м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 925/1496/14 03.11.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Промінь-агроінвест"
До Публічного акціонерного
товариства "Старокиївський банк"
Про тлумачення змісту договору
Суддя Картавцева Ю.В.
від позивача не з'явився
від відповідача Федоров О.А. -
представник (дов. № 2 від 18.09.2014 р.)
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Промінь-агроінвест"
звернулось до Господарського суду
Черкаської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Старокиївський банк" про тлумачення
Як зазначає позивач, підставою для
подання позовної заяви щодо тлумачення
кредитного договору № 43-В від 26.12.2008 р. є
нечіткість формулювання норм, їх
функції та цілі. За таких обставин,
позивач просить суд розтлумачити зміст
п. 3.8. кредитного договору № 43-В від
26.12.2008 р., а саме: що мається на увазі під
виразом «сплатити Банку одноразово за
кожний випадок несвоєчасного платежу
штраф у розмірі 5% від неповерненої суми
кредиту і несплаченої суми відсотків».
Ухвалою Господарського суду
Черкаської області від 01.09.2014 р. у
справі № 925/1496/14 позовну заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Промінь-агроінвест"
до Публічного акціонерного товариства
"Старокиївський банк" про тлумачення
умов договору направлено за
підсудністю до Господарського суду
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 р. порушено провадження
у справі № 925/1496/14, розгляд справи
призначено на 06.10.2014 р.
У судове засідання 06.10.2014 р. представник
позивача не з'явився, про поважні
причини неявки суд не повідомив, вимоги
ухвали суду не виконав, про час та місце
судового засідання був повідомлений
У зв'язку з нез'явленням в судове
засідання представника позивача,
невиконанням вимог ухвали суду, суд
відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав
розгляд справи на 03.11.2014р., про що виніс
відповідну ухвалу від 06.10.2014 р.
У судове засідання 03.11.2014 р. представник
позивача повторно не з'явився, про
поважні причини неявки суд не
повідомив, вимоги ухвали суду не
виконав, про час та місце судового
засідання був повідомлений належним
Письмових заяв, повідомлень суду щодо
поважності причин відсутності
позивача в судових засіданнях 06.10.2014 р.
та 03.11.2014 р від останнього до суду не
надходило, вимог ухвал суду позивачем
Приписами ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
визначений перелік обставин, за яких
суд відкладає розгляд справи. Зокрема,
відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у
разі нез'явлення в засідання
представників сторін, інших учасників
судового процесу та, відповідно до п. 2
ч. 1 названої статті, у разі неподання
витребуваних доказів. Однак стаття 77
ГПК України встановлює не обов'язок
суду відкласти розгляд справи, а
визначає лише право суду при наявності
зазначених випадків.
За таких обставин суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності представника
позивача, запобігаючи одночасно
безпідставному затягуванню розгляду
спору та відповідно до вимог ст. 69 ГПК
У судовому засіданні 03.11.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2008р. між Публічним акціонерним
товариством «Старокиївський банк»
(банк, Відповідач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Промінь-Агроінвест» (позичальник,
Позивач) було укладено кредитний
договір №43-В (Далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 даного Договору, банк
надає позичальнику короткостроковий
кредит в іноземній валюті для
здійснення статутної діяльності, а
позичальник зобов'язується повернути
банку кредит на умовах і в термін,
передбачені договором.

У п.2.1 Договору сторони погодили, що
банк надає позичальнику кредит в сумі
261835,00 доларів США терміном з 26.12.2008р. по
26.01.2009р. з виплатою 18% річних за
користування кредитом.

Зі змісту п.2.3 укладеного між сторонами
правочину вбачається, що відсотки за
користування кредитними коштами
нараховуються від суми фактичної
заборгованості по кредиту на
календарну кількість днів з моменту
зарахування банком кредиту на валютний
рахунок позичальника до його
фактичного погашення, тобто
зарахування всієї суми на рахунок
банку. Відсотки за користування
кредитними коштами сплачуються банком
щомісячно до 30 числа місяця і одночасно
з поверненням кредиту.

