ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2014 р.
Справа № 914/2763/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т. Б.

суддів
Бойко С.М.

Якімець
Г.Г.

при секретарі судового засідання І.
О.Борщ

за участю представників:

від позивача - Зарічний І.Я.
(представник за довіреністю)

від відповідача (скаржник) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Донвугілляспецбуд-ЛФ", м. Львів, б/н від
13.10.2014 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 29.09.2014 року
(суддя С.М.Коссак) у справі № 914/2763/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю " 50х50", м. Миколаїв,
Львівська область

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Донвугілляспецбуд-ЛФ", м.Львів

про стягнення заборгованості на суму
166 246,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Львівської області від 29.09.2014 року у
справі № 914/2763/14 позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю " 50х50" задоволено. З
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Донвугілляспецбуд-ЛФ" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю " 50х50", стягнуто 140
215,96 грн. - основного боргу, 1 601,92 грн. - 3%
річних, 14 975,06 грн. - інфляційних втрат,
9 454,01 грн. - пені та 3 324,95
грн. - витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що
відповідач отримавши товар за
договором поставки, не оплатив його,
внаслідок чого в нього утворилась
основна заборгованість, на суму якої у
зв'язку із простроченням нараховано
пеню за договором, 3% річних та
інфляційні втрати, згідно ст.625 ЦК
України. Крім того, відповідач проти
вимог позивача в частині стягнення
основної суми боргу не заперечував,
будь-яких пояснень по суті спору та
доказів проведення оплати вартості
отриманого товару суду не надавав.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати в частині стягнення 3 %
річних в розмірі 1 601,92 грн., та витрат
по сплаті судового збору - 3 324,95 грн.,
посилаючись на те, що господарським
судом стягнуто 9 454,01 грн. пені на
підставі п.5.2 Договору, укладеного між
сторонами, і додаткове стягнення 3 %
річних в розмірі 1 601,92 грн. не
узгоджується з приписами ст.61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
зазначає, що 3 % річних нараховуються за
користування чужими коштами, а пеня
нараховується за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання, це
різні види стягнення, та просить
рішення господарського суду
Львівської області від 29.09.2014 року
залишити без змін, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Донвугілляспецбуд-ЛФ", м. Львів, б/н,
від 13.10.2014 року без задоволення.

В апеляційній інстанції скаржник не
забезпечив явку уповноваженого
представника в судових засіданнях,
хоча належним чином був повідомлений
про час та місце судового засідання.

Апеляційний господарський суд,
враховуючи строки розгляду
апеляційної скарги, та те, що явка
скаржника не визнавалася обов'язковою,
вважає за можливе розглядати справу у
відсутності представника скаржника за
наявними у справі доказами.

Відповідно до ч.2 ст.101ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, та відзиві на неї,
колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду першої
інстанції слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 лютого 2014 року
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "50х50" (Продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Донвугілляспецбуд-ЛФ", (Покупець)
укладено Договір поставки (далі
Договір), згідно якого Продавець
зобов'язується поставити, а Покупець
прийняти і оплатити цемент та інші
будівельні матеріали та послуги у
кількості, асортименті, терміни і за
ціною відповідно до умов даного
Договору та додатково погоджених, що є
невідємною частиною даного Договору.

Відповідно до Специфікації № 1 від
17.02.2014р. до Договору сторони погодили
асортимент, кількість та ціни на товар,
що буде відвантажуватися Покупцю
Продавцем на строк дії Договору.

Договір набирає сили з моменту
підписання сторонами і діє до 31.12.2014
року, а в частині розрахунків - до
повного виконання Покупцем своїх
зобов'язань за цим Договором. (п.7.1
Договору).

Пункт 4.2. Договору передбачає, що оплата
Покупцем за Товар здійснюється шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок Продавця з відтермінуванням
оплати 15 календарних днів з моменту
відвантаження.

Із матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договірних відносин
Продавець поставив Покупцеві товар, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковою накладною № 104 від
20.02.2014р. на суму 69 331,96 грн. та
видатковою накладною № 105 від 20.02.2014р.
на суму 70 884,00 грн., що підписані
сторонами та скріплені їхніми
печатками. Загальна сума поставки - 140
215,96 грн.

В порушення п. 4.2. Договору відповідач
належним чином не виконав взятих на
себе зобов'язань і як наслідок в нього
виникла заборгованість на суму 140 215,96
грн.

Позивачем було скеровано відповідачу
претензію вих. № 79 від 06.05.2014р., в якій
просить сплати заборгованість на суму
140 215,96 грн. згідно Договору.

Відповідачем скеровану позивачу
відповідь на претензію № 23 від 03.06.2014р.,
з якої вбачається, що ним визнано
заборгованість на суму 140 215,96 грн. за
Договором та зобов'язався здійснити
оплату за поставлений товар на протязі
тридцяти календарних днів з моменту
складання листа.

