КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2014 р. Справа№ 910/11842/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Зубець Л.П.

за участю секретаря судового засідання
Шалівського В.О.

за участю представників

від ДП „Фінансування інфраструктурних
проектів": Циганин Я.М. - дов. від 31.12.2013
року № 1216/12-13

від ДП „НСК „Олімпійський": Шадевська
Ж.Е. - дов. від 28.08.2014 року № 26

розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства
„Фінансування інфраструктурних
проектів" на рішення господарського
суду міста Києва від 05.08.2014 року

у справі № 910/11842/14 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Державного підприємства
„Фінансування інфраструктурних
проектів" (м. Київ)

до Державного підприємства
„Національний спортивний комплекс
„Олімпійський" (м. Київ)

про стягнення 142 899 грн. 63 коп.

та за зустрічним позовом Державного
підприємства „Національний
спортивний комплекс „Олімпійський" (м.
Київ)

до Державного підприємства
„Фінансування інфраструктурних
проектів" (м. Київ)

про визнання недійсним пункту договору
та стягнення 2 983 грн. 56 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва
звернулося Державне підприємство
„Фінансування інфраструктурних
проектів" з позовом до Державного
підприємства „Національний
спортивний комплекс „Олімпійський"
про стягнення з відповідача [за
первісним позовом] на користь позивача
[за первісним позовом] суми основного
боргу по платі за отримання і
користування позикою за договором
безпроцентної позики від 31.05.2011 року
№19/2011 у розмірі 126 095 грн. 93 коп., 3% річних
від простроченої суми за неналежне
виконання умов - 4 304 грн. 42 коп., а також
суми інфляції щодо суми основного
боргу за порушення відповідачем [за
первісним позовом] грошового
зобов'язання за весь час прострочення у
розмірі - 12 499 грн. 28 коп.

Ухвалою від 08.07.2014 року господарський
суд міста Києва прийняв до розгляду з
первісним зустрічний позов Державного
підприємства „Національний
спортивний комплекс „Олімпійський" до
Державного підприємства
„Фінансування інфраструктурних
проектів" про визнання недійсним
пункту 2.3 та абзацу 3 підпункту 5.2.2
пункту 5.2 договору безпроцентної
позики від 31.05.2011 року № 19/2011,
укладеного між сторонами по справі, та
про стягнення з позивача [за первісним
позовом] на користь відповідача [за
первісним позовом] 2 983 грн. 56 коп. плати
за отримання та користування
безпроцентною позикою, сплаченими за
договором безпроцентної позики від
31.05.2011 року № 19/2011, укладеного між
сторонами по справі.

Рішенням від 05.08.2014 року господарський
суд міста Києва в задоволенні позову ДП
„Фінансування інфраструктурних
проектів" до ДП „НСК „Олімпійський"
про стягнення 142 899 грн. 63 коп. відмовив.
Зустрічний позов ДП „НСК
„Олімпійський" до ДП „Фінансування
інфраструктурних проектів"
задовольнив. Визнав недійсним пункт 2.3
та абзац 3 підпункту 5.2.2 пункту 5.2
договору безпроцентної позики від
31.05.2011 року № 19/2011, укладеного між ДП
„Фінансування інфраструктурних
проектів" та ДП „НСК „Олімпійський".
Стягнув з ДП „Фінансування
інфраструктурних проектів" на користь
ДП „НСК „Олімпійський" 2 983 грн. 56 коп.
плати за отримання та користування
безпроцентною позикою, сплаченої за
договором безпроцентної позики від
31.05.2011 року № 19/2011, та 3 045 грн. 00 коп.
витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
місцевого господарського суду ДП
„Фінансування інфраструктурних
проектів" звернулося до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 05.08.2014 року по справі № 910/11842/14
повністю та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги за
первісним у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.08.2013 року
апеляційна скарга ДП „Фінансування
інфраструктурних проектів" була
прийнята до провадження та призначено
розгляд справи № 910/11842/14 у судовому
засіданні за участю представників
сторін.

Розпорядженням секретаря судової
палати від 09.10.2014 року склад судової
колегії змінювався.

В судовому засіданні 09.10.2014 року
оголошувалася перерва до 21.10.2014 року до
12 год. 15 хв.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 28.10.2014 року
склад судової колегії змінювався.

В судовому засіданні 28.10.2014 року
представник позивача [за первісним
позовом] підтримав вимоги апеляційної
скарги. Представник відповідача [за
первісним позовом] проти вимог
апеляційної скарги заперечувала з
підстав, викладених у відзиві на
апеляційну скаргу.