Термін користування кредитом
визначається з моменту перерахування
суми кредиту на рахунок позичальника
до моменту зарахування на рахунок
банку суми боргу по кредиту і
нарахованим відсоткам.

Кошти, що надходять на рахунок
часткового погашення кредиту, в першу
чергу спрямовуються на погашення
заборгованості по процентам, а решта -
на погашення заборгованості по тілу
кредиту (п.2.6 Договору).

У п.п.3.6, 3.7, 3.8 сторонами визначено
відповідальність сторін за порушення
умов договору. Зокрема, сторони
погодили, що у випадку невиконання
позичальником зобов'язань по договору,
до нього може бути застосована
передбачена договором та законом
відповідальність. За кожний день
прострочення повернення кредиту на
погашення відсотків позичальник
сплачує пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
Україна (діючої на момент прострочки)
від суми заборгованості.

Відповідно до п. 3.8., при порушенні
строків повернення кредиту або сплати
відсотків позичальник зобов'язується
сплатити банку одноразово за кожний
випадок несвоєчасного платежу штраф у
розмірі 5% від неповерненої суми
кредиту і несплаченої суми відсотків.

Даний договір вступає в силу з моменту
зарахування суми кредиту на валютний
рахунок позичальника і діє до повного
виконання зобов'язань сторонами по
кредитному договору (п.5.1 Договору).

Підставою для подання даного позову,
Позивач вказує, що між сторонами існує
спір щодо тлумачення п.3.8 кредитного
договору.

За твердженням позивача, штраф за
несвоєчасну сплату відсотків має
нараховуватись за кожен період окремо
у розмірі 5% без додавання суми
відсотків, несплачених за попередній
період.

Проте, з наданого Позивачем до
матеріалів справи розрахунку
заборгованості за спірним кредитним
договором вбачається, що Відповідачем
іншим чином тлумачиться зміст п.3.8
договору №43-В від 26.12.2008р., оскільки з
останнього вбачається нарахування
штрафу кожен раз з урахуванням
попередньої заборгованості, а не
одноразово за кожен факт порушення.

За таких обставин, позивач і просить
суд розтлумачити зміст п. 3.8 кредитного
договору №43-В від 26.12.2008року укладеного
між ПАТ «Старокиївський Банк» та ТОВ
«Промінь - агроінвест», а саме: що
мається на увазі під виразом «сплатити
банку одноразово за кожний випадок
несвоєчасного платежу штраф у розмірі
5% від неповерненої суми кредиту і
несплаченої суми відсотків».

Проаналізувавши матеріали справи та
пояснення представника відповідача,
суд дійшов висновку про те, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати також
положення Господарського кодексу
України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За своїм змістом та правовою природою
укладений між сторонами договір є
кредитним договором, який підпадає під
правове регулювання норм статей 1054-1057
Цивільного кодексу України, а в
частині, що не суперечить вказаним
нормам та умовам договору, регулюється
ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України
передбачено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу
України встановлено, що у кредитному
договорі передбачаються мета, сума і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі та погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
кредиту.

Між сторонами існує спір щодо
тлумачення п.3.8 кредитного договору, в
якому, як вказувалось вище, визначено,
що при порушенні строків повернення
кредиту або сплати відсотків,
позичальник зобов'язується сплатити
банку одноразово за кожний випадок
несвоєчасного платежу штраф у розмірі
5% від неповерненої суми кредиту і
несплаченої суми відсотків.

Статтею 16 Цивільного кодексу
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.213 Цивільного кодексу
України на вимогу однієї або обох
сторін суд може постановити рішення
про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину
беруться до уваги однакове для всього
змісту правочину значення слів і
понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять,
а також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими
частиною третьою цієї статті, немає
можливості визначити справжню волю
особи, яка вчинила правочин, до уваги
беруться мета правочину, зміст
попередніх переговорів, усталена
практика відносин між сторонами,
звичаї ділового обороту, подальша
поведінка сторін, текст типового
договору та інші обставини, що мають
істотне значення.

