РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2014 р.
Справа № 903/1484/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Демянчук Ю.Г.

судді
Крейбух О.Г. ,

судді Юрчук
М.І.

при секретарі судового засідання Лелех
І.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 довіреність № 24 від
14.07.2014р., ОСОБА_2 довіреність № 4 від
21.01.2014р., ОСОБА_3 довіреність № 1016 від
26.06.2012 р.

відповідача - Данилік Ф.Я. довіреність
№ 17 від 10.01.2014р., Сорока В.Г.
довіреність № 1-48/1 від 03.02.2013р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
розглянувши апеляційну скаргу
позивача Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_7 на рішення господарського суду
Волинської області від 04.08.2014 р. у
справі № 903/1484/13 (суддя Войціховський
В.А.)

за позовом Фізична особа - підприємець
ОСОБА_7, АДРЕСА_1

до Волинської обласної спілки
споживчих товариств, м.Луцьк

про стягнення 979524 грн.

Заяви про відвід суддів не поступали,
за ініціативою суду здійснюється
фіксуваня судового процесу з допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Розпорядженням голови Рівненського
апеляційного господарського суду
Савченка Г.І. від 07.10.2014 року у зв'язку із
перебуванням у відпустці судді Крейбух
О.Г., в склад колегії по розгляду справи
№ 903/1484/13 господарського суду
Волинської області введено суддю
Юрчука М.І.

Розпорядженням голови Рівненського
апеляційного господарського суду
Савченка Г.І. від 30.10.2014 року у зв'язку із
перебуванням у відпустці судді
Бучинської Г.Б. в склад колегії по
розгляду справи № 903/1484/13
господарського суду Волинської
області введено суддю Крейбух О.Г.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вищого господарського суду
України від 26.05.2014 року касаційну
скаргу Волинської обласної спілки
споживчих товариств задоволено
частково. Постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
19.03.2014р. та рішення господарського суду
Волинської області від 27.01.2014р. у справі
№ 903/1484/13 скасовано, справу № 903/1484/13
передано на новий розгляд до
господарського суду Волинської
області в іншому складі суду.

При цьому, Вищий господарський суд
зазначив, що судами попередніх
інстанцій помилково ототожнено
поняття "вартість покращення" та
"ринкова вартість об'єкта". Відтак,
передчасним та таким, що не відповідає
вимогам ч. 2 ст.83 Господарського
процесуального кодексу України, якою
визначено випадки можливого виходу за
межі позовних вимог, є висновок судів
про необхідність стягнення з
відповідача вартості майна, переданого
за недійсним правочином, враховуючи
той факт, що позивач просив стягнути на
його користь лише вартість покращення
такого майна.

Разом з тим, у матеріалах справи
відсутні документи, які б
підтверджували вартість саме робіт з
покращення спірного майна та їх
співвідношення з вартістю майна
переданого в оренду.

Таким чином, суди не в повній мірі
застосували положення ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України, якою визначено, що доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів, а також поясненнями
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі. Проте
суди першої та апеляційної інстанції
не в повному обсязі розглянули
обставини справи в їх сукупності та не
дали оцінку доказам з урахуванням
доводів відповідача.

Поза увагою судів залишились також
положення додаткової угоди від 11.01.2003р.
до договору оренди з викупом від
23.02.2002р., де в п.1.4. визначено, що
надбудова є окремою будівлею над
орендованою спорудою туалету у
відповідності з додатком № 4 до
договору від 23.02.2002р. Проте, у
матеріалах справи відсутні та судами
не витребовувались додатки до договору
оренди з викупом, передбачені п.12.1.
договору. Відтак, обґрунтованим є
твердження заявника касаційної скарги
стосовно того, що судами не
досліджувалась документація та дані
інвентаризації щодо значного
поліпшення об'єкта оренди, внаслідок
чого, як зазначають суди, було створено
нове майно.

Крім того, судами не враховано, що
кошторисна вартість ремонту, погоджена
позивачем та відповідачем згідно п.4.1.
договору від 23.02.2002р. зараховується в
орендну плату об'єкта. Таким чином, з
огляду на позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця відшкодувати йому
вартість покращення об'єкта оренди,
судам слід було перевірити
співвідношення погодженої сторонами
вартості фактичного виконання робіт з
заявленою до стягнення сумою вартості
покращення майна, а також
співвідношення матеріальних вкладень
орендаря та початкової вартості
об'єкта нерухомості.

