номер провадження справи 3/100/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2014
Справа № 908/3914/14

За позовом: Приватного акціонерного
товариства "БЕРТІ" (71111, Запорізька
область, м. Бердянськ, вул.
Франка-Новоросійська, 2/40,
ідентифікаційний код 00152359)

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Запорізький
завод Феросплавів" (69035, м. Запоріжжя,
вул. Діагональна, 11, ідентифікаційний
код 00186542)

про стягнення 172 948, 06 грн.

Суддя Соловйов В.М.

при секретарі Прокопенко М.О.

Представники:

від позивача: Шепель А.С., голова
правління, наказ № 54-к від 26.03.2013р.

від відповідача: Дєрябіна Ю.В.,
юрисконсульт другої категорії
юридичного відділу, довіреність № 18-200
від 17.12.2013р.

ПрАТ "БЕРТІ" звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовною заявою до
відповідача ПуАТ "ЗЗФ" про стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за поставлений товар за
договором постачання № 43 від 13.01.2014р. в
сумі 172 948, 06 грн.

Відповідно до протоколу розподілу
справ між суддями від 08.10.2014р.
автоматизованою системою
документообігу суду позовну заяву
передано на розгляд судді Соловйову
В.М.

Позовні вимоги мотивовані обставинами,
викладеними у позовній заяві, та
обґрунтовані ст. 526, 530, 625 ЦК України, ст.
1, 2, 12 та розділу VIII ГПК України.

Ухвалою від 09.10.2014р. позовна заява
прийнята до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/3914/14, справу
до розгляду в засіданні суду
призначено на 27.10.2014р. о 12 год. 00 хв.

В судовому засіданні 27.10.2014р. оголошено
перерву до 04.11.2014р. о 10 год. 00 хв.

В судовому засіданні 04.11.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повідомлено, що повне рішення
буде складено 10.11.2014р.

Під час розгляду справи представники
сторін вимогу про здійснення
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не заявляли.

В судовому засіданні 04.11.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги з підстав, наведених у
позовній заяві (а.с.3-5), та просить суд
стягнути з відповідача його користь
заборгованість за поставлений товар за
договором постачання № 43 від 13.01.2014р. в
сумі 172 948, 06 грн., з яких: 161 157, 44 грн.
основний борг, 1 939, 05 грн. сума
індексації основного боргу, 8 460, 76 грн.
пені та 1 390, 81 грн. - 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зокрема зазначив, що 13.01.2014р. між ПуАТ
"ЗЗФ" та ПрАТ "БЕРТІ" був укладений
договір постачання № 43.

На виконання умов зазначеного договору
та Специфікації № 1 позивач згідно
видаткових накладних № РН 0000106, № РН
0000123 та актів прийому - передачі № 3313
від 07.03.2014р. та № 3374 від 21.03.2014р. поставив
на склад відповідача стрічку конвеєрну
в кількості 942 кв.м. на загальну суму 335
744, 66 грн.

В пункті 2 Специфікації № 1 вказано, що
загальна вартість товару змінюється
відповідно до пункту 2.3 розділу 2 цього
договору.

Відповідно до пункту 5.1 Договору
Покупець здійснює оплату за фактичну
кількість поставленого товару
протягом 35 календарних днів з моменту
підписання акту прийому - передачі.

19.06.2014р. відповідач перерахував на
поточний рахунок позивача кошти в сумі
335 744, 66 грн., при цьому не виконавши
зобов'язання, зазначені у пункті 2.3
розділу 2 договору та
Специфікації № 1.

Тобто з урахуванням пункту 2.3 Договору,
ціна на відвантажений товар на дату
перерахування грошових коштів
становить 496 902, 10 грн.

Проте, відповідач не сплатив позивачу
161 157, 44 грн. курсової різниці згідно
пункту 2.3 договору.

У зв'язку із неналежним виконанням
грошових зобов'язань відповідачу також
було нараховано пеню, 3 % річних та суму
втрат від інфляції грошових коштів.

Представник ПуАТ "ЗЗФ" в судовому
засіданні 04.11.2014р. заперечила проти
позовних вимог з підстав, наведених у
запереченнях від 27.10.2014р. вих. № 18-093,
зокрема зазначивши, що відповідач
належним чином виконав свої грошові
зобов'язання та розрахувався з
позивачем 19.06.2014р. в повному обсязі, що
підтверджується меморіальними
ордерами № 121621498 та № 121621348 на загальну
суму 335 744, 66 грн.

