м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного
акціонерного товариства «ХДІ
до Приватного акціонерного
товариства «Українська страхова
Вієнна Іншуранс груп»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
про стягнення 49 500,00 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники учасників судового
від позивача: Супрун Т.В. за
довіреністю № 390-ЮР від 08.01.2014 р.;
від відповідача: не з'явився;
від третьої особи: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Публічне акціонерне товариство «ХДІ
страхування» (далі - позивач)
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Княжа Вієнна
Іншуранс груп» (далі - відповідач) про
стягнення 49 500,00 грн. Також позивач
просить суд витрати по сплаті судового
збору в сумі 1 827,00 грн. покласти на
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що 09.12.2011 р. між
позивачем та ОСОБА_4 було укладено
договір добровільного страхування
наземних транспортних засобів №
602-001871-82 щодо автомобіля «Toyota Prado»,
реєстраційний номер НОМЕР_1. 19.04.2012 р. на
автодорозі Київ-Одеса відбулась
дорожньо-транспортна пригода за участю
застрахованого автомобіля «Toyota Prado»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, під
керуванням водія ОСОБА_4, та
транспортного засобу «Mersedes Benz»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
керуванням водія ОСОБА_2 Постановою
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 28.05.2012 р. у справі № 3-1187/12 водій
автомобіля ««Mersedes Benz», реєстраційний
номер НОМЕР_2, ОСОБА_2 був визнаний
винним в порушенні ПДР України, в
зв'язку з чим, позивач виплатив
82 261, 58 грн. страхового відшкодування
на підставі платіжного доручення № 5393
від 07.06.2012 р. та № 1335 від 17.09.2012 р.
Враховуючи те, що цивільна
відповідальність власника
транспортного засобу «Mersedes Benz»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, була
застрахована відповідачем за полісом
АВ № 0847607, позивач звертався до
відповідача з вимогою про виплату
страхового відшкодування, яка останнім
була залишена без задоволення, у
зв'язку з чим він вирішив звернутись з
даним позовом до суду.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.10.2014 р. порушено провадження
Господарського процесуального кодексу
України залучено до участі в справі №
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_2,
розгляд справи призначено на 21.10.2014 р.
21.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли додаткові
документи у справі та відзив на позовну
заяву, відповідно до якого він проти
заявленого позову заперечує, вказуючи
на те, що ДТП було скоєно 19.04.2012 р., проте
як із заявою про виплату страхового
відшкодування позивач звернувся до
відповідача 19.05.2014 р., тобто після
спливу річного строку, визначеного ст.
37.1.4. Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів». При цьому,
відповідач просить суд розглядати
справу без участі його представника.
21.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 04.11.2014 р.
03.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі та письмові пояснення,
відповідно до яких він заперечує проти
доводів відповідача, викладених у
поданому до суду відзиві, вказуючи на
те, що приписи ст. 37.1.4. Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» не можуть поширюватись на
взаємовідносини між сторонами,
оскільки позивач не є ані суб'єктом
укладеного між відповідачем та
відповідним страхувальником договору
обов'язкового страхування, ані
Представники відповідача та третьої
особи в судове засідання 04.11.2014 р. не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представників
відповідача та третьої особи не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 04.11.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -
09.12.2011 р. між позивачем (страховик) та
ОСОБА_4 (страхувальник) було укладено
Договір № 602-001871-82 добровільного
страхування наземного транспорту (далі
Предметом означеного Договору є
майнові інтереси страхувальника, що не
суперечать закону і пов'язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням транспортним засобом
та прикріпленим до нього ззовні
додатковим обладнанням, а саме:
автомобілю «Toyota Prado», 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (п. 3
Пунктом 8 Договору передбачено, що до
страхових ризиків віднесено, зокрема,
дорожньо-транспортну пригоду.
Згідно з п. 9 Договору страхова сума
складає 240 000,00 грн.
Відповідно до п. 9 Договору, територія
Строк дії Договору з 12.12.2011 р. по 11.12.2012 р.
За змістом п. 14 Договору франшиза за
вищевказаним страховим випадком
складає 0,5% від страхової суми за
Відповідно до п. 11.4. Додатку № 1
Договору розмір завданих збитків
визначається страховиком на підставі:
документа, в якому визначено перелік
знищених, пошкоджених або викрадених
складових частин чи в цілому
застрахованого ТЗ та/або ДО (дефектної
відомості, складеної
експертом-автотоварознавцем, Акту
огляду ТЗ); документа, який містить
розрахунок розміру витрат на
відновлювальний ремонт або розміру
матеріального збитку застрахованого
ТЗ та/або ДО, з урахуванням умов,
визначених в Розділі 5 цього Додатку до
Договору (кошторис, калькуляція СТО,
акт/висновок авто товарознавчої
З матеріалів справи вбачається, що
15.04.2012 р. приблизно о 09:10 год. по
автодорозі Київ-Одеса, 157км+447м,
відбулась дорожньо-транспортна
пригода за участю транспортного засобу
«Mersedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2,
під керуванням водія ОСОБА_2, який мав
технічні несправності гальмівної
системи та, при цьому, не врахував стан
транспортного засобу і не дотримався
