ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2014 р.
Справа №917/1777/14- 917/1762/14- 917/1761/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Хорольський
молококонсервний комбінат дитячих
продуктів", вул. Молодіжна,17, Хорол,
Хорольський район, Полтавська
область,37800

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хорольський
молококонсервний комбінат дитячих
продуктів", пров. Фруктовий, буд.5,
кв.1,Хорол,Полтавська область,37800

про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу

суддя
Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: Третяк К.П., дов. від 02.01.2014
року

від відповідача: Сенкевич В.І., дов. б/н
від 02.09.2014р.

В провадженні господарського суду
Полтавської області (суддя Тимощенко
О.М.) перебувають:

- справа № 917/1777/14 за позовом Публічного
акціонерного товариства "Хорольський
молококонсервний комбінат дитячих
продуктів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хорольський
молококонсервний комбінат дитячих
продуктів про визнання недійсним
договору купівлі-продажу будинку
відпочинку від 26.09.2008 року

- справа № 917/1761/14 за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Хорольський молококонсервний
комбінат дитячих продуктів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хорольський
молококонсервний комбінат дитячих
продуктів про визнання недійсним
договору купівлі-продажу будинку
відпочинку від 26.09.2008 року

- справа № 917/1762/14 за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Хорольський молококонсервний
комбінат дитячих продуктів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хорольський
молококонсервний комбінат дитячих
продуктів про визнання недійсним
договору купівлі-продажу
господарських будівель від 26.09.2008 року

З матеріалів справ № 917/1777/14, 917/1762/14,
917/1761/14 вбачається, що :

1) позовні вимоги у справах є
однорідними;

2) позови пред'явлені тим самим
позивачем до того самого відповідача;

3) являють собою однаковий спосіб
захисту права ( про визнання недійсним
договору)

4) мають ті самі підстави позовних
вимог.

Відповідно до ст. 58 ГПК України суддя
має право об'єднати кілька однорідних
позовних заяв або справ, у яких беруть
участь ті ж самі сторони, в одну справу,
про що зазначається в ухвалі про
порушення справи або в рішенні.

В даному випадку, враховуючи положення
ст..58 ГПК України, суд вважає за
доцільне об'єднати справи № 917/1777/14,
917/1762/14, 917/1761/14, про що і вказує у рішенні.

В судовому засіданні 28.10.2014 року суд
оголосив перерву на підставі ст. 77 ГПК
України.

В судовому засіданні 06.11.2014 року суд
оголосив вступну та резолютивну
частини рішення на підставі ст. 85 ГПК
України та повідомив дату виготовлення
повного тексту рішення.

Обставини справи: розглядаються
позовні заяви про визнання недійсними

- договору купівлі-продажу будинку
відпочинку від 26.09.2008 року
(позовна заява арк. справи 3-7, том 1)

- договору купівлі-продажу будинку
відпочинку від 26.09.2008 року;
(позовна заява арк. справи 2-6, том 3)

- договору купівлі-продажу
господарських будівель від 26.09.2008
року . (позовна заява арк. справи 3-6, том
2)

Представник позивача в судових
засіданнях підтримав позовні вимоги
та просив суд задовольнити їх. В
обґрунтування позовних вимог позивач у
позові та його представник в судових
засіданнях посилався на те, що
договори укладено за відсутності
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, оскільки сторонами не
було дотримано вимог Закону України
"Про акціонерні товариства". З
посиланням на ст.ст. 203, 215 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 2, 71, 72 Закону
України "Про акціонерні товариства"
позивач просив суд задовольнити його
вимоги.

28.10.2014 року від позивача надійшли
клопотання про зупинення провадження у
справі на підставі ст. 79 ГПК України. В
обґрунтування своїх клопотань позивач
зазначає, що в період знаходження
справи в господарському суді
акціонером позивача ОСОБА_3 з м, Коропа
подано звернення до Прокуратури
Хорольського району про подвійний
продаж в 2006 та 2008 роках ТОВ "Хорольський
молококонсервний комбінат дитячих
продуктів" приміщень бази відпочинку
колишнім Головою Наглядової ради, де
він був єдиним учасником, продаж
проведено без попередньої згоди
трудового колективу, комітету
профспілки, по занижених цінах.
Прокуратурою Хорольського району в
порядку ст.ст. 8 та 12 ЗУ "Про прокуратуру"
було витребувано у акціонерного
товариства ряд документів, при
детальному вивчені яких акціонерне
товариство змушене було і саме
звернутися до Прокуратури
Хорольського району з заявою про
вчинення правопорушень при продажі
приміщень бази відпочинку. За
твердженнями позивача, по результатах
обох звернень прокуратурою
встановлено як зловживання посадових
осіб своїми повноваженнями з метою
одержання неправомірної вигоди, так і
інші правопорушення, внаслідок чого
прокурором 21 жовтня 2014 року внесені до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000018 з
попередньою кваліфікацією
кримінального правопорушення за ч.1 ст.
364-1 КК України, досудове розслідування
зазначеного кримінального провадження
проводиться слідчим відділом
Хорольського РВ УМВС України в
Полтавській області. У зв'язку з
проведенням досудового розслідування
зазначеного кримінального провадження
до прийняття рішення по кримінальному
провадженню позивач просить зупинити
провадження по справі та скерувати її
до Хорольського РВ УМВС України в
Полтавській області, а після прийняття
рішення Хорольським РВ УМВС поновити
провадження.