Також зазначила, що зміна вартості
товару за договором може бути
здійснена сторонами, а не змінюється
позивачем самостійно.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Між ПрАТ "БЕРТІ" (Постачальник) та ПуАТ
"ЗЗФ" (Покупець) укладений договір
постачання № 43 від 13.01.2014р., за яким
Постачальник зобов'язується в порядку
та на умовах, визначених цим договором,
поставити, а Покупець прийняти та
оплатити продукцію (Товар) в
асортименті та за цінами, вказаними у
додатку та додаткових угодах до цього
договору, які є його невід'ємною
частиною (п.1.1 Договору).

Ціна і сума договору визначені
сторонами в пункті 2:

2.1. Ціна на Товар встановлюється у
національній валюті України.

2.2. Ціна на узгоджений обсяг та період
поставки Товару вказується в
додаткових угодах до цього договору.

2.3. Ціна на відвантажений товар, вказана
в Специфікації, змінюється (множиться)
на коефіцієнт, що розраховується
згідно формулі: К/К1 де:

К - курс НБУ гривні по відношенню до
Євро на дату перерахування грошових
коштів на п/р Постачальника;

К1- курс НБУ по відношенню до Євро на
дату Специфікації.

2.4. Загальна сума договору на момент
його складання становить 335 744, 66 грн. з
урахуванням ПДВ. Сума договору
збільшується на суму наступних
поставок Товару шляхом підписання
додаткових угод до цього договору, які
є його невід'ємною частиною.

Згідно п. 5.1 Договору, Покупець здійснює
оплату за фактичну кількість
поставленого Товару протягом 35
календарних днів з моменту підписання
акту прийому - передачі, складений на
складі Покупця, та тільки за умови
виконання Постачальником п. 4.1.1, 4.1.5-4.1.7
цього договору, за умови надання
гарантії виконання зобов'язання за
договором, згідно розділу 8 договору
постачання № 43 від 13.01.2014р. Термін
оплати зміщується на ту кількість днів,
по якій сталося прострочення надання
Гарантії виконання. Термін надання
гарантії виконання згідно п. 8.1 цього
договору постачання.

В якості Додатку № 1 від 13.01.2014р. до
договору № 43 від 13.01.2014р. між ПрАТ
"БЕРТІ" (Постачальник) та ПуАТ "ЗЗФ"
(Покупець) підписано Специфікацію № 1
на поставку товару (стрічки конвеєрної)
на загальну суму 335 744, 66 грн., у якій
містяться примітки стосовно того, що
ціни дійсні на дату складання
Специфікації курс EUR/UAH 10,86, а також про
те, що загальна вартість може
змінюватися відповідно до п. 2.3 цього
договору.

Згідно акту приймання стрічки
конвеєрної по якості та комплектності
від 07.03.2014р. № 3313 позивач
передав, а відповідач прийняв за
договором № 43 від 13.01.2014р. товар на суму
117 391, 90 грн. (а.с.24).

Згідно акту приймання стрічки
конвеєрної по якості та комплектності
від 21.03.2014р. № 3374 позивач
передав, а відповідач прийняв за
договором № 43 від 13.01.2014р. товар на суму
218 352, 76 грн. (а.с.25).

Доказом прийняття відповідачем товару
слугують також видаткові накладні
№ РН-0000106 від 05.03.2014р. на суму 117 391,
90 грн. та № РН-0000123 від 17.03.2014р. на суму 218
352, 76 грн. (а.с. 22-23) та довіреності на
отримання цінностей (а.с.26,27).

19.06.2014р. відповідачем було здійснено
оплату товару у розмірі 335 744, 66 грн., що
підтверджується меморіальними
ордерами № 121621498 від 19.06.2014р. на суму 117
391, 90 грн. та № 121621348 від 19.06.2014р. на суму
218 352, 76 грн.

Позивачем також разом з листом вих. № 374
від 27.08.2014р. було виставлено
відповідачу рахунок-фактуру № 777 від
27.08.2014р. на оплату перерахунку курсової
різниці (курс EUR/UAN = 16,07 грн.) згідно п. 2.3
договору поставки № 43 від 13.01.2014р. в
розмірі 161 157, 44 грн. (а.с.20, 21). Даний
рахунок отримано відповідачем 02.09.2014р.
(а.с. 83, 84).

Доказів сплати суми, зазначеної в
рахунку, відповідачем суду не надано.

Оцінивши представлені докази, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню повністю з наступних
підстав.

Правовідносини сторін є
господарськими.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Підстави виникнення господарських
зобов'язань визначені в ст. 174 ГК
України.