безпечної дистанції, внаслідок чого
скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota
Prado», реєстраційний номер НОМЕР_1, під
Постановою Соснівського районного
суду міста Черкаси від 28.05.2012 р. у справі
№ 3-1187/12 ОСОБА_2 визнаний винним в
порушенні ПДР України та притягнутий
до адміністративної відповідальності.
Суд враховує, що одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів (п. 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1427
від 18.11.2003 р. "Про Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року та юрисдикцію Європейського суду
Відповідно до Полісу № АВ/0847607
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, цивільна правова
відповідальність власника автомобілю
«Mersedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2,
була застрахована у ПАТ «Княжа Вієнна
Іншуранс Груп» з встановленим розміром
франшизи - 500,00 грн. та лімітом
відповідальності страховика - 50 000,00
грн. за шкоду заподіяну майну.
Відповідно до Довідки про
дорожньо-транспортну пригоду № 8993808,
внаслідок зазначеної ДТП автомобіль
«Toyota Prado», реєстраційний номер НОМЕР_1,
отримав механічні пошкодження задньої
центральної частини, а саме: заднього
бамперу, заднього правого крила та
19.04.2012 р. ОСОБА_4 звернувся до позивача з
заявою про подію, що може бути визнана
Того ж дня, позивачем було складено Акт
огляду транспортного засобу у
страховій справі № 5753.
18.05.2012 р. на замовлення позивача
суб'єктом оціночної діяльності ФОП
ОСОБА_5 було складено Звіт № 082/12 про
оцінку вартості майнової шкоди,
завданої власнику транспортного
засобу Toyota Prado державний номер НОМЕР_1,
відповідно до якого встановлено, що
розмір завданих власнику автомобіля
«Toyota Prado», реєстраційний номер НОМЕР_1,
матеріальних збитків в результаті
пошкодження автомобіля в ДТП з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу становить 91 289,81 грн.
21.05.2012 р. ОСОБА_4 звернувся до позивача з
заявою на виплату страхового
відшкодування шляхом перерахування
останнього на рахунок ТОВ
«Автобізнесцентр», яке мало здійснити
ремонт його автомобіля.
Відповідно до Акту виконаних робіт №
28.05.2012 р., відновлювальний ремонт
автомобіля «Toyota Prado», реєстраційний
номер НОМЕР_1, складав 80 635,58 грн.
07.06.2012 р. позивач затвердив Страховий
акт № 328-06/12-82, відповідно до якого
зазначається, що розмір страхового
відшкодування складає 79 435,58 грн.,
розрахованого як різниця між вартістю
відновлювального ремонту в сумі 80 635,58
грн., проведеного ТОВ
«Автобізнесцентр», та сумою франшизи в
розмірі 1 200, 00 грн.
Платіжним дорученням № 5939 від 07.06.2012 р.
позивач перерахував ТОВ
«Автобізнесцентр» 79 435,58 грн. з
призначенням платежу: «Страх
відшкодування за дог. №602-001871-82, ремонт
ТЗ д.н.НОМЕР_1, з-но страх акту №328-06/12-82
від 07.06.2012 Без ПДВ. КОД».
В подальшому, ОСОБА_4 звернувся до
позивача з заявою від 06.09.2012 р., в якій
зазначив, що в ході проведення
відновлювальних робіт були виявлені
приховані дефекти на суму 2 826,00 грн. та
ним було оплачено додатковий рахунок
на означену суму. У зв'язку з цим ОСОБА_4
просив позивача відшкодувати його
витрати через «Укрсоцбанк».
від 22.08.2012 р. вартість додаткових робіт
з ремонту автомобіля «Toyota Prado»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме:
монтажу-демонтажу накладки лівої,
установки спойлеру кришки багажника,
ремонту заднього крила, ремонту
накладок крил, ремонту направляючої
заднього бамперу, розбирання-збирання
заднього спойлеру, установки накладки
на задній ліхтар, ремонту кронштейна
кріплення заднього ліхтаря, прокладки
швів герметиком, фарбування днища
багажника та заднього спойлеру, склала
Зазначені роботи були оплачені ОСОБА_4
відповідно до фіскального чеку від
17.09.2012 р. позивачем був затверджений
страховий акт № 643-06/12-82, згідно з яким
розмір страхового відшкодування
складає 2 826,00 грн.
Згідно з відомістю підтверджених
переказів АКБ «Укрсоцбанк» позивач
24.09.2012 р. перерахував ОСОБА_4 2 826,00 грн.
14.05.2014 р. позивач звернувся до
відповідача з заявою № 774-юр від 13.05.2014
р., на суму 82 261,58 грн., яка отримана
відповідачем 19.05.2014 р., що
підтверджується Повідомленням про
вручення поштового відправлення №
Оскільки відповідачем вимоги позивача
не були задоволені, він вирішив
звернутись з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
Частинами першою та другою статті 1187 ЦК
України передбачено, що джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 ЦК України шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується
на загальних підставах, а саме шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, за змістом вказаних норм, у
відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.
Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена
у судовому порядку, а відповідальність
власника автомобіля, на якому ним було
скоєно правопорушення, застрахована
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.
Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої
експертизи та оцінки дорожніх
транспортних засобів, затвердженої
спільним наказом Міністерства юстиції
України та Фонду державного майна
України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092,
відновлювальний ремонт - комплекс
операцій щодо відновлення справності
або роботоздатності колісних
транспортних засобів чи його
складника(ів) та відновлення їхніх
ресурсів, а вартість відновлювального
ремонту дорожнього транспортного
засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це
грошові витрати, необхідні для
відновлення пошкодженого,
розукомплектованого колісних