Господарський процесуальний кодекс
України передбачає два види зупинення
провадження у справі: обов'язковий,
зазначений в законі, за наявності якого
господарський суд зобов'язаний
зупинити провадження у справі (ч. 1 ст. 79
ГПК), і факультативний, необов'язковий
для господарського суду, але який
застосовується на його розсуд, зокрема,
у випадках надсилання господарським
судом матеріалів прокурору або органу
досудового розслідування (п. 2 ч. 2 ст. 79
ГПК).

Однак, виходячи зі змісту норми ст. 79
ГПК України, необхідною передумовою
для застосування такого
необов'язкового виду зупинення
провадження у справі мають бути
обставини, що перешкоджають її
розглядові по суті заявлених позовних
вимог, а надіслання матеріалів справи
до прокурору або органу досудового
розслідування можливо і відповідно до
ст. 90 ГПК України, якщо при вирішенні
господарського спору господарський
суд виявить у діяльності працівників
підприємств та організацій порушення
законності, що містять ознаки дії,
переслідуваної у кримінальному
порядку.

В даному випадку відсутні обставини, що
перешкоджають або унеможливлюють
розгляд справи, і які б зумовили
зупинення провадження у господарській
справі, також суд враховує, що
перевірки вже проводить на підставі
двох звернень (позивача та його
акціонера), а тому клопотання про
зупинення провадження задоволенню не
підлягає.

В судовому засіданні 06.11.2014 року
позивачем було заявлено клопотання:

- про зупинення провадження у справі на
підставі п.2 ч.2 статті 79 Господарського
процесуального кодексу до закінчення
проведення досудового розслідування
№ 0000018 за заявами акціонерів та
позивача, а також на підставі п.1 ч.2
статті 79 Господарського
процесуального кодексу України та ЗУ
"Про судову експертизу" зупинення
провадження по справі та направлення
її до державної спеціалізованої
експертної установи для проведення
почеркознавчої експертизи підпису
представника Продавця-Тютюнника
Володимира Михайловича у договорах.

Щодо зупинення провадження у справі
до закінчення проведення
досудового розслідування № 0000018
за заявами акціонерів та позивача, то
ст. 79 ГПК не містить таких підстав для
зупинення провадження, оскільки в
даному разі не йдеться про розгляд
іншої справи іншим судом.

При цьому суд роз'яснює позивачу його
право на звернення до господарського
суду із заявою про перегляд за
нововиявленими обставинами у випадку
встановлення таких обставин вироком
суду.

Стосовно призначення експертизи
підпису Тютюнника Володимира
Михайловича у договорах, суд враховує,
що позивачем подано позов з підстав
підписання його не уповноваженою
особою. Позивач явку вказаної особи
не забезпечив в дане судове засідання
для відібрання зразків підпису, не
подав суду докази що ця особа заперечує
свій підпис на оспорюваних договорах.
Також суд враховує, що оспорювані
позивачем договори є нотаріально
посвідченими і нотаріусом
перевірялись особи, що його
підписували.

- про витребування доказів на
підставі ст. 38 ГПК України. В своєму
клопотанні позивач просив суд
витребувати у приватного нотаріуса
Семенівського районного нотаріального
округу Полтавської області ОСОБА_6
копії договорів купівлі-продажу
будинків відпочинку та господарських
будівель, укладених у 2006 році між
Позивачем та Відповідачем, для
підтвердження первинного права
власності Позивача на вказані об'єкти.
При вирішенні даного клопотання суд
враховує, що згідно ст. 38 ГПК України
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, що перешкоджають його
наданню;

3) підстави, з яких випливає, що цей
доказ має підприємство чи організація;

4) обставини, які може підтвердити цей
доказ.

В своєму клопотанні позивач не
обґрунтував що саме може підтвердити
зазначений доказ з огляду на те,
предметом спору у даній справі є
визнання недійними інших договорів.
Також позивачем не доведено
неможливості самостійно подати
вказаний доказ, оскільки за його
твердженнями, він є стороною такого
договору. Договори, про які зазначає
позивач у своєму клопотанні, судом не
витребовувались в ході розгляду
справи, при цьому позивач мав достатньо
часу для їх надання суду під час
підготовки позовних матеріалів та під
час розгляду справи.

