ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2014 р.
Справа № 914/3106/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.

при секретарі Фартушку Н.Б.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімерна компанія
«ТЕРПОЛІМЕРГАЗ», м.Тернопіль,

до відповідача: Корпорації
«ЕНЕРГОРЕРСУРС-ІНВЕСТ», м. Львів,

про: стягнення 317 196 грн. 80 коп. суми
заборгованості, 15 797 грн. 20 коп. пені, 2 028
грн. 79 коп. інфляційних втрат, 1 941 грн. 69
коп. трьох відсотків річних, 50 719 грн. 69
коп. штрафу та стягнення судових
витрат.

За участю представників:

Від позивача: Курило В. І. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права
та обов'язки, передбачені статтею 22 ГПК
України, зокрема, підстави відводу
судді відповідно до статті 20 ГПК
України. Заяв та клопотань про відвід
судді не подано. Представник позивача
не наполягає на фіксуванні судового
процесу з допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімерна компанія
«ТЕРПОЛІМЕРГАЗ» до Корпорації
«ЕНЕРГОРЕРСУРС-ІНВЕСТ» про стягнення
317 196 грн. 80 коп. суми заборгованості, 15 797
грн. 20 коп. пені, 2 028 грн. 79 коп.
інфляційних втрат, 1 941 грн. 69 коп. трьох
відсотків річних, 50 719 грн. 69 коп. штрафу
та стягнення судових витрат.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 01.09.2014 року
порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 09.09.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку:
позивач - 04.09.2014 року рекомендованою
поштою №46 0, відповідач - 04.09.2014
року рекомендованою поштою №79 4
(оригінали повідомлень про вручення
поштових відправлень в матеріалах
справи).

В судовому засіданні 09.09.2014 року
оголошено перерву до 14.10.2014 року, про що
сторони були належно повідомлені під
розписку (докази в матеріалах справи).

Розгляд справи 14.10.2014 року відкладено
на 11.11.2014 року з підстав, викладених в
відповідній ухвалі суду у справі.

Представник позивача в судове
засідання 11.11.2014 року з'явився, позовні
вимоги підтримав повністю з підстав,
викладених у позовній заяві, подав для
огляду в судовому засіданні оригінали
документів, які витребовувалися
господарським судом (копії - у справі),
надав усні пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив, хоча був належно
повідомлений про час та місце розгляду
справи в порядку, передбаченому
Інструкцією з діловодства в
господарських судах України,
затвердженою Наказом ДСАУ від 20.02.2013
року №28.

Спір розглядається у відповідності до
поданих позивачем 09.09.2014 року заяви (вх.
№4358/14) про зменшення розміру позовних
вимог та 14.10.2014 року (вх. №4901/14) заяви про
уточнення позовних вимог.

Враховуючи достатність, належність і
допустимість поданих позивачем
доказів, належним чином повідомлення
судом відповідача про дату і час
судового засідання, неявку
повноважного представника відповідача
та неподання ним відзиву на позовну
заяву справа розглядається в порядку
статті 75 ГПК України, - за наявними в ній
матеріалами.

В ході судового розгляду встановлено:

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Полімерна компанія
«Терполімергаз» є юридичною особою,
йому присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 38417636,
знаходиться за адресою: 46005,
Тернопільська область, м. Тернопіль,
вул. Микулинецька, буд. 31 (докази в
матеріалах справи).

Відповідач: Корпорація
«Енергоресурс-Інвест» є юридичною
особою, йому присвоєно код ЄДРЮО та ФОП
30336890, знаходиться за адресою: 79035,
Львівська область, м. Львів, вул. Зелена,
буд. 131 (докази в матеріалах справи).

25.04.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Полімерна компанія
«Терполімергаз» (надалі - позивач,
постачальник) та Корпорацією
«Енергоресурс-Інвест» (надалі -
відповідач, покупець) укладено Договір
постачання №25.04-001 (надалі - договір), за
умовами якого постачальник
зобов'язувався поставляти і передати у
власність покупцю товар, а покупець
зобов'язувався прийняти і оплатити
його в порядку та на умовах,
передбачених договором.

Зазначений договір укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін, їх
підписи засвідчено відтисками печаток
юридичних осіб - сторін за договором, що
відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), в силу статті 204 ЦК України, є
правомірним правочином.

Вказаний договір за своєю правовою
природою, основними та не основними
(другорядними) ознаками є договором
поставки, який укладено відповідно до
статті 712 ЦК України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін

Основною і визначальною ознакою
договору поставки є правовий статус
постачальника товару.