При новому розгляді справи позивач
скористався правом наданим ст. 22 ГПК
України та відповідно до обставин
встановлених у постанові ВГСУ від
26.05.2014р. за його позовом змінив предмет
позову та просив стягнути з Волинської
обласної спілки споживчих товариств на
користь підприємця ОСОБА_7 вартості
поліпшення майна в сумі 54 557 грн. згідно
п. 4 ст. 778 Цивільного кодексу України та
ринкової вартості приміщення магазину
промислових товарів з відрахуванням
поліпшення в сумі 613 295 грн., розміщеного
на ринку "Завокзальний" у м. Луцьку по
вул. Карпенка-Карого, 1. Ухвалою
господарського суду Волинської
області від 26.06.2014р. дана заява судом
задоволена.

Рішенням від 04.08.2014 року зі справи №
903/1484/13 господарського суду Волинської
області (суддя Войціховський В.А.) у
позові Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_7 до Волинської обласної спілки
споживчих товариств про стягнення 979 524
грн. відмовлено. Стягнуто з Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_7 на користь
Волинської обласної спілки споживчих
товариств 6678,52 грн. у відшкодування
витрат, понесених при подачі
апеляційної скарги у справі, а також
6678,52 грн. у відшкодування витрат,
понесених при подачі касаційної скарги
у даній справі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач Фізична особа - підприємець
ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій
просить скасувати рішення
господарського суду Волинської
області від 04.08.2014 р. у справі № 903/1484/13
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт
посилається на порушення
господарським судом Волинської
області норм матеріального та
процесуального права, а також на
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду, обставинам
справи.

Водночас, позивачем подано до суду
апеляційної інстанції додаткові
обгрунтування апеляційної скарги.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 02.09.2014 року
апеляційну скаргу позивача прийнято до
провадження у складі колегії:
головуючий суддя Демянчук Ю.Г., суддя
Крейбух О.Г., суддя Бучинська Г.Б. та
призначено до розгляду на 09.10.2014 року.

Розпорядженням голови Рівненського
апеляційного господарського суду
Савченка Г.І. від 07.10.2014 року у зв'язку із
перебуванням у відпустці судді Крейбух
О.Г., в склад колегії по розгляду справи
№ 903/1484/13 господарського суду
Волинської області введено суддю
Юрчука М.І.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач заперечує її доводи, вважає
оскаржуване рішення законним та
обгрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Ухвалою суду від 09.10.2014 року розгляд
справи відкладався, з підстав
зазначеній у ній.

Розпорядженням голови Рівненського
апеляційного господарського суду
Савченка Г.І. від 30.10.2014 року у зв'язку із
перебуванням у відпустці судді
Бучинської Г.Б. в склад колегії по
розгляду справи № 903/1484/13
господарського суду Волинської
області введено суддю Крейбух О.Г.

В судове засідання 30.10.2014 р. прибули
представники скаржника та відповідача,
які надали суду усні пояснення по суті
доводів та заперечень, викладених
відповідно в апеляційній скарзі та у
відзиві на неї.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін в судовому
засіданні, перевіривши оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає. При цьому
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено наступне.

23.02.2002р. між Луцьким госпрозрахунковим
ринком (орендодавцем),
правонаступником якого є Волинська
облспоживспілка, та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_7 (орендарем)
було укладено договір оренди з викупом,
терміном на 12 років 9 міс, відповідно до
умов якого орендодавець передав
орендарю в тимчасове користування
об'єкт нерухомості - приміщення
громадської вбиральні, розташований на
території ринку "Завокзальний" за
адресою м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1.

За умовами пунктів 4.1, 4.2 договору
орендар зобов'язався провести
капітальний ремонт орендованого
приміщення. Вартість проведеного
капремонту враховувалася в орендну
плату за користування майном.
Кошторисна вартість ремонту погоджена
сторонами у сумі 259673 грн.