Враховуючи те, що норми ст. 38 ГПК
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що судом в
межах наданих йому повноважень,
створені належні умови для надання
сторонами доказів та вважає за можливе
розглядати справу за наявними у справі
документами.

Відповідно до ст. 69 ГПК України спір має
бути вирішено господарським судом у
строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. Відповідно
до ст. 77 ГПК України господарський суд
відкладає розгляд справи в межах
строків, встановлених ст. 69 цього
кодексу, коли за якихось обставин спір
не може бути вирішено в даному
засіданні.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен при вирішенні судом
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на судовий розгляд
упродовж розумного строку. Обов'язок
швидкого здійснення правосуддя
покладається, в першу чергу, на
відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 -69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
України").

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і
охоронюваних законом інтересів другої
сторони, вживати заходів до
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.

В даному випадку строки розгляду
справи закінчились, на підставі
клопотання позивача суд уже
продовжував строки розгляду справи, а
тому суд не може більше відкладати
розгляд справи.

Відповідач у відзивах на позовні
заяви та додатках до нього (арк. справи
89-90, том 1, 88-89, том 2, 93-94, 99, том 3 )
просить суд застосувати строк позовної
давності у порядку ст. 267 ЦК України та
відмовити в задоволенні позову за
безпідставністю.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
дослідивши та оцінивши подані
сторонами докази, суд встановив:

Матеріали справи свідчать, що 29.12.2006
року між сторонами було укладено
договори купівлі-продажу, за якими
відповідач продав, а позивач купив у
нього:

- господарські будівлі за адресою:
Полтавська обл.., Семенівський район, с.
Дем'янівка, вул. Калініна, 1а, корпус 3 (
арк. справи 163, том 3)

- будинок відпочинку, який знаходиться
за адресою Полтавська обл..,
Семенівський район, с. Дем'янівка, вул.
Калініна, 1а, корпус 1 ( арк. справи 161,
том 3.);

- будинок відпочинку, якій знаходяться
за адресою Полтавська обл..,
Семенівський район, с. Дем'янівка, вул.
Калініна, 1а, корпус 2 ( арк. справи 162,
том 3).

26.09.2008 року вказані вище будинки
відпочинку та господарські будівлі уже
позивач продав відповідачу за
нотаріально посвідченими договорами (
арк. справи 31-32, том1, 35-36, том 2, 33-34, том 3 ),
які позивач і просить суд визнати
недійсними.

З боку відповідача у 2008 році договори
підписав Гавриленков М.П., як директор
ТОВ "Хорольський молококонсервний
комбінат дитячих продуктів", при цьому
він був також головою наглядової ради
та акціонером продавця (позивача) -
Відкритого акціонерного товариства
"Хорольський молококонсервний
комбінат дитячих продуктів". З боку
позивача договори купівлі-продажу
підписав голова правління позивача
Тютюнник В.М.,

Згідно п. 9.3.5 Статуту позивача в
редакції, чинній на час укладення
оспорюваних договорів ( арк. справи 62-85,
том 2) голова правління мав
повноваження на укладення
цивільно-правових угод з правом
одноособового їх підпису. В цьому ж
пункті Статуту зазначено, що будь-яка
угода, укладена головою правління від
імені товариства по розпорядженню
рухомим та нерухомим майном без згоди
із наглядовою радою або інша угода,
укладена на суму, що перевищує
встановлений ліміт, без отримання
згоди наглядової ради на укладення
такої угоди, визнається недійсною та не
підлягає виконанню, за виключенням
поточних господарських договорів ( в
тому числі на поставку сировини,
допоміжних та таропакувальних
матеріалів, компонентів та реалізації
готової продукції) необхідних в межах
затверджених виробничих програм.

Статтею 11 Цивільного кодексу України
передбачені підстави виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
цивільно-правовий договір, який є
основною правовою формою договору, що
опосередковує рух цивільного обороту.
За своєю правовою природою будь-який
цивільно-правовий договір є
правочином.

Правочин це дія особи, спрямована на
виникнення, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків. Статтею 203
ЦК України встановлені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Припис абзацу першого частини
третьої статті 92 ЦК України зобов'язує
орган або особу, яка виступає від імені
юридичної особи не перевищувати своїх
повноважень. Як роз'яснив Пленум ВГСУ у
п.3.3 Постанови № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" саме лише
порушення даного обов'язку не є
підставою для визнання недійсними
правочинів, вчинених цими органами
(особами) від імені юридичної особи з
третіми особами, оскільки у відносинах
із третіми особами обмеження
повноважень щодо представництва
юридичної особи не має юридичної сили,
крім випадків, коли юридична особа
доведе, що третя особа знала чи за всіма
обставинами не могла не знати про такі
обмеження (абзац другий частини
третьої статті 92 ЦК України). Отже,
позов про визнання недійсним
відповідного правочину може бути
задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють). Наприклад, третя особа,
укладаючи договір, підписаний
керівником господарського товариства,
знає про обмеження повноважень цього
керівника, оскільки є акціонером
товариства і брала участь у загальних
зборах, якими затверджено його статут.

