 бфл/1182,
відповідно до якого лізингодавець
передає лізингоодержувачу у
користування на визначений договором
строк предмет лізингу, визначений у
додатку до договору "Кількість, ціна і
вартість Предмета лізингу", за умови
сплати лізингоодержувачем лізингових
платежів, черговість, розмір і строки
сплати яких встановлюються графіком
сплати лізингових платежів.

Відповідно до п.1 договору, предметом
лізингу є сільськогосподарська
техніка, яку лізингодавець закупив на
замовлення лізингоодержувача за
рахунок коштів державного бюджету і
передав у платне користування
лізингоодержувачу на умовах договору
№15-09-793 бфл/1182 від 22.12.2009 р. в порядку,
передбаченому „Порядком використання
коштів Державного бюджету України, що
спрямовуються на придбання
вітчизняної техніки і обладнання для
агропромислового комплексу на умовах
фінансового лізингу та заходи по
операціях фінансового лізингу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 10 грудня 2003 року
№ 1904 "Про порядок використання коштів
державного бюджету, що спрямовуються
на придбання вітчизняної техніки і
обладнання для агропромислового
комплексу на умовах фінансового
лізингу та заходи по операціях
фінансового лізингу".

Згідно п. 2.2. договору, строк лізингу
відраховується з моменту укладення
акту приймання-передачі між сторонами
та постачальником.

Пунктом 2.3 визначено, що
лізингоодержувач підтверджує, що
предмет лізингу знаходився у його
користуванні з дати підписання
тристоронніх актів приймання-передачі
(далі акти приймання-передачі),
вказаних в додатку №1 до цього
договору.

Згідно п. 5.7 договору предмет
лізингу підлягає обов'язковій
реєстрації лізингоодержувачем на його
ім'я за його кошт у порядку,
встановленому законодавством із
обов'язковою відміткою в свідоцтві про
реєстрацію предмета лізингу "Без права
відчуження третій особі".

Пунктом 6.2. визначено, що у тижневий
строк з моменту одержання предмета
лізингу лізингоодержувачем
укладається на користь лізингодавця
договір страхування предмета лізингу і
передає його лізингодавцю.

Згідно п. 7.1 договору, за порушення
строків сплати лізингових платежів
лізингоодержувач за кожний день
прострочення від несплаченої суми
сплачує лізингодавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який нараховується
пеня.

Договір вступає в дію з моменту
укладення і діє до повного виконання
сторонами положень договору.

Додатком № 1 до договору фінансового
лізингу визначено майно, яке
передається у лізинг - 5 (п'ять)
тракторів МТЗ-82.1.26, а також зазначено,
що майно передано лізингоодержувачу 1
січня 2010 року, згідно акту
приймання-передачі майна.№18

Відтак, за ствердженнями прокурора,
лізингодавець свої зобов'язання за
договором виконав належним чином,
передавши лізингоодержувачу в
користування на умовах лізингу
сільськогосподарську техніку - 5 (п'ять)
тракторів МТЗ-82.1.26, загальною вартістю
(з ПДВ) 776 750 гривень.

За умовами додатку №1 графік сплати
лізингових платежів, встановлення
внесення лізингових платежів на
протязі 5-ти років, як вбачається з
розрахунку заборгованості відповідач
порушив графік сплати починаючи з
квітня місяця 2014 року тому
заборгованість станом на 1 жовтня 2014
року складає 93191,46 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного
кодексу України за договором лізингу
одна сторона (лізингодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Так, вищевказаний договір лізингу є
підставою для виникнення у сторін за
цим договором господарських
зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК
України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і
згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим
для виконання його сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Як зазначає прокурор у позові, в
порушення вимог законодавства та
всупереч умовам - п. 4.1 договору
визначено, що з моменту підписання
тристороннього акту одержання
предмета лізингу, Лізингоодержувач за
користування останнім сплачує
лізингодавцю чергові лізингові
платежі, що включають:

- відшкодування вартості предмета
лізингу рівними частками за весь
термін лізингу від суми
невідшкодованої попереднім лізинговим
платежем вартості предмета лізингу;

- винагороду в розмірі 7% річних від
залишкової невідшкодованої вартості
предмета лізингу.

Черговість сплати лізингових платежів
кратна трьом місяцям. Термін сплати
кожного лізингового платежу
встановлюється числом дати підписання
тристороннього акту. Перший лізинговий
платіж сплачується через три місяці з
дати підписання акту, подальші платежі
- через кожні три місяці. Пунктом 4.2
договору встановлено, що розмір
лізингових платежів, їх складових
частин, встановлюються додатком до
договору «Графік сплати лізингових
платежів», однак лізингові платежі
відповідач не проводив, в результаті
чого у останнього виникла
заборгованість перед лізингодавцем.

Відтак, ВАТ „Октябрьский" зобов'язаний
сплатити на користь лізингодавця
лізингові платежі в частині
відшкодування вартості предмета
лізингу в сумі 93191 ,46 гривен.