Розділом 2 договору визначено якість,
кількість і асортимент товару,
розділом 3 - ціну товару, умови і порядок
розрахунків.

Так, відповідно до пункту 2.1. договору
асортимент та кількість товару
вказуються в специфікаціях та/або
видаткових накладних, які є
невід'ємними частинами договору.

Пунктом 3.1. договору сторони погодили,
що ціна товару вказується в
специфікаціях та/або видаткових
накладних, які є невід'ємними частинами
договору.

Відповідно до пунктів 3.2. та 3.3. договору
товар оплачується покупцем
стовідсотковим авансовим платежем та,
у будь-якому випадку, не пізніше дня
отримання товару або згідно
домовленості сторін в українських
гривнях шляхом перерахування
відповідних коштів на розрахунковий
рахунок постачальника, вказаний в
рахунку-фактурі.

Розділом 4 договору встановлено умови
поставки, розділом 5 - відповідальність
сторін.

Так, відповідно до пунктів 4.1. та 4.3.
договору поставка здійснюється на
підставі замовлень, що подаються
покупцем. Датою поставки вважається
дата отримання покупцем товару згідно
видаткової накладної.

Пунктом 4.4. договору сторони погодили,
що право власності на товар переходить
від постачальника до покупця в момент
підписання відповідальними особами
сторін видаткової накладної, що
засвідчує факт передачі товару.

Згідно пункту 5.1. договору за
невиконання або неналежне виконання
своїх зобов'язань за договором сторони
несуть відповідальність у
відповідності з діючим законодавством
України.

Пунктом 5.2. договору встановлено, що за
недотримання покупцем вимог пункту 3.2.
договору щодо строку оплати за товар
він зобов'язується сплатити
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від простроченої
суми за кожен день прострочення.

Згідно пункту 5.3. договору у разі
прострочення виконання грошового
зобов'язання по оплаті товару більше,
ніж на тридцять днів, покупець сплачує
постачальнику штраф у розмірі десяти
відсотків простроченої суми.

Відповідно до пункту 5.4. договору
покупець, який прострочив виконання
грошового зобов'язання по оплаті
товару, зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахування встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Відповідно до пункту 7.1. договору усі
спори сторін за договором або у зв'язку
із ним, які не вдалося вирішити шляхом
переговорів, вирішуються в судовому
порядку згідно чинного законодавства.

Згідно пункту 8.6. договору договір
вважається укладеним з моменту його
підписання сторонами в день,
зазначений на початку і діє до 31.12.2013
року, але у будь-якому випадку, до
повного виконання сторонами
зобов'язань за ним. Дія договору
автоматично продовжується на
наступний рік, якщо кожна із сторін не
пізніше п'ятнадцяти календарних днів
до закінчення його дії не повідомить
іншу сторону про припинення договору в
наступному році.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав належним чином, на підставі
Видаткових накладних від 10.07.2014 року
№1007/05 на суму 379 500 грн. 00 коп. та від
10.07.2014 року №1007/06 на суму 227 700 грн. 00 коп.,
а також довіреності на отримання
товарно-грошових цінностей від 10.07.2014
року №482 поставив відповідачу товар
вартістю 607 200 грн. грн. 00 коп. (належним
чином завірені копії видаткових
накладних та довіреності в матеріалах
справи).

Відповідач своїх зобов'язань з оплати
поставленого за договором товару
належним чином не виконав, внаслідок
чого утворилась заборгованість в
розмірі 407 196 грн. 80 коп.

З метою досудового врегулювання спору
позивач 31.07.2014 року звертався до
відповідача претензією вих. №31-07-01 із
вимогою про погашення заборгованості
із сплати поставленого за договором
товару. Відповідачем вказану претензію
отримано 05.08.2014 року, проте, залишено
без відповіді та реагування (належним
чином завірена копія претензії,
доказів її скерування на адресу
відповідача та отримання останнім в
матеріалах справи).

09.09.2014 року представником позивача
подано заяву (вх. №4358/14), в якій, у
зв'язку із частковим погашенням
відповідачем основної заборгованості,
зменшує позовні вимоги і просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача 317 196 грн. 80 коп. суми
заборгованості, 15 797 грн. 20 коп. пені, 2 028
грн. 79 коп. інфляційних втрат, 1 941 грн. 69
коп. трьох відсотків річних, 50 719 грн. 69
коп. штрафу та судові витрати у справі.

14.10.2014 року позивачем подано до суду
заяву про уточнення позовних вимог (вх.
№4901/14), в якій, у зв'язку із частковим
погашенням відповідачем основної
заборгованості, зменшує позовні вимоги
і просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача 247 196 грн. 80 коп. суми
заборгованості, 15 797 грн. 20 коп. пені, 2 028
грн. 79 коп. інфляційних втрат, 1 941 грн. 69
коп. трьох відсотків річних, 50 719 грн. 68
коп. штрафу та судові витрати в справі.

Пунктом 3.11. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» встановлено, що
Господарським процесуальним кодексом
України, зокрема статтею 22 цього
Кодексу, не передбачено права позивача
на подання заяв (клопотань) про
«доповнення» або «уточнення» позовних
вимог, або заявлення «додаткових»
позовних вимог і т.п. Тому в разі
надходження до господарського суду
однієї із зазначених заяв (клопотань)
останній, виходячи з її змісту, а також
змісту раніше поданої позовної заяви
та конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як подання іншого (ще
одного) позову, чи збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи
об'єднання позовних вимог, чи зміну
предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.

Абзацами 3 та 4 пункту 3.12. вказаної
Постанови передбачено, що під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача.

Право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 ГПК з доданням до неї
документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу. Невідповідність
згаданої заяви вимогам цих норм
процесуального права є підставою для
її повернення з підстав, передбачених
частиною першою статті 63 ГПК.

Заслухавши пояснення представника
позивача, оглянувши і дослідивши
матеріали справи та поданої заяви, суд
дійшов до висновку про те, що Заява ТзОВ
«Полімерна компанія «Терполімергаз»
від 14.10.2014 року (вх. №4901/14) про уточнення
позовних вимог за своєю суттю є заявою
про зменшення розміру позовних вимог.

Таким чином, після звернення позивачем
із позовом до суду відповідачем
здійснено часткове погашення суми
заборгованості за договором в розмірі
160 000 грн. 00 коп., що підтверджується
долученою до матеріалів справи
належним чином завіреною копією
Платіжного доручення від 26.08.2014 року
№66, а також Виписками з банківського
рахунку позивача №914 від 13.10.2014
року б/н.

Відтак, заборгованість відповідача
перед позивачем з оплати поставленого
за договором товару становить 247 196 грн.
80 коп., станом на час розгляду справи по
суті доказів її погашення сторонами
суду не заявлено та не подано.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Статтею 173 ГК України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що
господарські зобов'язання можуть
виникати: безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акта, що
регулює господарську діяльність; з
акту управління господарською
діяльністю; з господарського договору
та інших угод, передба чених законом, а
також з угод, не передбачених зако ном,
але таких, які йому не суперечать;
внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок ін шої особи без достатніх
на те підстав; у результаті створення
об'єктів інтелектуальної вла сності та
інших дій суб'єктів, а також внаслідок
подій, з якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

В даному випадку господарське
зобов'язання виникло з Договору
постачання від 25.04.2014 року №25.04-001, що
відповідає вимогам частини 1 статті 174
ГК України.

Статтею 175 ГК України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Окрім стягнення суми основної
заборгованості за договором позивач
просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача 15 797 грн. 20 коп. пені за
період з 11.07.2014 року по 26.08.2014 року та 50 719
грн. 68 коп. десяти відсотків штрафу,
нарахованих у відповідності до пунктів
5.2. та 5.3. договору (розрахунок суми пені
та штрафу в матеріалах справи).

Стаття 218 ГК України передбачає, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання,
частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що Учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Статтею 219 ГК України визначено, що за
невиконання або неналежне виконання
господарських зобов'язань чи порушення
правил здійснення господарської
діяльності правопорушник відповідає
належним йому на праві власності або
закріпленим за ним на праві
господарського відання чи
оперативного управління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодексом та
іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до частини другої
статті 549 ЦК України штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. частиною
третьою вказаної статті передбачено,
що пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Приписами частини третьої вказаної
статті визначено, що пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» із
змінами і доповненнями внесеними
Законом України від 10.01.2002 року №2921-ІІІ,
передбачено, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вищенаведеного Закону
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини другої статті 712
ЦК України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Вищий господарський суд України у
пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012
року №01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» вказує, що
відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. Отже, якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується (див. постанову
Вищого господарського суду України від
28.02.2012 №5002-8/481-2011).

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 21.04.2011 року №9/252-10).