транспортних засобів.
Системне тлумачення наведених вище
положень чинного законодавства дає
підстави вважати, що в разі пошкодження
транспортного засобу розмір шкоди,
завданої транспортному засобу, що
підлягає відшкодуванню страховиком,
визначається виходячи з оцінки
вартості витрат, які несе власник
пошкодженого транспортного засобу при
здійсненні його відновлювального
Як зазначалось вище, 18.05.2012 р. на
замовлення позивача суб'єктом
оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 було
складено Звіт № 082/12 про оцінку
вартості майнової шкоди, завданої
власнику транспортного засобу Toyota Prado
державний номер НОМЕР_1, відповідно до
якого встановлено, що розмір завданих
власнику автомобіля «Toyota Prado»,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
матеріальних збитків в результаті
пошкодження автомобіля в ДТП з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу становить 91 289,81 грн.
В той же час, позивачем відповідно до
страхових актів було вирішено
виплатити страхове відшкодування на
користь страхувальника в сумі 82 261,58
грн., виходячи з фактичних витрат, у
зв'язку з проведенням відновлювального
ремонту спірного автомобіля.
Так, пунктом 11.4 Додатку № 1 Договору №
602-001871-82 добровільного страхування
наземного транспортного засобу,
укладеного між позивачем та ОСОБА_4,
було визначено, що розмір завданих
збитків визначається страховиком на
підставі документа, в якому визначено
перелік знищених, пошкоджених або
викрадених складових частин чи в
цілому застрахованого транспортного
засобу та/або додаткового обладнання
(дефектної відомості, складеної
експертом-товарознавцем, акту огляду
транспортного засобу), документа, що
містить розрахунок розміру витрат на
відновлювальний ремонт або розміру
матеріального збитку застрахованого
транспортного засобу та/або
додаткового обладнання, з урахуванням
умов, визначених в розділі 5 цього
Додатку до Договору (кошторис,
калькуляція СТО, акт/висновок авто
товарознавчої експертизи, тощо).
Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України,
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Якщо договір не визнано недійсним в
судовому порядку, він має такі ж
правові наслідки, як і будь-який
дійсний договір, зокрема, є
обов'язковим для виконання його
сторонами (ст. 629 ЦК України).
Як наголосив Вищий господарський суд
України в постановах від 04.12.2012 р. у
справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у
справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону
України «Про страхування» не містять
положень, які б зобов'язували
страховика визначати розмір
страхового відшкодування з
урахуванням лише автотоварознавчої
експертизи (дослідження), проведеної
оцінювачем чи суб'єктом оціночної
діяльності, та на підставі лише звіту
про оцінку КТЗ. Натомість положеннями
статті 25 Закону України «Про
страхування» передбачено, що
здійснення страхових виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
При визначенні розміру страхового
відшкодування, що підлягає виплаті
страхувальнику, позивач не керувався
нормами Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів» з
огляду на наявність укладеного між ним
та ОСОБА_4 Договору, у відповідності до
умов якого позивачем і було здійснено
визначення розміру збитку
застрахованого автомобіля та
страхового відшкодування. Разом з цим,
позивач і не повинен був керуватися
положеннями вказаного закону, оскільки
цей закон регулює відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Натомість відносини позивача
і його страхувальника, що склались на
підставі договору добровільного
страхування транспортного засобу, є
добровільним страхуванням, яке
відповідно до ст. 6 Закону здійснюється
на основі договору між страхувальником
і страховиком. Загальні умови і порядок
здійснення добровільного страхування
визначаються правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог цього Закону.
Конкретні умови страхування
визначаються при укладенні договору
страхування відповідно до
Зазначена правова позиція також
відображена в постанові Вищого
господарського суду України від 07.08.2014
наголошується на тому, що Закон України
«Про страхування» не містить положень,
які б покладали на страховика за
договором добровільного страхування
обов'язок здійснювати проведення
суб'єктами оціночної діяльності оцінки
заподіяної шкоди, завданої при ДТП
транспортному засобу, та які б ставили
необхідність відшкодування шкоди у
залежність від проведення такої
оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України
особа не може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї.
Разом з цим, частина друга статті 7
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні», яка визначає
випадки, коли проведення оцінки майна є
обов'язковим, такого обов'язку щодо
оцінки, на страховика, який уклав
договір добровільного страхування,
Відповідно до Платіжного доручення №
5393 від 07.06.2012 р. та відомості
підтверджених переказів АКБ
«Укрсоцбанк» позивач оплатив вартість
ремонту спірного авто на суму 82 261,58 грн.
Як наголошує на тому Вищий
господарський суд України у своїх
постановах при розгляді справ даної
категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у
справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22,
від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про
оцінку транспортного засобу є лише
попереднім оціночним документом, в
якому зазначається про можливу, але не
кінцеву суму, що витрачена на
відновлення транспортного засобу.
Реальним же підтвердженням виплати
суми страхового відшкодування
страхувальнику, є саме платіжне
доручення.