Дослідивши докази, що є у справі,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши застосування норм
матеріального та процесуального права
судом першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги судова
колегія апеляційного господарського
суду дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення місцевого господарського суду
має бути залишено без змін, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
31.05.2011 року Державне підприємство
„Фінансування інфраструктурних
проектів" (позикодавець) та Державне
підприємство „Національний
спортивний комплекс „Олімпійський"
(позичальник) уклали договір
безпроцентної позики № 19/2011,
відповідно до умов якого позикодавець
в порядку та на умовах, визначених цим
Договором, зобов'язався надати
позичальнику безпроцентну цільову
позику, а останній зобов'язався
прийняти позику, використати її за
цільовим призначенням, відповідно до
мети позики та повернути вказану
позику позикодавцеві у визначений цим
договором строк.

Згідно з п. 1.3 договору від 31.05.2011 року №
19/2011 метою та цільовим призначення
позики є виконання позичальником
завдання № 1 додатку 2 до Державної
цільової програми підготовки та
проведення в Україні фінальної частини
чемпіонату Європи 2012 року з футболу.

Відповідно до п. 2.1 договору від 31.05.2011
року № 19/2011 розмір позики за цим
договором становить 161 420 000 грн. Розмір
позики може бути змінений за взаємною
згодою сторін шляхом укладення
додаткових угод.

При цьому, пунктом 2.3 договору від 31.05.2011
року № 19/2011 було визначено, що плата за
отримання і користування позикою
становить 30 000 грн. на рік та
сплачується рівними частинами
щомісяця до 5 числа кожного наступного
місяця. Розмір плати за отримання та
користування позикою може бути
змінений за взаємною згодою сторін
шляхом укладення додаткових угод до
Договору.

Згідно з п. 3.1 договору від 31.05.2011 року №
19/2011 позика надається позичальнику
строком на 360 календарних днів.

Відповідно до п. 4.1 договору від 31.05.2011
року № 19/2011 позика надається
позикодавцем у безготівковому порядку
шляхом переказу коштів на рахунок
позичальника, відкритий в органах
Державного казначейства України
відповідно до Порядку за графіком
плану фінансування завдань і заходів
Програми відповідно до п. 6 Порядку.

Згідно з 4.3 договору від 31.05.2011 року №
19/2011 позика повертається у
безготівковому порядку шляхом
переказу необхідних коштів на рахунок
позикодавця, відкритий в органах
Державного казначейства України
відповідно до Порядку.

При цьому, відповідно до пп. 5.2.2 п. 5.2
договору від 31.05.2011 року № 19/2011 було
визначено, що позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцю позику в строки
та на умовах, передбачених цим
договором (абз. 1 п.п. 5.2.2) та сплачувати
позикодавцю плату за отримання і
користування позикою за договором
відповідно до п. 2.3 договору (абз. 3 п.п.
5.2.2).

Відповідно до п. 7.1 договору від 31.05.2011
року № 19/2011 він підписується сторонами
та вважається укладеним з моменту
надання позики позичальнику і діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором.

21.03.2012 року сторонами було укладено
додаткову угоду № 1 до договору від
31.05.2011 року № 19/2011, відповідно до умов
якої сторони дійшли згоди збільшити
розмір позики на 39 480 000 грн., а також
збільшити плату за отримання та
користування позикою на 18 216 грн., про що
внесено відповідні зміни до п. 2.1 та п. 2.3
договору.

24.05.2012 року сторонами було укладено
додаткову угоду № 2 до договору від
31.05.2011 року № 19/2011, відповідно до умов
якої сторони дійшли згоди збільшити
розмір позики на 466 000 грн., а також
збільшити плату за отримання та
користування позикою на 5 784 грн., про що
внесено відповідні зміни до п. 2.1 та п. 2.3
договору. При цьому, сторони також
домовились продовжити строк
повернення позики за договором від
31.05.2011 року № 19/2011 до 20.05.2013 року, про що
внесено зміни до п. 3.1 договору.

14.12.2012 року сторонами було укладено
додаткову угоду № 3 до договору від
31.05.2011 року № 19/2011, відповідно до умов
якої сторони викласти п. 2.3 договору в
наступній редакції: „Плата за
отримання і користування позикою
становить 54 000 грн. на рік та
сплачується рівними частинами
щомісяця до 5 числа кожного наступного
місяця пропорційно до розміру фактично
наданої позики. Розмір плати за
отримання та користування позикою може
бути змінений за взаємною згодою
сторін шляхом укладення додаткових
угод до Договору".