Згідно приписів статті 628 ЦК України
зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Статтею 627 встановлено,
що відповідно до статті 6 цього кодексу,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таким чином суд дійшов до висновку про
те, що погоджене сторонами у договорі
одночасне нарахування пені та штрафу
за порушення строку виконання взятих
на себе договірних зобов'язань з оплати
поставленого товару не суперечить
вимогам чинного законодавства України.

Аналогічна правова позиція викладена в
пункті 4 Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
№ 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань», а
також в постановах Верховного Суду
України від 30.05.2011 року у справі № 42/252,
від 09.04.2012 № 20/246-08 та від 27.04.2012 року №
06/5026/1052/2011.

Також позивач просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача 1 941
грн. 69 коп. трьох відсотків річних та 2 028
грн. 79 коп. інфляційних втрат,
нарахованих у відповідності до
приписів статті 625 ЦК України та пункту
5.4. договору (розрахунок суми трьох
відсотків річних в матеріалах справи).

Частиною другою статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані сторонами
докази, оцінив їх в сукупності та
прийшов до висновку, що позов
документально та нормативно
обґрунтований, відповідачем не
спростований, підлягає до задоволення
повністю.

Судові витрати: позивачем за подання
позовної заяви до господарського суду
Платіжним дорученням від 26.08.2014 року
№869 сплачено судовий збір в розмірі 9 553
грн. 69 коп.

Приписами частини першої та підпункту 1
пункту 2 частини другої статті 4 Закону
України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про
судовий збір» встановлено, що із
позовних заяв майнового характеру,
сплачується судовий збір у розмірі 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат, встановлених законом
на 1 січня календарного року, в якому
відповідна заява подається до суду.

Нормою частини першої статті 8 Закону
України «Про Державний Бюджет України
на 2014 рік» передбачено, що станом на
01.01.2014 року розмір мінімальної
заробітної плати становить 1 218 грн. 00
коп.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 7 Закону України від 08.07.2011 року
№3674-VI «Про судовий збір» (у чинній
станом на момент подання позову до суду
редакції) сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі
зменшення розміру позовних вимог або
внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом.

Так, сума заявлених позивачем при
поданні позовної заяви до суду
позовних вимог складала 477 684 грн. 17 коп.,
із врахуванням заяв від 09.09.2014 року (вх.
№4358/14) про зменшення розміру позовних
вимог та від 14.10.2014 року (вх. №4901/14) про
уточнення позовних вимог сума позову
складає 317 684 грн. 17 коп.

Таким чином, суд дійшов висновків, що
судові витрати у справі в розмірі 6 353
грн. 68 коп. слід покласти на сторони
пропорційно до задоволених позовних
вимог відповідно до статті 49 ГПК
України та стягнути їх з відповідача на
користь позивача, оскільки спір виник
внаслідок неправомірного ухилення
відповідача від виконання взятих на
себе договірних зобов'язань з оплати
поставленого за договором товару та
повернути позивачу 3 200 грн. 01 коп.
судового збору у зв'язку із зменшенням
розміру позовних вимог та внесенням
судового збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 21, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75,
77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з боржника: Корпорації
«Енергоресурс-Інвест» (79035, Львівська
область, м. Львів, вул. Зелена, буд. 131;
код ЄДРЮО та ФОП 30336890) на користь
стягувача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімерна компанія
«Терполімергаз» (46005, Тернопільська
область, м. Тернопіль, вул.
Микулинецька, буд. 31; код ЄДРЮО та ФОП
38417636) 247 196 грн. 80 коп. суми
заборгованості, 15 797 грн. 20 коп. пені, 50 719
грн. 69 коп. штрафу, 1 941 грн. 69 коп. трьох
відсотків річних, 2 028 грн. 79 коп.
інфляційних втрат та 6 353 грн. 68 коп.
судового збору.

3. Повернути Товариству з
обмеженою відповідальністю «Полімерна
компанія «Терполімергаз» (46005,
Тернопільська область, м. Тернопіль,
вул. Микулинецька, буд. 31; код ЄДРЮО та
ФОП 38417636) з Державного бюджету України
сплачений Платіжним дорученням від
26.08.2014 року №869 судовий збір в розмірі 3
200 грн. 01 коп. у зв'язку із зменшенням
розміру позовних вимог та внесенням
судового збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

4. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

11.11.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Повний текст рішення
складено та підписано відповідно до
статті 85 ГПК України 11.11.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.