Доказів того, що обсяг та види
оплачених позивачем ремонтних робіт
вказаного автомобіля не узгоджуються з
отриманими в результаті спірної
дорожньо-транспортної пригоди
пошкодженнями, - суду жодним з
учасників судового процесу не
представлено.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Таким чином, на підставі встановлених
судом обставин, слід дійти висновку, що
до позивача дійсно перейшло право
вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст.
993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про
страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Вищий господарський суд України у
постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11
наголосив, що чинним цивільним
законодавством не визначений строк
виконання одним страховиком
зобов'язання по відшкодуванню іншому
страховику шкоди в порядку регресу,
однак, цей строк пов'язаний з моментом
пред'явлення відповідною особою (в
даному випадку страховиком) зворотної
(регресної) вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України
передбачено, що у разі, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк з
дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача з
регресними вимогами, однак вони не були
задоволені в добровільному порядку в
повному обсязі.

Відповідно до статті 27 Закону України
«Про страхування» та статті 993 ЦК
України до страховика, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних затрат переходить право
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України
передбачено, що особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Крім того, статтею 38 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено право страховика
після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов.

Отже, відповідно до наведених вимог
закону позивач після виплати
страхового відшкодування отримав
право зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання
позивачем свого зобов'язання за
договором добровільного страхування у
нього виникло право подати регресний
позов до суду.