Між тим несплатою позивачу спірної
суми заборгованості за договором
лізингу в сумі 93191 ,46 гривен відповідач
порушив умови договору, що є
недопустимим згідно ст. 525 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи вищенаведене ,
суд вважає позовні вимоги прокурора
про стягнення заборгованості по
лізинговим платежам і зобов'язанням в
частині відшкодування вартості
предмета лізингу обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню
повністю.

Разом з тим прокурор, посилаючись на
несвоєчасне та неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань перед
позивачем щодо сплати лізингових
платежів і відшкодуванню вартості
предмета лізингу, вказує на наявність
підстав для застосування до
відповідача санкцій у вигляді
нарахованої пені в сумі 4 575,28 гривень.

Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Так, відповідно до ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до пункту 7.1 договору
лізингу за порушення строків сплати
лізингових платежів лізингоодержувач
за кожний день прострочення від
несплаченої суми сплачує лізингодавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який нараховується
пеня.

Як передбачено частиною 1 ст. 548
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551
ЦК України, предметом неустойки може
бути грошова сума, рухоме і нерухоме
майно.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК
України учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК
України штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Стаття 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України, а також за
період у шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

До того ж статтею 253 ЦК України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців.

Так, дослідивши наведений прокурором у
позові розрахунок пені за несплату
лізингових платежів, визначених в п. 4.2
договору лізингу, судом встановлено
правильність здійсненого розрахунку
пені за шість місяців відповідно до
приписів ч. 6 ст. 232 ГК України по кожному
платежу за відповідний період (з
урахуванням діючої облікової ставки
НБУ).

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо сплати лізингових
платежів, суд вважає цілком
обґрунтованими вимоги прокурора про
стягнення з відповідача нарахованої
пені в сумі 4 575,28 гривень.

Крім того, частиною другою статті 625 ЦК
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому застосування положень
частини другої названої статті ЦК не
передбачає наявність вини боржника,
оскільки згідно частини першої цієї ж
статті боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
якого полягає в отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Наразі слід зазначити, що згідно
положень ЦК проценти річних є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань та можуть
стягуватися поряд із пенею. Так, розмір
таких процентів річних може бути
визначений сторонами в договорі. З
огляду на те, що в укладеному сторонами
по справі договорі лізингу не
встановлено іншого відсотку річних,
відповідно сплаті підлягають саме 3%
річних від простроченої суми за весь
час прострочення.

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо сплати лізингових
платежів, суд вважає, що з відповідача
підлягають стягненню 3% річних в сумі
620,70 гривень та інфляційні в сумі 3 225,24
гривень.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Такі положення ЦК
кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК
України.

Разом з тим слід зазначити, що чинним
процесуальним законодавством
передбачено право прокурора на
звернення до господарського суду в
інтересах держави з позовною заявою, в
якій прокурор самостійно визначає, в
чому полягає порушення інтересів
держави, та обґрунтовує необхідність
їх захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Пунктом 5 статті 121 Конституції України
на прокуратуру України покладається
представництво інтересів громадян або
держави в суді у випадках, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України
„Про прокуратуру" представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави - наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Формами
представництва є: 1) звернення до суду з
позовами або заявами про захист прав і
свобод іншої особи, невизначеного кола
осіб, прав юридичних осіб, коли
порушуються інтереси держави, або про
визнання незаконними правових актів,
дій чи рішень органів і посадових осіб;
2) участь у розгляді судами справ; 3)
внесення апеляційного, касаційного
подання на судові рішення або заяви про
їх перегляд за нововиявленими
обставинами. З метою вирішення питання
наявності підстав для внесення
касаційного подання у справі,
розглянутій без участі прокурора,
прокурор має право знайомитися з
матеріалами справи в суді, робити
виписки з неї, отримувати копії
документів, що знаходяться у справі.
Прокурор самостійно визначає підстави
для представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво в будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Частина перша статті 2 Господарського
процесуального кодексу України, в якій
визначено підстави порушення справ у
господарському суді, відносить до
таких підстав позовні заяви
прокурорів, які звертаються до
господарського суду в інтересах
держави. Відповідно до положень
частини третьої цієї статті прокурор,
який звертається до господарського
суду в інтересах держави, у позовній
заяві самостійно визначає, у чому
полягає порушення інтересів держави,
та обґрунтовує необхідність їх
захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Пред'являючи позов в інтересах
позивача, прокурор послався на
наступне.

На виконання Указу Президента України
від 23.02.2001 р. № 111 "Про додаткові заходи
щодо подальшого розвитку лізингу в
аграрному секторі економіки"
постановою Кабінету Міністрів України
від 11.04.2001 р. № 354 утворено Національну
акціонерну компанію "Украгролізинг" та
затверджено статут вказаної Компанії .
Засновником Компанії є держава в особі
Кабінету Міністрів України, який
здійснює стосовно Компанії
повноваження з управління
корпоративними правами.

В подальшому постановою Кабінету
Міністрів України від 31.08.2011 р. № 951
„Деякі питання Національної
акціонерної компанії „Украгролізинг"
статут Компанії викладено в новій
редакції.