Станом на момент розгляду спору в
апеляційному порядку в матеріалах
справи відсутні докази, які б
підтвердили сплату відповідачем
вищевказаного боргу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають зокрема, з
договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно ст.265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона-постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) в
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193
ГК України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Оскільки, відповідач не здійснив
оплату поставленого позивачем товару
згідно умов Договору поставки № П-30 від
17.02.2014 року, і не подав будь-яких
документів, які б свідчили про
відсутність його вини щодо невиконання
своїх зобов'язань за даним Договором,
враховуючи те, що відповідач визнав
суму основного боргу, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що місцевий
господарський суд дійшов правильного
висновку про стягнення з відповідача
суми основного боргу у розмірі 140 215,96
грн.

Предметом позову також було стягнення -
пені в розмірі - 9 454,01 грн. 3% річних - 1
601,92 грн., та інфляційних втрат - 14
975,06 грн.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
( неналежне зобов'язання).

Відповідно до ч.1ст.546 та ст.549 ЦК України
виконання зобов'язання забезпечується,
зокрема, неустойкою, яка визначається
як пеня і є грошовою сумою чи іншим
майном, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасного виконаного
грошового зобов'язання за кожний день
прострочення виконання.

Таким чином, пеня є одним із
способів забезпечення виконання
зобов'язань, та з урахуванням ст. 230 ГК
України штрафною санкцією, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання чи неналежне виконання
господарського зобов'язання.

Крім того, ст.3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
установлено граничний розмір пені,
який не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку,
що діяла в період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 5.2 Договору поставки № П-30
від 17.02.2014 року сторони погодили, що у
випадку порушення покупцем термінів
оплати, згідно умов Договору, він
сплачує продавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України від
несплаченої суми за кожен день
протермінування.

Слід зазначити, що в матеріалах
справи наявні розрахунки пені,
інфляційних втрат та 3% річних,
проведені позивачем та взяті до уваги
судом першої інстанції при прийнятті
рішення.

З розрахунків вбачається, що пеня
нараховується в розмірі - 9 454,01 грн. у
період з 08.03.2014 р. - 14.04.2014 р., з 15.04.2014 р.-
16.07.2014 р., з 17.07.2014 р.- 24.07.2014 р., 3% річних в
розмірі - 1 601,92 грн, за період з 08.03.2014
р.-24.07.2014р., та інфляційні втрати в
розмірі 14 975,06 грн. за період березень,
квітень, травень та червень 2014 року.

Апеляційний суд, перевіривши
розрахунок пені, поданий позивачем в
розмірі - 9 454,01 грн. вважає, що суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позовних вимог про стягнення пені.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. (ч. 2 ст. 625 ЦК).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК
нарахування інфляційних витрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника
(спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності) за прострочення
грошового зобов'язання, оскільки
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
(збитків) кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отримання компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові
(постанови Верховного Суду України від
6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12,
від 24 жовтня 2011 р. у справі №
6-38цс11). Аналогічна позиція закріплена і
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013
року ( п.4.1).

На відміну від пені, 3% річних не є
штрафною санкцією.

Відповідно до п.18 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин " №5 від30.03.2012 року за
змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК України
інфляційне нарахування на суму боргу
за порушення боржником грошового
зобов'язання, вираженого в
національній валюті, та три проценти
річних від простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних витрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Відтак, аналіз правових норм, зокрема
ст.230 ГК України, ст. 549 , ч. 2 ст. 625 ЦК
України, дає підстави для висновку про
те, що 3% річних та пеня є різними
правовими інститутами, обмеження щодо
можливості одночасного застосування
яких законом не встановлено.

Доводи скаржника на те, що одночасне
стягнення 3% річних та пені є порушення
ст..61 Конституції України, відповідно
до якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення не заслуговують
на увагу, оскільки, правова природа
пені та процентів річних є різною, і
відповідно по-різному здійснюється
нарахування цих сум та обчислення
позовної давності щодо їх стягнення з
боржника.

З урахуванням вищезазначених норм
законодавства України, колегія суддів
апеляційного суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
стягнення 1 601,92 грн. - 3% річних, 14 975,06
грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до розділу VI ГПК України
(далі - ГПК) судовими витратами є
пов'язані з розглядом справи в
господарському суді витрати, які
складаються з державного мита, сум, що
підлягають сплаті за проведення
експертизи (аудиту), призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, сплати
послуг перекладача, адвоката, витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 49 ГПК України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, друга сторона відшкодовує
витрати по сплаті державного мита та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Тому, доводи скаржника про стягнення з
нього судових витрат в розмірі 3 324,95
грн., визначені в апеляційній скарзі, як
підстава для скасування оскаржуваного
рішення є необґрунтованими та такими,
що спростовуються вищенаведеними
нормами матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте з урахуванням усіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору залишаються на
скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського
суду Львівської області від 29.09.2014 року
у справі № 914/2763/14 - залишити без
змін, апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Донвугілляспецбуд-ЛФ", м. Львів, б/н, від
13.10.2014 року- без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого
господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
11.11.2014 року.

Головуючий суддя
Т. Б. Бонк

Суддя
С.М. Бойко

Суддя
Г.Г. Якімець