Пунктом 3 додаткової угоди № 3 до
договору від 31.05.2011 року № 19/2011 сторони
визначили, що керуючись ч. 3 ст. 631 ЦК
України вони дійшли взаємної згоди
щодо того, що умови даної додаткової
угоди застосовуються до правовідносин
за договором, що виникли до її
укладення.

20.05.2013 року сторонами було укладено
додаткову угоду № 4 до договору від
31.05.2011 року № 19/2011, відповідно до умов
якої сторони домовились продовжити
строк повернення позики за договором
до 14.05.2014 року, про що внесено зміни до п.
3.1 договору.

06.05.2014 року сторонами було укладено
додаткову угоду № 5 до договору від
31.05.2011 року № 19/2011, відповідно до умов
якої сторони домовились продовжити
строк повернення позики за Договором
до 11.05.2015 року, про що внесено зміни до п.
3.1 договору.

На виконання умов договору від 31.05.2011
року № 19/2011 позивач [за первісним
позовом] надав відповідачу [за
первісним позовом] відповідні грошові
кошти в якості позики в розмірі 201 366 000
грн., що підтверджується копіями
платіжних доручень, долученими до
матеріалів справи.

При цьому позивач [за первісним
позовом] у відповідності до п. 2.3, пп. 5.2.2
п. 5.2 договору від 31.05.2011 року № 19/2011
нарахував відповідачу [за первісним
позовом] за період з серпня 2011 року по
травень 2014 року включно 129 079 грн. 49 коп.
плати за отримання та користування
позикою, з суми якої відповідач сплатив
2 983 грн. 56 коп., а саме: 514 грн. 15 коп. 15.09.2011
року, 799 грн. 92 коп. 24.10.2011 року та 1 669 грн.
49 коп. 18.01.2012 року.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що укладений між сторонами
договір за своєю правовою природою є
договором позики.

Ст. 1046 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом

Місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку, що за своїми
правовими ознаками договір позики є
реальною, односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою.

На відміну від договору позики,
кредитний договір за своєю юридичною
природою є консенсуальним, оплатним і
двостороннім та відмінним за своїм
суб'єктним складом, оскільки
кредитором може виступати лише банк чи
інша кредитна установа, яка має
відповідну ліцензію.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або інших
речей.

У разі пред'явлення позову про
стягнення боргу за договором позики
позивач [за первісним позовом] повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача [за первісним позовом]
виконання боргового зобов'язання. Для
цього, з метою правильного
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
суд повинен встановити наявність між
позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

При цьому, у вирішенні питання щодо
стягнення з позичальника плати за
користування позикою слід виходити з
наступного.

Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
02.07.2014 року № 6-79цс14 сформовано правову
позицію, відповідно до якої за змістом
ст. 1048 ЦК України позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики на рівні
облікової ставки Національного банку
України лише в тому разі, якщо
договором не встановлено інші умови.

Установлення сторонами плати за
користування позикою в твердій
грошовій сумі є неправомірним,
оскільки законом у ст. 536, 1048 ЦК України
визначено, що плата за користування
чужими грішми встановлюється й
нараховується у вигляді процентів на
основну суму боргу.

За таких обставин передбачене в ст. 1048
ЦК України право сторін на
встановлення плати за користування
позикою з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст.
627 ЦК України слід розуміти як право
сторін на визначення саме розміру
процентів та порядку їх сплати, а не
обрання ними іншого способу оплати, у
тому числі й установлення оплати в
твердій грошовій сумі безвідносно до
суми боргу.

Відповідно до приписів ст. 360-7 ЦПК
України, які кореспондуються з
приписами ст. 111-28 ГПК України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що з урахуванням
вищезазначеної правової позиції щодо
застосування норми ст. 1048 ЦК України,
суд дійшов до висновку, що сторони при
укладенні спірного договору всупереч
положенням зазначеної статті
передбачили п. 2.3 та абз. 3 пп. 5.2.2 п. 5.2
договору від 31.05.2011 року № 19/2011
зобов'язання позичальника сплачувати
плату за отримання та користування
позикою у твердій грошовій сумі, що
відповідно є підставою для визнання
таких положень Договору недійсними.

Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено в Постанові пленуму
Вищого господарського суду України
„Про деякі питання практики розгляду
справ, пов'язаних з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними" від 29.05.2013 року № 11,
вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що під час розгляду даної
справи судом встановлено наявність
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочинів (їх частини), а
саме: невідповідність змісту п. 2.3 та
абз. 3 пп. 5.2.2 п. 5.2 договору від 31.05.2011
року № 19/2011 приписам ст. 1048 ЦК України.

Таким чином місцевий господарський суд
правомірно визнав недійсним пункт 2.3 та
абз. 3 п.п.. 5.2.2 пункту 5.2 договору
безпроцентної позики від 31.05.2011 року №
19/2011, укладеного між сторонами.

Також місцевим господарським судом
вірно зазначено, що відповідно до ст. 217
ЦК України недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Таким чином, визнання в судовому
порядку недійсними п. 2.3 та абз. 3 п.п. 5.2.2
п. 5.2 договору безпроцентної позики від
31.05.2011 року № 19/2011, укладеного між
сторонами, не призводить до
недійсності такого договору в цілому.

Місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку, що це не є перешкодою
для застосування до недійсної частини
договору приписів ст. 216 ЦК України щодо
наслідків.

Так, відповідно до п. 1 ст. 216 Цивільного
кодексу України, недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодовувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Зазначеною статтею сформульовані
загальні правила щодо правових
наслідків недійсності як нікчемних,
так і оспорюваних правочинів, які
зокрема, полягають в тому, що сторони не
зобов'язані виконувати передбачені
такими правочинами умови, у зв'язку з
чим одна сторона недійсного правочину
має право відхилити вимоги другої
сторони щодо вчинення певних дій.

Водночас, оскільки сторони нерідко
частково чи повністю виконують умови
недійсного правочину, наприклад,
передають майно, виконують певну
роботу, надають послуги, здійснюють їх
оплату, зважаючи на відсутність
правової підстави вчинення таких дій
за нікчемним правочином або
правочином, визнаним судом недійсним,
законодавцем було сформовано правило,
відповідно до якого за недійсним
правочином кожна зі сторін зобов'язана
повернути другій стороні в натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а якщо це неможливо, зокрема
тоді, коли одержане полягає в
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість одержаного за цінами на
момент відшкодування.

Застосування зазначених правових
наслідків засвідчує факт повернення
сторін у первісний стан, який мав місце
до вчинення недійсного правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України
правові наслідки, передбачені
частинами першою та другою цієї статті,
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

В даному випадку щодо недійсної
частини спірного договору мають бути
застосовані саме загальні наслідки
недійсності правочинів.

Так, оскільки позивач [за первісним
позовом] одержав від відповідача [за
первісним позовом] кошти в сумі 2 983 грн.
56 коп. у відповідності до п. 2.3. та абз. 3
п.п. 5.2.2 п. 5.2 договору від 31.05.2011 року №
19/2011, які наразі визнані недійсними, на
підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України вказані
кошти мають бути повернуті відповідачу
[за первісним позовом].

Таким чином, місцевий господарський
суд правомірно задовольнив зустрічний
позов у повному обсязі.

У свою чергу, оскільки первісні позовні
вимоги ґрунтувались на приписах п. 2.3 та
абз. 3 п.п. 5.2.2 п. 5.2 договору від 31.05.2011
року № 19/2011, - вони задоволені бути не
можуть в силу відсутності правових
підстав для стягнення з відповідача за
первісним позовом плати за отримання
та користування позикою, а також
нарахованих на неї відсотків річних та
інфляційних втрат.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що за таких обставин місцевим
господарським судом правомірно
відмовлено у задоволенні первісного
позову.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
відповідача, викладені в апеляційній
скарзі, не спростовують висновків
господарського суду першої інстанції,
а тому відсутні підстави для
скасування рішення господарського
суду.

Колегія суддів вважає, що
господарський суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, належним чином дослідив наявні
докази, дав їм належну оцінку та
прийняв законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права,
а тому, рішення підлягає залишенню без
змін, а апеляційна скарга - без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
підприємства „Фінансування
інфраструктурних проектів" на рішення
господарського суду міста Києва від
05.08.2014 року у справі № 910/11842/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 05.08.2014 року у справі №
910/11842/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/11842/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Повний текст постанови
підписано__30.10.2014 р.__

Головуючий суддя
О.М. Гаврилюк

Судді
В.В. Сулім

Л.П. Зубець