11.01.2003р. Луцький госпрозрахунковий
ринок та Фізична особа-підприємець
ОСОБА_7 підписали додаткову угоду до
договору, відповідно до умов якої пункт
4.2 договору було змінено та погоджено
кошторисну вартість ремонту у розмірі
319125 грн, що відповідало вартості
фактичного виконання робіт.

Відповідно до п.1.4 угоди сторони
погодили доповнити розділ 8 договору
пунктом 8.3, відповідно до якого
надбудова як окрема будівля над
орендованою спорудою туалету у
відповідності з затвердженим
орендодавцем планом даху туалету
(додаток №4 до договору оренди)
являється власністю орендаря та може
бути використана ним на власний розсуд.

Пунктом 1.6. додаткової угоди визначено,
що оскільки вартість надбудови туалету
не включається до суми виконаних робіт
по капремонту для зарахування їх в
оплату оренди об'єкта, тому надбудову
над спорудою туалету ринку
"Завокзальний" вважати власністю
орендаря з моменту підписання даної
угоди.

Згідно акту прийомки-передачі від
11.01.2003р. об'єкт незавершеного
будівництва -надбудова над орендованим
приміщенням туалету на ринку
"Завокзальний" залишковою балансовою
вартістю в сумі 54557 грн. Луцьким
госпрозрахунковим ринком була
передана позивачу.

ФОП ОСОБА_7 здійснив надбудову над
орендованим приміщенням туалету, а
саме на місці надбудови зведено об'єкт
нерухомості - нежитлове приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що
01.03.2007р. на підставі акту держаної
приймальної комісії про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта прийнято в експлуатацію
магазин промислових товарів, що
знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул.
Карпенка-Карого, 1.

Акт приймання в експлуатацію
затверджено рішенням виконавчого
комітету Луцької міської ради №144-2 від
01.03.2007р.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 15.11.2007 року зі
справи № 8/77-92 за позовом Волинської
облспоживспілки до підприємця ОСОБА_7
про визнання недійсним договору оренди
нерухомого майна договір оренди з
викупом від 23.02.2002 р. укладений на 12
років 9 місяців між Луцьким
госпрозрахунковим ринком та
підприємцем ОСОБА_7 на споруду туалету
пл. 216 кв.м., що розташована на території
ринку "Завокзальний " визнано
недійсним.

За результатами розгляду апеляційної і
касаційної інстанції, постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 23.01.2008р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 22.05.08р. дане рішення
залишено без змін.

Отже, договір оренди та додаткові угоди
до нього є недійсними з моменту
укладення.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 26.01.2009 р. зі
справи № 7/65-71, залишеним без змін
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 09.08.2010р.
зобов'язано Волинську обласну спілку
споживчих товариств та приватне
підприємство "Скорпіон Пульт" не чинити
підприємцю ОСОБА_7 перешкод в
подальшому користуванні магазином
промислових товарів (літера Б-1)
загальною площею 209,9 кв.м, який
розташований по вул. Карпенко-Карого, 1,
у м. Луцьку, оскільки підприємець
ОСОБА_7 є власником спірного магазину, а
спілка не надала доказів відсутності у
підприємця ОСОБА_7 права власності на
приміщення, яке є предметом спору.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 08.02.2011 зі справи
№ 7/65-71 за нововиявленими обставинами
рішення господарського суду
Волинської області від 14.12.2006 у справі
№ 7/179-91 скасовано, у позові підприємця
ОСОБА_7 до Волинської обласної спілки
споживчих товариств, Приватного
підприємства "Скорпіон Пульт" про
усунення перешкод в користуванні
майном відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 01.11.2011
апеляційна скарга підприємця ОСОБА_7
залишена без задоволення, а рішення
господарського суду Волинської
області від08.02.2011 у справі №7/65-71 без
змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 26.01.2012 р. зі справи № 7/65-71
касаційну скаргу підприємця ОСОБА_7
задоволено. Постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
01.11.2011р. у справі №7/65-71 та рішення
господарського суду Волинської
області від 08.02.2011р. скасовано. Рішення
господарського суду Волинської
області від 26.01.2009 у справі № 7/65-71
залишено в силі.