Згідно з частиною 1 статті 241 ЦК
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим, зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Тобто наведена норма застосовується,
якщо представник має повноваження на
вчинення правочину, але вчиняє його з
перевищенням обсягу права на
здійснення правочину, який встановлено
особою, яку він представляє, діючи при
цьому в межах закону.

Наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Правочин вважається
схваленим, зокрема, у разі якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії, що
свідчать про прийняття його до
виконання.

Таким чином, із змісту норми частини
першої статті 241 ЦК України випливає, що
наступним схваленням правочину
законодавець не вважає винятково
прийняття юридичного рішення про
схвалення правочину. Схвалення може
відбутися також і в формі мовчазної
згоди, і у вигляді певних поведінкових
актів (так званих конклюдентних дій)
особи - сторони правочину (наприклад,
прийняття оплати за товар за договором
купівлі-продажу).

Дана правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
19.08.2014 року у справі № 5013/492/12, яка
розміщена у Єдиному державному реєстрі
судових рішень та є обов'язковою для
застосування на підставі ст. 11128 ГПК
України.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст.
129 Конституції України та ст. 33, ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

В даному випадку дії позивача з
виконання спірних договорів (передача
майна, прийняття оплати за спірними
договорами та ненадання суду доказів
її повернення відповідачу) дають
підстави вважати правочин схваленим
особою, на користь якої його було
укладено. В судових засіданнях
сторонами не заперечувався факт оплати
за спірними договорами.

Матеріали справи свідчать, що на
підставі нотаріально посвідчених
договорів майно, яке було їх
предметом, зареєстровано за
відповідачем ( арк. справи 33-34, том 1, 35-36,
том 2). Отже, позивач не міг не знати, що
зазначене майно більше за ним не
обліковується та не зареєстровано,
однак доказів, що позивач цього не
схвалював (заперечував) він суду не
надав.

Крім того, у п.2 тексту нотаріально
посвідчених договорів є посилання на
те, що продаж вчинений на виконання
рішення загальних зборів акціонерів
від 17.09.2008 року. Клопотання від сторін
про витребування даного рішення на
підставі ст. 38 ГПК України не
надходило.

Згідно положень п. 9.1.4 Статуту
позивача в редакції, чинній на час
укладення спірних договорів, загальні
збори мають право приймати рішення з
будь-яких питань, що віднесені до
компетенції інших органів товариства.

Суд не приймає посилання позивача на
положення Закону України "Про
акціонерні товариства" щодо
заінтересованості осіб, які його
підписали, оскільки на момент
укладення спірних договорів
купівлі-продажу Закон України "Про
акціонерні товариства" не був чинним.

Стосовно заяви відповідача про
застосування строків позовної
давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність.

Частиною третьою статті 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

У пункті 2.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України " Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" роз'яснено, що за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

В даному випадку суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог з підстав
недоведеності та необґрунтованості, а
тому відсутні підстави для
застосування строку позовної давності.

Стосовно тверджень позивача про низьку
ціну продажу суд звертає увагу
позивача, ціна у оспорюваних ним
договорах відповідає ціні, за якою
позивач купив будинки відпочинку та
господарські будівлі в 2006 році у
відповідача, що вбачається зі змісту
цих договорів.

Заперечення відповідача щодо того, що
позовна заява підписана особою
повноваження якої не підтверджуються,
ні законодавчими актами України, ні
локальними актами позивача є
необґрунтованими. Суду надано протокол
засідання наглядової ради від 28.11.2013
року про покладення виконання прав і
обов'язків Генерального директора
товариства на Кузьменка А.В. ( арк.
справи 17-21, том 3). Також у витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
вбачається, що Кузьменко А.В. є
керівником і підписантом (арк. справи
23-27, том 3).

Таким чином, враховуючи наведене суд
дійшов висновку про недоведеність
позивачем позовних вимог про
недійсність договорів купівлі-продажу
з підстав укладення їх з перевищенням
повноважень з боку керівника позивача,
інших підстав для недійсності
договорів позивачем не заявлялось.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст. ст. 33,43, 49, 82-85 ГПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог про
визнання недійсними договору
купівлі-продажу будинку відпочинку
від 26.09.2008 року, договору
купівлі-продажу будинку відпочинку
від 26.09.2008 року, договору
купівлі-продажу господарських
будівель від 26.09.2008 року відмовити.

Повне рішення складено 10.11.2014 року

Суддя
Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.
У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційною
інстанцією