З наведених норм вбачається, що чинним
законодавством України може бути
встановлено інші, ніж перелічені вище
способи захисту особою своїх прав та
інтересів, одним з яких є тлумачення
судом змісту правочину.

Тлумаченням змісту правочину або
окремих його умов є з'ясування,
встановлення судом дійсної волі однієї
сторони або обох сторін під час
укладання правочину, яка виражена в
певних пунктах, розділах правочину, та
роз'яснення судом цієї волі сторонам.

Даний спосіб захисту передбачає, що
коли стороні не зрозумілий зміст
правочину чи окремих його умов або коли
сторони по різному розуміють зміст
правочину чи окремі його умови, сторона
чи обидві сторони мають право
звернутись до суду, який може
постановити рішення про тлумачення
змісту правочину, а саме роз'яснити
сторонам зміст правочину чи окремих
його умов, використовуючи значення
слів і понять, значення термінів,
порівняння відповідної частини
правочину зі змістом інших його частин,
усім його змістом, з'ясуванням мети
правочину, змісту попередніх
переговорів, усталеної практики
відносин між сторонами тощо.

Отже, підставою для застосування
такого правового інституту як
тлумачення змісту правочину має бути
наявність спору між сторонами
правочину щодо його змісту,
невизначеність і незрозумілість
буквального значення слів, понять і
термінів тексту всієї угоди або її
частини, що не дає змоги з'ясувати
дійсний зміст угоди або її частини, а
волевиявлення сторони правочину не
дозволяє однозначно встановити її
намір, тобто, потребує встановлення
справжньої волі, вираженої при
вчиненні правочину, та відповідності
волі та волевиявлення. Аналогічну
позицію наведено у постанові від
12.02.2014р. Вищого господарського суду
України по справі №5006/25/130пд/2012.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст
угоди або її частина у способи,
встановлені ст.213 Цивільного кодексу
України, тобто, тлумаченням правочину є
встановлення його змісту відповідно до
волевиявлення сторін при його
укладенні, усунення нез'ясованостей та
суперечностей у трактуванні його
положень. Відповідно, тлумачення не
може створювати, натомість, тільки
роз'яснювати вже існуючі умови
правочину. Крім того, необхідною умовою
для тлумачення договору судом за
статтею 213 Цивільного кодексу України є
наявність у договорі будь-яких
незрозумілих слів, понять або термінів,
які не дають змоги з'ясувати дійсні
наміри сторін. Аналогічну позицію
наведено у постанові від 03.02.2014р. Вищого
господарського суду по справі № 913/1123/13.

За таких обставин, у розумінні
наведених приписів, на вимогу однієї
або двох сторін договору суд може
постановити рішення про тлумачення
змісту цього договору без зміни його
умов. При цьому, зважаючи на те, що метою
тлумачення правочину є з'ясування
змісту його окремих частин, який
складає права та обов'язки сторін,
тлумачення слід розуміти як спосіб
можливості виконання сторонами умов
правочину.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості позичальника
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Промінь-Агроінвест»
згідно кредитного договору №43-В від
26.12.2008р. станом на 18.07.2014р. вбачається, що
банком штраф на підставі п.3.8 вказаного
правочину нараховано на
заборгованість по сплаті процентів за
кожний календарний місяць з
урахуванням (додаванням)
заборгованості за попередній
розрахунковий період. Зокрема, на
заборгованість по сплаті відсотків за
користування кредитом за червень 2013р.
(виникла 01.07.2013р.), яка відповідно до
відомостей відповідача становила 3 874
дол. США, нараховано 5% штрафу в сумі 2270,11
грн., у наступному місяці - серпні 2013р.
банком прийнято за базу нарахування
неустойки суму процентів за липень 2013р.
та додано до неї заборгованість за
червень 2013р., на яку вже фактично було
нараховано штраф.