На виконання рішення господарського
суду від 26.01.2009р. та постанови
Львівського апеляційного
господарського суду від 09.08.2010р. у
справі №7/65-71 видано наказ від 23.12.2010 р.
яким зобов'язано Волинську обласну
спілку споживчих товариств та приватне
підприємство «Скорпіон Пульт» не
чинити підприємцю ОСОБА_7 перешкод в
подальшому користуванні магазином
промислових товарів (літера Б-1),
загальною площею 209,9 кв.м., який
розташований по вул. Карпенка -Карого, 1
в м.Луцьку.

Ухвалою господарського суду
Волинської області від 07.05.2012
задоволено заяву Волинської обласної
спілки споживчих товариств та визнано
наказ господарського суду Волинської
області від 23.12.2010 року у справі №7/65-71
таким, що не підлягає виконанню.

Постановою колегії суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду від 05.06.2012 ухвалу
господарського суду Волинської
області від 07.05.2012 скасовано, прийнято
нове рішення, яким у задоволенні заяви
Волинської обласної спілки споживчих
товариств про визнання наказу № 7/65-71
від 23.12.2010 таким, що не підлягає
виконанню відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.08.2012 р. касаційну скаргу
Волинської обласної спілки споживчих
товариств задоволено. Постанову від
05.06.2012 Рівненського апеляційного
господарського суду у справі №7/65-71
господарського суду Волинської
області скасувано. Ухвалу від 07.05.2012
господарського суду Волинської
області у справі №7/65-71 залишено без
змін.

В судовому засіданні 30.10.2014 року
представник позивача заявив, що
постанова Вищого господарського суду
України від 16.08.2012 року підприємцем
ОСОБА_7 не оскаржувалась.

Рішенням господарського суд
Волинської області від 07.09.2010р. по
справі №6/32-71 за позовом Волинської
обласної спілки споживчих товариств до
ФОП ОСОБА_7, третя особа на стороні
позивача без самостійних вимог КП
"Волинське обласне бюро технічної
інвентаризації" про повернення майна,
переданого за недійсним правочином
позов було задоволено та зобов'язано
ФОП ОСОБА_7 повернути спілці споживчих
товариств майно передане за недійсним
правочином, а саме приміщення
надбудови загальною площею 209,9 кв.м. яке
розташоване у м. Луцьку по вул.
Карпенка-Карого, 1 (ринок
"Завокзальний"). На підставі постанови
Львівського апеляційного
господарського суду від 29.11.2010р., яка
залишена без змін постановою Вищого
господарського суду України від
14.03.2011р., рішення від 07.09.2010р. набрало
законної сили.

Судом першої інстанціїї при вирішенні
спору вірно зазначено, що, в межах
даного судового розгляду позивач -
підприємець ОСОБА_7 звернувся до суду з
позовом про стягнення з Волинської
обласної спілки споживчих товариств
компенсації у розмірі вартості
покращення майна отриманого за
недійсним правочином згідно заяви про
збільшення позовних вимог від 22.07.2014р.,
а саме вартості поліпшення майна в сумі
54557 грн. та ринкової вартості
приміщення магазину промислових
товарів розмішеного на ринку
"Завокзальний" у м. Луцьку по вул.
Карпенка-Карого, 1 без врахування
поліпшення в сумі 924967 грн.

Враховуючи приписи законодавства та
встановлені судами обставини справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що позовна вимога до задоволення не
підлягає з огляду на таке.

Згідно ч. 3 ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 27.11.2006 р. по
справі № 7/153-75 за позовом підприємця
ОСОБА_7 до Волинської обласної спілки
споживчих товариств, КП "Волинське бюро
технічної інвентаризації" про визнання
права власності на приміщення
надбудови над спорудою громадської
вбиральні, що знаходиться на території
Луцького ринку "Завокзальний" по вул.
Карпенка-Карого, 1 в позові відмовлено.

Водночас встановлено, що підприємець
ОСОБА_7 побудував надбудову без згоди
наймодавця. Дана обставина встановлена
рішенням господарського суду
Волинської області від 15.11.07 р. у справі
№8/77-92 та 6/32-71 від 07.09.2007р., зробивши при
цьому поліпшення які неможливо
відокремити без шкоди для об'єкта
оренди.