Згідно п. 5 статуту метою діяльності
компанії є сприяння реалізації
державної політики в сфері
агропромислового комплексу,
забезпечення ефективного
функціонування і розвитку виробництва
шляхом передачі товаровиробникам на
умовах лізингу технічних засобів для
зазначеного комплексу, надання
виробничих послуг, організації
технічного сервісу, отримання
прибутку.

Пунктом 11 Порядку використання коштів
державного бюджету, що спрямовуються
на придбання вітчизняної техніки і
обладнання для агропромислового
комплексу на умовах фінансового
лізингу та заходи за операціями
фінансового лізингу, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 10.12.2003 р. № 1904 (із змінами і
доповненнями), передбачено, що НАК
„Украгролізинг" забезпечує контроль
за поверненням лізингових платежів у
частині відшкодування вартості
техніки, що надходять на рахунки,
відкриті в органах казначейства.

На підставі пункту 2 статті 13 Закону
України „Про Державний бюджет України
на 2013 рік" одним з джерел формування
спеціального фонду Державного бюджету
України на 2013 рік у частині
кредитування є повернення коштів у
частині відшкодування вартості
сільськогосподарської техніки,
переданої суб'єктам господарювання на
умовах фінансового лізингу. Аналогічні
положення містилися в законах України
про Державний бюджет України на
попередні роки.

Як вказує прокурор, несплата
лізингових платежів позбавляє
Національну акціонерну компанію
"Украгролізинг" можливості
забезпечувати поповнення державного
лізингового фонду, розрахуватись із
заводами-виробниками України за
поставлену ними техніку для подальшої
передачі її в лізинг. Ненадходження
коштів до Державного бюджету України
негативно впливає на виконання
важливих економічних програм, і,
зокрема, робить неможливим проведення
реформ в аграрному секторі,
забезпечення сільськогосподарських
товаровиробників сучасною технікою.

Отже, у даних правовідносинах, що є
предметом спору, інтереси держави та
Національної акціонерної компанії
"Украгролізинг" збігаються повністю,
оскільки, виконуючи умови договору,
Національна акціонерна компанія
"Украгролізинг" реалізує покладені на
неї державою завдання.

Відтак, суд вважає представництво
інтересів позивача прокуратурою
цілком правомірним та належним чином
обґрунтованим.

Щодо судових витрат по даній справі
господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Порядок сплати та розмір судового
збору визначені Законом України від
08.07.2011 р. „Про судовий збір" (зі змінами
із змінами і доповненнями, внесеними
Законом України від 6 жовтня 2011 року N
3828-VI), який набрав чинності 01 листопада
2011 р.

Так, згідно підпунктів 1, 2 пункту 2 ч. 2
ст. 4 вказаного Закону ставка судового
збору за подання до господарського
суду позовної заяви майнового
характеру становить 2 відсотки ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат, а за подання позовної
заяви немайнового характеру становить
1 розмір мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому подана
відповідна заява.

З огляду на вказане та враховуючи
вищенаведені вимоги законодавства, за
поданий позов судовий збір становить
2032,25 грн. (101612,68 грн. х 2%).

Згідно статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
спір виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача та
рішення відбулось на користь позивача,
який звільнений від сплати судового
збору у зв'язку з подачею позову
прокурором, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті до
державного бюджету судового збору в
сумі 2032,25 гривень покладаються на
відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Заступника прокурора
Одеської області в інтересах держави в
особі Державного публічного
акціонерного товариства „Національна
акціонерна компанія „Украгролізинг"
до Відкритого акціонерного товариства
„Октярьский" про стягнення 101 612,68
гривень задовольнити.

2. Стягнути з Відкритого
акціонерного товариства „Октябрьский"
(667761 Одеська область
Білгород-Дністровський район,
с.Олексіївка, ) на
користь Державного публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Украгролізинг"
(01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16а, ) суму основного боргу за
договором лізингу в розмірі 93
191/дев'яносто три тисячі сто дев'яносто
одна/ гривна 46 копійок, пеню в розмірі 4
575 /чотири тисячі п'ятсот сімдесят п'ять/
гривень 28 копійок, інфляційні в сумі 3 225
/три тисячі двісті двадцять п'ять/
гривень 24 копійки, 3% річних в сумі 620
/шістсот двадцять/ гривень 70 копійок.

3. Стягнути з Відкритого
акціонерного товариства „Октябрьский"
(667761 Одеська область
Білгород-Дністровський район,
с.Олексіївка, ) на
користь Державного бюджету України (р/р
3008, одержувач ГУ ДКСУ в Одеській
області, , банк
одержувача ГУ ДКСУ в Одеській області,
МФО 828011, код бюджетної класифікації
22030001, код ЄДРПОУ господарського суду
Одеської області 03499997) судовий збір у
сумі 2 032 /дві тисячі тридцять дві/
гривни 25 копійок.

Рішення набирає законної сили в
порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складено 12
листопада 2014 року.

Суддя
Г.І. Гуляк