ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року Справа № 13/219 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б.
(доповідач), Барицької Т.Л., Картере
В.І.,розглянувши касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго"на рішення та постанову
Господарського суду міста Києва від
14.05.2014 Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2014у
справі№ 13/219 Господарського суду міста
Києва за позовомПублічного
акціонерного товариства
"Київенерго"доОб`єднання співвласників
багатоквартирних будинків
"Маяк-6"простягнення 104682,70 грн.за участю
представників сторін:

позивача: Кравчик С.М., дов. від 25.12.2013 №
91/2013/12/25-2

відповідача: Пінчук М.М., дов. від 24.12.2013
б/н

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Об`єднання співвласників
багатоквартирних будинків "Маяк-6" про
стягнення заборгованості за спожиту
теплову енергію, трьох відсотків
річних та інфляційних втрат у розмірі
104682,70 грн..

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 у справі № 13/219 (суддя
Курдельчук І.Д.), залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2014 (колегія
суддів у складі: головуючого судді
Шапрана В.В., суддів Андрієнка В.В.,
Буравльова С.І.) у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції та постановою суду
апеляційної інстанції, Публічне
акціонерне товариство "Київенерго"
звернулося до Вищого господарського
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
14.05.2014 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
17.07.2014 у справі № 13/219, передати справу
на новий розгляд.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

До Вищого господарського суду України
надійшла заява Об`єднання
співвласників багатоквартирних
будинків "Маяк-6", в який відповідач
просить рішення Господарського суду
міста Києва від 14.05.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2014 у справі
№ 13/219 без змін, касаційну скаргу - без
задоволення.

Сторони згідно з приписами статті 1114
Господарського процесуального кодексу
України були належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду касаційної скарги та
скористалися передбаченим законом
правом на участь у перегляді справи в
касаційній інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових актів, вважає
касаційну скаргу такою, що підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено господарськими судами
попередніх інстанцій та
підтверджується наявними матеріалами
справи, 01.03.2005 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго" та Об`єднанням
співвласників багатоквартирних
будинків "Маяк-6" був укладений договір
на постачання теплової енергії у
гарячій воді № 1630255 (далі - договір),
відповідно до умов якого позивач, як
постачальник, зобов'язався виробити та
поставити теплову енергію відповідачу,
як споживачу, для потреб опалення та
гарячого водопостачання, а споживач
зобов'язався отримати її та оплатити
відповідно до умов, викладених у цьому
договорі (п. 1.1 договору).

Згідно із п.п. 2.2.1, 2.3.1 договору позивач
зобов'язався безперебійно постачати
теплову енергію у гарячій воді на межу
балансової належності з відповідачем,
як споживачем, для потреб: опалення - в
період опалювального сезону, гарячого
водопостачання - протягом року, в
кількості та в обсягах згідно з
додатком 1 до договору, яку відповідач
зобов'язаний оплачувати щомісяця
своєчасно та в повному обсязі.

Пунктом 4.3. договору визначено, що
договір вважається пролонгованим на
кожний наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії про його
припинення не буде письмово заявлено
однією із сторін.

Судами першої та апеляційної інстанції
з'ясовано, що 16.03.2007 відповідач листом
за вих. № 030 повідомив позивача про
припинення дії договору, відповідно до
п. 4.3., з 01.06.2007 року, а отже з цієї дати
дія договору була припинена з
ініціативи відповідача.

Посилаючись на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором,
позивач звернувся із позовом до суду
про стягнення з відповідача
заборгованості за період з 01.11.2006 по
01.05.2009 в розмірі 63 816,49 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивач при визначення розміру суми
заборгованості не врахував платіжні
доручення: № 212 від 23.11.2006 на суму 25000
грн., № 239 від 28.12.2006 на суму 23000 грн., № 123
від 26.07.2007 на суму 27948,51 грн., № 139 від
30.08.2007 на суму 36000 грн., № 75 від 26.04.2007 на
суму 10000 грн. та № 83 від 24.05.2007, натомість
відповідач надав додаткові докази, які
підтверджують здійснення відповідачем
сплати за отриману теплову енергію в
повному обсязі.

Враховуючи відсутність у відповідача
заборгованості за поставлену теплову
енергію, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку і про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення процентів річних та
інфляційних втрат.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, переглядаючи у
касаційному порядку оскаржувані
рішення судів попередніх інстанції,
зазначає наступне.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України
касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абзацу 2 пункту 1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору
(пункт 2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського
кодексу України за договором
енергопостачання енергопостачальне
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського
кодексу України встановлено, що
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Як визначено частиною 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193
Господарського кодексу України
зазначено, що кожна сторона повинна
вжити заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом позову у цій у справі є
вимога позивача про стягнення з
відповідача заборгованості за
договором за період з 01.11.2006 по 01.05.2009 у
сумі 63816,49 грн.

Дослідивши умови договору щодо підстав
його припинення, суди дійшли висновку
про те, що договір припинив свою дію з
01.06.2007, а тому період, за який може бути
нарахований борг складає з 01.11.2006 по
01.06.2007.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивач при визначення розміру суми
заборгованості не врахував платіжні
доручення: № 212 від 23.11.2006 на суму 25000
грн., № 239 від 28.12.2006 на суму 23000 грн., № 123
від 26.07.2007 на суму 27948,51 грн., № 139 від
30.08.2007 на суму 36000 грн., № 75 від 26.04.2007 на
суму 10000 грн. та № 83 від 24.05.2007, які
підтверджують здійснення відповідачем
сплати за отриману теплову енергію в
повному обсязі.

Між тим, висновок судів попередніх
інстанцій про неврахування позивачем
вищевказаних платіжних доручень у
наданих ним розрахунках не відповідає
фактичним обставинам справи та
наданому розрахунку суми
заборгованості, зроблений судами без
з'ясування розміру нарахування за
поставлену теплову енергію у спірний
період і належного дослідження стану
розрахунків між сторонами у цей період,
а також з'ясування правомірності
часткового зарахування позивачем
оплат, здійснених відповідачем 26.04.2007
та 30.05.2007, у рахунок погашення
заборгованості за попередні періоди.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. В силу
вказаної норми предметом доказування є
обставини, які свідчать про дійсні
права та обов'язки сторін у справі та
складаються з фактів, - підстав позову
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Згідно із ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів суду касаційної інстанції
дійшла висновку, що суди попередніх
інстанцій, не з'ясувавши належним чином
фактичного обсягу заявлених позовних
вимог, допустили суттєву неповноту у
дослідженні обставин справи та дійшли
суперечливих висновків щодо правового
змісту тих правовідносин, які склалися
між сторонами.

Враховуючи те, що у касаційній
інстанції скарга розглядається за
правилами розгляду справи у суді
першої інстанції, за винятком
процесуальних дій, пов'язаних із
встановленням обставин справи та їх
доказуванням, прийняті у справі
рішення та постанова не відповідають
нормам чинного законодавства і тому
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва.

Відповідно до статті 11112
Господарського процесуального кодексу
України вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи.

Під час нового розгляду справи
господарському суду необхідно
врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати і перевірити всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінити
докази, що мають юридичне значення для
її розгляду і вирішення спору по суті, і
в залежності від встановленого,
правильно визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняти обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
задовольнити.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2014 у справі
№ 13/219 скасувати.

Справу № 13/219 передати на новий розгляд
до Господарського міста Києва в іншому
складі суду.

Головуючий суддя:
Л. Іванова

Судді:
Т. Барицька

В. Картере