Згідно ст. 35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Факт проведення самовільного
будівництва підприємцем ОСОБА_7
надбудови магазину над вбиральнею по
вул. Карпенка-Карого, 1 підтверджено
приписом від 28.07.2006 р. інспекції
Державного архітектурно-будівельного
контролю м.Луцьк, в якому останньому
запропоновано усунути наслідки
самовільного будівнитва згідно ст. 376
ЦК України.

Постановою № 165 від 28.07.2006 р. по справі
про адміністративне правопорушення у
сфері містобудування підприємця
ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної
відповідальності на підставі ст. 97
Кодексу України про адміністративні
правопорушення у вигляді штрафу 170 грн.
00 коп. за виявлене самовільне
проведення надбудови.

Як вбачається з матеріалів справи, факт
самовільного будівництва підприємцем
ОСОБА_7 визнано, про що свідчить
квитанція № 7 від 07.08.2006 р. про сплату
штрафу у розмірі 170 грн. /а.с. 170-172 у т.2/.

Як встановлено попередніми судовими
рішеннями, а саме рішенням
господарського суду Волинської
області від 15.11.2007р. у справі № 8/77-92
договір оренди від 23.02.2002р. суперечить
закону та визнаний недійсним, оскільки
орендодавець не мав права на його
укладення.

За наведених обставин колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції, що оскільки договір оренди з
викупом від 23.02.2002 р. визнаний судом
недійсним, недійсними визнаються усі
зміни та доповнення до нього, оформлені
в письмовій формі як додатки до нього, в
тому числі і додаткова угода від
11.01.2003р. з моменту його укладення тобто
з 23.02.2002р.

Визнання правочину недійсним пов'язане
з анулюванням майнових наслідків його
вчинення і встановленням наслідків,
передбачених законом.

Правові наслідки недійсності
правочину врегульовані статтею 216 ЦК
України. Наведеною нормою встановлено,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні в
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, відшкодувати вартість
того, що одержано, за цінами, які
існують на момент відшкодування (п. 1 ст.
216 ЦК України). Якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій стороні завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною (п. 2 ст. 216 ЦК України).

В силу ст. 216 ЦК України встановлені дві
групи наслідків недійсності правочину,
а саме: основні це двостороння
реституція та додаткові відшкодування
збитків та моральної шкоди, при цьому,
обов'язок відшкодування збитків
передбачається виключно при
встановленні обставин порушення
цивільних прав і вини сторони, яка
здійснила дії, внаслідок яких сталися
події, що визначені цивільним
законодавством як порушення і збитки.

Положеннями ч. 3 ст. 773, ч. 1 ст. 778 ЦК
України передбачено, що обов'язковою
передумовою зміни (поліпшення) речі,
переданої в найм, є наявність на це
згоди наймодавця, і лише наявність
такої згоди надає право наймачеві на
відшкодування вартості необхідних
витрат на поліпшення речі (ч. 3 ст. 778 ЦК
України).

При цьому судом зазначається, що якщо
наймач без згоди наймодавця зробив
поліпшення, які не можна відокремити
без шкоди для речі, він не має права на
відшкодування їх вартості (ч. 5 ст. 778 ЦК
України).

Однак, як встановлено матеріалами
справи та доведено судовими рішеннями
у справах №8/77-92 та 6/32-71 підприємець
ОСОБА_7 без згоди орендодавця -
Волинської облспожиспілки здійснив
поліпшення орендованого майна.

А відтак, колегія суддів приходить до
висновку, що підприємець ОСОБА_7
здійснивши поліпшення орендованого
майна без згоди орендодавця не набув
права на відшкодування йому вартості
майна, а саме вартості поліпшення майна
та ринкової вартості орендованого
майна, яку він визначив в сумі 979524,00 грн.

Крім того, слід зазначити, що
звертаючись до суду першої інстанції
за захистом свого порушеного права,
підприємець ОСОБА_7 просив суд стягнути
з відповідача компенсацію у розмірі
вартості покращення майна,
отриманого за недійсним правочином.

Предметом спору у даній справі є вимоги
позивача про відшкодування йому
вартості покращення спірного
нерухомого майна, отриманого ним за
договором від 23.02.2002р. При цьому, у
матеріалах справи відсутні документи,
які б свідчили про зміну позивачем
своїх позовних вимог у відповідності
до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України.

У матеріалах справи наявний висновок
Суб'єкта оціночної діяльності
"Волинська торгово-промислова палата" у
якому зазначено ринкову вартість
об'єкта оцінки - приміщення магазину
промислових товарів.

Ринкова вартість - вірогідна ціна, за
яку об'єкт може бути проданий на
конкурентному ринку на дату оцінки.
(Наказ Міністерства промислової
політики України від 11 вересня 2003 року
№ 381 "Щодо забезпечення обліку основних
засобів та інших необоротних активів
(Додаток № 1 (Методичні рекомендації
Мінпромполітики України "Про
проведення індексації та переоцінки
об'єктів основних засобів"), п.2.3).

Ринкова вартість - вартість, за яку
можливе відчуження об'єкта оцінки на
ринку подібного майна на дату оцінки за
угодою, укладеною між покупцем та
продавцем, після проведення
відповідного маркетингу за умови, що
кожна із сторін діяла із знанням
справи, розсудливо і без примусу
(Постанова КМУ від 10 вересня 2003 p. № 1440
"Про затвердження Національного
стандарту № 1 "Загальні засади оцінки
майна і майнових прав" (Національний
стандарт, п. 3).

Аналіз наведеного вище свідчить про те,
що ринкова вартість майна та вартість
поліпшень (покращення) майна не є
тотожними поняттями.

За вказаних обставин, висновок
Волинської торгово-промислової палати
про ринкову вартість майна не може
слугувати доказом вартості поліпшень
майна.

При цьому, у матеріалах справи відсутні
документи, які б підтверджували
вартість саме робіт з покращення
спірного майна та їх співвідношення з
вартістю майна переданого в оренду.

За таких обставин правові підстави для
застосування наслідків недійсного
правочину згідно ст. 216 ЦК України
відсутні.

Правова позиція з цього питання є
усталеною в судовій практиці, та
неодноразово висловлена Вищим
господарським судом України у
аналогічних справах № 22/125 від 12.05.2011р.,
№ 29/389 від 29.01.2008р., № 5019/6601/11 від 19.10.2011р.

Разом з тим, у підприємця ОСОБА_7 наявне
свідоцтво від 21.05.2007 р. САВ № 027254 на
право приватної власності на магазин
промислових товарів /літер Б-1/
загальною площею 209,9 кв.м. який
розташований в місті Луцьку по вул.
Карпенка-Карого, 1, яке в установленому
законом порядку не визнано недійсним
/а.с. 159-160 у т.2/.

Проте, незважаючи на це підприємець
ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про
відшкодування вартості поліпшенння
вищевказаного власного майна з
відповідача.

В матеріалах справи наявна довідка №
1-289/1 від 28.10.2014 р. Волинської обласної
спілки споживчих товариств про
відсутність дебіторської та
кредиторської заборгованості по
орендній платі перед підприємецем
ОСОБА_7 Тобто, сума вартості робіт, яка
виконана орендарем в сумі 54557 грн. 00 коп.
згідно п. 4.1 договору оренди з викупом
від 23.02.2002 р. зараховано останньому, як
плату за оренду обєкта.

Також, колегія суддів вважає вірними
висновки суду попередньої інстанції,
стосовно відмови в задоволені заяви
відповідача про застосування строку
позовної давності, з підстав
зазначених місцевим господарським
судом в оскаржуваному рішенні.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Відповідно до приписів ст. 34 ГПК
України, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову. Таким чином, рішення
господарського суду Волинської
області від 04.08.2014 р. у справі № 903/1484/13
прийняте на підставі матеріалів
справи, відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Доводи скаржника, викладені ним в
апеляційній скарзі, висновків
місцевого господарського суду не
спростовують, а відтак, не є такими, що
можуть бути підставою згідно зі ст.104
ГПК України для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Оскільки апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, судові
витрати покладаються на скаржника
відповідно до норм ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Волинської області від 04.08.2014 року у
справі №903/1484/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_7 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3. Справу № 903/1484/13 повернути до
господарського суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Демянчук Ю.Г.

Суддя
Крейбух О.Г.

Суддя
Юрчук М.І.