Вказана правова позиція наведена
Верховним Судом України в постанові
від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка
прийнята за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, і
відповідно до ст. 111-28 ГПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Також, правова позиція відносно того,
що саме з моменту виконання позивачем
свого зобов'язання за договором
добровільного страхування у нього
виникло право подати регресний позов
до суду, викладена в постанові
Верховного Суду України від 27.03.2012 р. №
3-20гс12 у справі № 58/168.

Крім того, в постанові Верховного Суду
України від 12.03.2012 р. № 3-12гс12 у справі №
53/128 наголошено, що норма статті 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачає
наявність права у страховика на
пред'явлення регресного позову, а не
відсутність такого права. Аналогічну
правову позицію про те, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних витрат
переходить право регресу, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки, викладено у постанові
Верховного Суду України від 07.11.2011 р. у
справі № 3-118гс11.

При цьому, необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 12.1. Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
підпункту.

Відповідно до Полісу № АВ/0847607, розмір
франшизи становить 500,00 грн., ліміт
відповідальності за шкоду, заподіяну
майну - 50 000,00 грн., у зв'язку з чим
відповідач мав відшкодувати позивачу 49
500,00 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
відсутності зобов'язання перед
позивачем щодо сплати спірної суми
боргу у розмірі 49 500,00 грн., у зв'язку з
чим позов підлягає задоволенню.

При цьому, суд відхиляє посилання
відповідача, як на підставу для відмови
в задоволенні позовних вимог, на те, що
із заявою про виплату страхового
відшкодування позивач звернувся до
відповідача 19.05.2014 р., тобто після
спливу річного строку, визначеного ст.
37.1.4. Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

Так, в пункті 4.6. Постанови № 10 від 29.05.2013
«Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
Пленум Вищого господарського суду
України роз'яснив, що право страховика
за договором страхування на подання до
суду регресного позову про стягнення з
винної особи коштів, виплачених
страховиком як страхове відшкодування,
виникає з моменту сплати такого
відшкодування, а не з моменту
виникнення страхового випадку.

Статтею 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» встановлено, що підставою для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, і трьох років, якщо шкода
заподіяна здоров'ю або життю
потерпілого, з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди (пункт
37.1.4.).

Як вже зазначалося, положеннями статті
993 Цивільного кодексу України та статті
27 Закону України «Про страхування»
передбачено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Як роз'яснив Верховний Суд України у
своїй постанові від 28.08.2012 р. у справі №
23/279 щодо застосування вказаних норм
матеріального права, позивач отримує
право вимоги потерпілої особи після
виплати останній страхового
відшкодування та не зобов'язаний
звертатися безпосередньо до особи,
відповідальної за заподіяний збиток,
або до особи, у якої застраховано її
цивільно-правову відповідальність, з
вимогою виплати матеріального
відшкодування. Відповідно до
зазначених вище норм позивач може
реалізувати своє право шляхом подачі
позову до суду.

Отже наведені доводи відповідача не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства.

Крім того, слід звернути увагу на те, що
положення статті 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» стосуються виключно
страховика, що видав поліс
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (ОСЦПВ), страхувальника,
цивільно-правова відповідальність
якого застрахована полісом, та
потерпілої особи, якій заподіяно шкоду
в результаті ДТП.

Аналогічні висновки викладені в
постанові Вищого господарського суду
України від 08.10.2014 р. у справі № 910/9030/14.

В даному випадку, позивач та його
страхувальник не перебувають в
договірних правовідносинах з
відповідачем, сам позивач не є
учасником ДТП. Обов'язок повідомлення
страховика покладається саме на його
страхувальника, оскільки останній
уклав з відповідачем поліс ОСЦПВ.

При розгляді справи судом не
встановлено фактичних та правових
підстав для відмови у виплаті
страхового відшкодування в порядку
регресу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено обґрунтованість позовних
вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Княжа Вієнна
Іншуранс груп» (04050, місто Київ, вулиця
Глибочицька, будинок 44, )
на користь Публічного акціонерного
товариства «ХДІ страхування» (03150, м.
Київ, вулиця Червоноармійська, будинок
102; ) суму страхового
відшкодування у розмірі 49 500 (сорок
дев'ять тисяч п'ятсот ) грн. 00 коп. та 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну
силу видати наказ.

4. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 10.11.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака