ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року Справа № 922/2277/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Дерепи В.І. - головуючого, Грека Б.М.,
Кривди Д.С. (доповідача),за участю
представників від:позивачаЯковенко
П.А., представник, відповідачане
з'явились (про час та місце судового
засідання повідомлені належним
чином),розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну
скаргуДочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 27.08.2014у
справі№ 922/2277/14 Господарського суду
Харківської областіза
позовомДочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз
України"доКомунального підприємства
"Харківські теплові
мережі"простягнення суми,В судовому
засіданні 30.10.2014 оголошувалась перерва
до 06.11.2014 11год. 20хв., відповідно до ст.77
Господарського процесуального кодексу
України.

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" звернулася до
Господарського суду Харківської
області з позовом до Комунального
підприємства "Харківські теплові
мережі" про стягнення 3% річних за
несвоєчасні розрахунки в сумі 119252,09грн,
суми, на яку збільшився борг внаслідок
інфляційних процесів в розмірі
167395,42грн.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 15.07.2014 (суддя
Шатерніков М.І.) позов задоволено;
стягнуто з Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі" на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" суму, на яку
збільшився борг внаслідок інфляційних
процесів у розмірі 167395,42грн, 3% річних за
несвоєчасні розрахунки у розмірі
119252,09грн та судовий збір у розмірі
5732,95грн.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 27.08.2014 (судді:
Бондаренко В.П. - головуючий, Ільїн О.В.,
Россолов В.В.) рішення Господарського
суду Харківської області від 15.07.2014
змінено, зменшено суму 3% річних на
6001,82грн, інфляційних втрат на суму
8431,27грн та стягнуто їх у розмірі 3%
річних у сумі 113250,27грн та інфляційні
втрати в сумі 158964,15грн.

Не погоджуючись з постановою в частині
відмови у стягненні 3% річних та
інфляційних втрат нарахованих на
грошове зобов'язання у вигляді пені,
позивач звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
постанову скасувати в зазначеній
частині, а рішення Господарського суду
Харківської області від 15.07.2014 -
залишити без змін. Скаргу мотивовано
доводами про порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
а саме: ст.ст.22, 259, 509, 525, 526, 530, 534, 547, 549-551,
599, 625 Цивільного кодексу України,
ст.ст.231, 232 Господарського кодексу
України, ст.ст.47, 34, 43, 49, 83
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідач у відзиві на касаційну
скаргу спростовує її доводи і просить
постанову залишити без змін, а скаргу -
без задоволення.

Відводів складу суду не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши наявні матеріали справи та
доводи, викладені у касаційній скарзі,
заслухавши пояснення представника
позивача, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, з огляду на наступне.

Як встановили суди попередніх
інстанцій, рішенням Господарського
суду Харківської області від 27.09.2012 по
справі №5023/3164/12 за позовом ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" до КП
"Харківські теплові мережі" про
стягнення 2467936,33грн позов задоволено
частково; присуджено до стягнення з КП
"Харківські теплові мережі" на користь
ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України"
суму 2226644,11грн основного боргу, 84229,49грн
пені, 22838,44грн інфляційних, 49994,79грн - 3%
річних, та 49358,73грн витрат по сплаті
судового збору; в решті позову
відмовлено.

Зазначене рішення суду набрало
законної сили 09.10.2012 року та на його
виконання був виданий відповідний
наказ.

Згідно з ч.3 ст.35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Суди попередніх інстанцій встановили,
а відповідач не заперечує, що рішення
Господарського суду Харківської
області від 27.09.2012 по справі №5023/3164/12
він не виконав.

За таких обставин позивач звернувся з
позовом у даній справі про стягнення з
відповідача 119252,09грн 3% річних,
нарахованих за період з 08.10.2012 до 30.05.2014
на загальну суму грошового
зобов'язання, що виникло на підставі
зазначеного судового рішення, а також
про стягнення з відповідача суми, на
яку збільшився борг внаслідок
інфляційних процесів, за період з
жовтня 2012 року до квітня 2014 року у
розмірі 167395,42грн.

Місцевий господарський суд
задовольнив позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на те, що виходячи з
положень ст.625 ЦК України, наслідки
прострочення боржником грошового
зобов'язання у вигляді інфляційного
нарахування на суму боргу та 3% річних
не є санкціями, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. За висновком суду, надані
позивачем розрахунки відповідають
вимогам чинного законодавства та
відносинам, що склалися між сторонами,
а тому нараховані суми інфляційних
втрат та 3% річних підлягають стягненню
з відповідача.

При цьому апеляційний господарський
суд, змінюючи рішення суду, виходив з
того, що позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України неправомірно здійснив
нарахування інфляційних втрат та 3%
річних на всю суму стягнутої
заборгованості. Посилаючись на наданий
відповідачем контр-розрахунок суми
трьох відсотків річних та інфляційних
втрат, нарахованих на суму основного
боргу та пені, що стягнуті за рішенням
суду по справі №5023/3164/12, суд
апеляційної інстанції зменшив 3% річних
на 6001,82грн та інфляційних втрат на суму
8432,27грн та, відповідно, стягнув 3% річних
в сумі 113250,27грн та інфляційні втрати в
сумі 158964,15грн.

Проте, колегія суддів Вищого
господарського суду України не може
погодитися із висновками суду
апеляційної інстанції щодо
нарахування 3% річних та інфляційних
втрат, які нараховані на суму пені, що
стягнута за рішенням суду у справі
№5023/3164/12, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу
України передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.1 ст.230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Отже, обов'язок сплатити неустойку за
невиконання зобов'язання не є
зобов'язанням в розумінні положень ч.1
ст.509 ЦК України, тому що неустойка
(штраф, пеня) є одним із видів
забезпечення виконання основного
зобов'язання.

Враховуючи, що правова природа
неустойки як штрафної санкції з
прийняттям судового рішення не
змінюється, неустойка у грошове
зобов'язання не перетворюється,
відсутні підстави для застосування до
таких правовідносин положень ст.625
Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
18.02.2014 у справі № 3-2гс14, яка в силу
положень ст. 11128 Господарського
процесуального кодексу України є
обов'язковою для всіх судів України.

Викладене вище суди попередніх
інстанцій не врахували, а відтак
колегія суду касаційної інстанції
дійшла висновку, що судами не з'ясовані
питання, з якими пов'язане законне
вирішення спору по суті та не вжито
заходів для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи.

Відповідно до п.3 ст.1119 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
скасувати рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції і
передати справу на новий розгляд, якщо
суд припустився порушень норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, оскільки допущені судами
порушення потребують розрахунку 3%
річних та інфляційних втрат, які
нараховані на суму основного боргу, що
не є компетенцією суду касаційної
інстанції з огляду на положення
ст.ст.1115, 1117 ГПК України, рішення та
постанова у справі підлягають
скасуванню, а справа - направленню на
новий розгляд до господарського суду
першої інстанції.

При новому розгляді справи суду
необхідно визначити суму 3% річних та
інфляційних втрат, з урахуванням
викладеного в цій постанові,
застосувати до спірних правовідносин
відповідні норми матеріального права
та вирішити спір з дотриманням вимог
процесуального законодавства.

Враховуючи викладене, керуючись
ст.ст.1115, 1117, 1119-11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
задовольнити частково.

Рішення Господарського суду
Харківської області від 15.07.2014 та
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 27.08.2014 у справі
№922/2277/14 скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
В.Дерепа

Судді
Б.Грек

Д.Кривда