Одночасно, за твердженням заявника,
неустойка, що передбачена п.3.8 договору
№43-В від 26.12.2008р. має нараховуватись за
кожен період окремо без додавання суми
відсотків, несплачених за попередній
період.

Згідно з ч.2 ст.549 Цивільного кодексу
України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Як зазначено вище, у п.3.8 договору №43-В
від 26.12.2008р. сторони визначили, що при
порушенні строків повернення кредиту
або сплати відсотків позичальник
зобов'язується сплатити банку
одноразово за кожний випадок
несвоєчасного платежу штраф у розмірі
5% від неповерненої суми кредиту і
несплаченої суми відсотків.

Зі змісту п.2.3 укладеного між сторонами
правочину вбачається, що відсотки за
користування кредитними коштами
нараховуються від суми фактичної
заборгованості по кредиту на
календарну кількість днів з моменту
зарахування банком кредиту на валютний
рахунок позичальника до його
фактичного погашення, тобто
зарахування всієї суми на рахунок
банку. Відсотки за користування
кредитними коштами сплачуються банком
щомісячно до 30 числа місяця і одночасно
з поверненням кредиту.

Тобто, з наведеного вбачається, що
розрахунок відсотків за користування
кредитними коштами здійснюється
фактично за кожний окремий календарний
місяць.

Отже, із зазначеного вище, можна
зробити висновок, що п.3.8 договору №43-В
від 26.12.2008р. необхідно розуміти так: при
порушенні строків повернення кредиту
або сплати відсотків позичальник
зобов'язується сплатити банку
одноразово за кожний окремий випадок
несвоєчасного платежу штраф у розмірі
5% від неповерненої суми кредиту і
несплаченої суми відсотків без
додавання заборгованості за попередні
періоди.

Крім того, суд зазначає, що фактично
здійснення розрахунку штрафу на
підставі п.3.8 договору №43-В від 26.12.2008р.
та додавання до кожного наступного
періоду заборгованості по сплаті
процентів за попередній може,
призвести до подвійного нарахування
неустойки за одне і теж порушення
грошового зобов'язання.

Таким чином, враховуючи наведене вище,
суд дійшов висновку, що здійснення
відповідачем нарахування штрафу за
порушення строків сплати процентів за
користування кредитом на підставі п.3.8
договору №43-В від 26.12.2008р. з додаванням
до бази нарахування заборгованості за
попередні розрахункові періоди,
враховуючи, що фактично штраф на борг
за попередній місяць вже було
нараховано, є необґрунтованими та не є
доцільним й не відповідає
встановленому ст. 3 Цивільного кодексу
України принципу розумності і дійсній
волі сторін під час укладання
вказаного правочину.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України
встановлено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача щодо
тлумачення змісту договору є
обґрунтованими, доведеними позивачем,
а тому підлягають задоволенню.

Водночас судові витрати по сплаті
судового збору відповідно до положень
статті 49 ГПК України покладаються
судом на позивача, оскільки, у даному
судовому провадженні, останнім не
надано суду доказів порушення або
оспорювання його прав і охоронюваних
законом інтересів з боку відповідача.
Предметом розгляду справи є тлумачення
пункту Договору, а тому, фактично, позов
подано в інтересах позивача щодо
тлумачення змісту вчиненого між
сторонами правочину.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розтлумачити п.3.8 кредитного договору
№43-В від 26.12.2008р., наступним чином:

- при порушенні строків повернення
кредиту або сплати відсотків
позичальник зобов'язується сплатити
банку одноразово за кожний окремий
випадок несвоєчасного платежу штраф у
розмірі 5% від неповерненої суми
кредиту і несплаченої суми відсотків
без додавання заборгованості за
попередні періоди.

3. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення

складено 10.11.2014 р.

Суддя
Ю.В. Картавцева