Зокрема, господарські зобов'язання
можуть виникати з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК
України, майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, що
визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Застосування господарських санкцій до
суб'єкта, який порушив зобов'язання, не
звільняє цього суб'єкта від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі, крім
випадків, коли інше передбачено
законом або договором, або управнена
сторона відмовилася від прийняття
виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

В даному випадку підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору, є договір постачання № 43 від
13.01.2014р.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Стаття 655 ЦК України визначає, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Товар на суму 335 744, 66 грн. отриманий
відповідачем, що підтверджується
актами приймання стрічки конвеєрної по
якості та комплектності № 3313 від
07.03.2014р. та № 3374 від 21.03.2014р. та
видатковими накладними № РН-0000106 від
05.03.2014р. на суму 117 391, 90 грн., № РН-0000123 від
17.03.2014р. на суму 218 352, 76 грн. (т.1 а.с. 22-25).

19.06.2014р. відповідачем здійснено оплату
отриманого товару на загальну суму
335 744, 66 грн., про що свідчать
меморіальні ордери № 121621498 від 19.06.2014р.
на суму 117 391, 90 грн., № 121621348 від 19.06.2014р.
на суму 218 352, 76 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України, за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 189 ГК України, ціна в
цьому Кодексі є вираженим у грошовій
формі еквівалентом одиниці товару
(продукції, робіт, послуг,
матеріально-технічних ресурсів,
майнових та немайнових прав), що
підлягає продажу (реалізації), який
повинен застосовуватися як тариф,
розмір плати, ставки або збору, крім
ставок і зборів, що використовуються в
системі оподаткування.

Згідно зі статтею 190 ГК України вільні
ціни визначаються на всі види
продукції (робіт, послуг), за винятком
тих, на які встановлено державні
регульовані ціни. Вільні ціни
визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

Статтею 632 ЦК України унормовано, що
ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ч.1).

Зміна ціни після укладення договору
допускається лише у випадках і на
умовах, встановлених договором або
законом (ч.2).

Отже, чинним законодавством України
передбачено, що договір може містити
умови, що передбачають зміну, у тому
числі збільшення ціни товару і
обов'язок боржника сплатити кредитору
змінену, в даному випадку збільшену,
ціну товару, тобто, доплатити суму
збільшення ціни товару.

При цьому, законодавство України, у
тому числі статті 265, 190 ГК України,
статті 632 і 655 ЦК України, не містять
імперативних приписів про те, що ціна
товару в договорі повинна бути тільки
фіксованою, тобто такою, що не може бути
зміненою після укладення договору.

Також, ч. 4 ст. 179 ГК України закріплено
принцип свободи договору, який
визначає, що при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Сторони в пункті 2.3 договору постачання
від 13.01.2014р. № 43 за взаємною згодою
передбачили, що:

2.1. Ціна на Товар встановлюється у
національній валюті України.

2.2. Ціна на узгоджений обсяг та період
поставки Товару вказується в
додаткових угодах до цього договору.

2.3. Ціна на відвантажений товар, вказана
в Специфікації, змінюється (множиться)
на коефіцієнт, що розраховується
згідно формулі: К/К1 де:

К - курс НБУ гривні по відношенню до
Євро на дату перерахування грошових
коштів на п/р Постачальника;

К1- курс НБУ по відношенню до Євро на
дату Специфікації.

Різниця між сумою проіндексованих
платежів і сумою платежів, вказаних в
специфікації, саме і є сумою індексації
(тобто, збільшення) ціни товару за
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно ст. 631 ЦК України, строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Частиною 1 статті 632 вказаного Кодексу
передбачено, що ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Визначення грошового еквіваленту
зобов'язання в іноземній валюті
дозволено частиною 2 статті 524 ЦК
України.

Якщо договором купівлі-продажу
встановлено, що ціна товару підлягає
зміні залежно від показників, що
зумовлюють ціну товару (собівартість,
затрати тощо), але при цьому не
визначено способу її перегляду, ціна
визначається виходячи із
співвідношення цих показників на
момент укладення договору і на момент
передання товару (ч.3 ст. 691 ЦК України).

Враховуючи, що можливість зміни ціни на
товар передбачена ч. 3 ст. 691 ЦК України,
пунктом 2.3 договору постачання № 43 від
13.01.2014р. сторони передбачили спосіб її
перегляду та визначили показники, які
зумовлюють зміну ціни на товар.

У Специфікації № 1 від 13.01.2014р., що є
Додатком № 1 до договору № 43 від
13.01.2014р., сторони визначили, що ціни
дійсні на дату складання Специфікації
курс EUR/UAH 10,86, загальна вартість може
змінюватися відповідно до п. 2.3 цього
договору.

Отже, за умовами договору № 43 від
13.01.2014р. повна ціна товару складається з
ціни товару, що визначена в
Специфікації, тобто, базової ціни та
суми, що нараховується в порядку,
передбаченому пунктом 2.3 Договору.

Враховуючи принцип свободи договору та
відсутність на це законодавчих
обмежень (імперативу), передбачений
договором порядок збільшення ціни
товару, в залежності від показників
певних курсів валют на певні дати, може
передбачатися сторонами в договорах
поставок.

Таким чином, на момент оплати товару
(19.06.2014р.) відповідач повинен був
сплатити позивачу з урахуванням п. 2.3
Договору суму у розмірі 496 902, 10 грн.
(335 744,66 х 1.48)

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 202 ГК України унормовано, що
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управненої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання
припиняється також у разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішенням суду.

До відносин щодо припинення
господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (частина
1 статті 599 ЦК України).

Підстави для припинення зобов'язання
за договором постачання № 43 від
13.01.2014р., які визначено главою 50 ЦК
України, відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Враховуючи те, що ПуАТ "ЗЗФ" не в повному
обсязі виконало свої грошові
зобов'язання перед позивачем за
договором постачання № 43 від 13.01.2014р.,
вимоги про стягнення з відповідача на
користь позивача суми основного боргу
в розмірі 161 157, 44 грн. (496 902, 10 - 335 744,66) є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню повністю. Розрахунок (а.с.6)
в цій частині перевірений судом і не
суперечить діючому законодавству.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 8 460, 76 грн.
пені, 1 390, 81 грн. - 3 % річних від
простроченої суми та 1 939, 05 грн. втрат
від інфляції грошових коштів.

В силу ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України,
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання.

У сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Частиною 1 ст. 230 ГК України до штрафних
санкцій віднесено господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України одним з
правових наслідків порушення
зобов'язання є сплата неустойки
(штрафу, пені).

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відповідних відсотках від суми
невиконаного або неналежного
виконаного зобов'язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
задатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України,
законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

Приписами ч. 6 вказаної статті
унормовано, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законодавством або договором.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань регулюються Законом
України від 22.11.1996р. № 543/96-ВР "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відтак, розмір неустойки, встановлений
законом, не обмежує учасників
договірних відносин щодо визначення
розміру пені, а передбачає обмеження
розміру пені, що підлягає стягненню.

Відповідно до п. 9.7 договору постачання
№ 43 від 13.01.2014р., за порушення
встановленого цим договором строку
оплати за поставлений Товар, Покупець
зобов'язується сплатити Постачальнику
пеню в розмірі 0, 05 % від суми
заборгованості за кожен день
прострочення, але не більше подвійної
облікової ставки НБУ на день, що діє у
період прострочення.

Господарським судом встановлено, що
відповідачу правомірно нараховано
пеню у розмірі 8 460, 76 грн. (розрахунок на
а.с. 6), оскільки це не суперечить п. 9.7
Договору та діючому законодавству.

Тому вимоги про стягнення з
відповідача пені в розмірі 8 460, 76 грн.
підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Договором постачання № 43 від 13.01.2014р.
сторони інший розмір процентів не
встановлювали.

Враховуючи невиконання відповідачем
грошових зобов'язань, вимоги про
стягнення з нього на користь позивача 1
390, 81 грн. - 3 % річних від простроченої
суми та 1 939, 05 грн. втрат від інфляції
грошових коштів підлягають
задоволенню повністю. Розрахунок (а.с.6)
в цій частині є вірним.

Згідно ст. 44, 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на відповідача в
повному обсязі, оскільки спір виник
внаслідок його неправильних дій.

Керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Запорізький завод
Феросплавів" (69035, м. Запоріжжя, вул.
Діагональна, 11, ідентифікаційний код
00186542) на користь Приватного
акціонерного товариства "БЕРТІ" (71111,
Запорізька область, м. Бердянськ, вул.
Франка-Новоросійська, 2/40,
ідентифікаційний код 00152359) 161 157 (сто
шістдесят одну тисячу сто п'ятдесят
сім) грн. 44 коп. основного боргу за
фактичну кількість отриманого товару
за договором постачання № 43 від
13.01.2014р., 8 460 (вісім тисяч шістдесят) грн.
76 коп. пені, 1 390 (одну тисячу триста
дев'яносто) грн. 81 коп. - 3 % річних від
простроченої суми, 1 939 (одну тисячу
дев'ятсот тридцять дев'ять) грн. 05 коп.
втрат від інфляції грошових коштів та 3
458 (три тисячі чотириста п'ятдесят
вісім) грн. 96 коп. витрат на судовий
збір.

3. Повне рішення складено 10.11.2014р.

Суддя
В.М. Соловйов