РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2014 р.
Справа № 902/881/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Олексюк Г.Є.

суддів
Петухов М.Г.

суддів
Бригинець Л.М.

при секретарі судового засідання
Лукащик Г.В.

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 на рішення господарського
суду Вінницької області від 07.08.14 р.

у справі № 902/881/14 (суддя Білоус В.В. )

позивач Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2

відповідач Фізична особа - підприємець
ОСОБА_3

про стягнення 42947,25 грн. - вартості
нестачі вантажу згідно товаро -
транспортних накладних № , №
від 10.12.2013 р., договору б/н від
10.12.2013 р.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_3, фізичної особи -
підприємця.

Судом роз'яснено відповідачe права та
обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК
України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 07 серпня 2014 року
у справі № 902/881/14 (суддя Білоус В.В.) в
позові Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 про стягнення 42947,25 грн. -
вартості нестачі вантажу відмовлено.

Відмовляючи в позові з огляду на
положення ст. ст. 207, 908, 909, 924 ЦК України,
ст. 184, 306, 307, 308, 310, 314 ГК України та п.п. 1,
3.1, 3.5, 3.7, 8.25, 8.26, 10.1, 10.2, 10.13, 11.1, 11.8, 13.2, 15.1,
15.2, 15.6 Правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затвердженими наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 р. № 363,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 р. за № 128/2568, місцевий
господарський суд вказав, що беручи до
уваги встановлені фактичні обставини,
неналежність доказів позивача,
недоведеність ними факту укладення
договору з відповідачем, як з
перевізником, відсутні правові
підстави для задоволення позову.

Не погодившись із винесеним рішенням,
Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
звернувся із апеляційною скаргою, якою
вважає його прийнятим з неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права,а висновки суду
не відповідають обставинам справи.

Вказує, що 10.12.2013р. між ФОП ОСОБА_2 та ФОП
ОСОБА_3 був укладений Договір б/н про
надання послуг з перевезення. Про
погодження з умовами договору
відповідачем була надіслана
факсимільна копія договору,яка
відповідно до п.8.8 має юридичну силу.
Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

10.12.2013р. ФОП ОСОБА_3 засобом
факсимільного зв'язку була надіслана
заявка на перевезення згідно Договору,
у котрій визначено: замовника,
перевізника, маршрут перевезення,
умови оплати наданих послуг, дату
завантаження, марка авто, державні
номери автомобіля та причепу, а також
ім'я та прізвище водія транспортного
засобу, що здійснюватиме перевезення.
Відповідно до п.7 договору-заявки
факсимільна копія даного договору має
юридичну силу.

Про згоду з умовами заявки на
перевезення ФОП ОСОБА_3 засобом
факсимільного зв'язку було надіслано
свій екземпляр заявки з печаткою, а
також копію паспорту водія ОСОБА_4, що
буде здійснювати перевезення. Засобом
електронного зв'язку ФОП ОСОБА_3 надано
копії техпаспортів: сідлового тягача
НОМЕР_1 та напівпричепа НОМЕР_2, -
власником яких є ФОП ОСОБА_3

Звертає увагу, що у відповіді на
претензію №75/л від 30.12.13р. ОСОБА_3
підтверджує факт здійснення
перевезення, факт виникнення нестачі
та факт укладання договору про надання
послуг з перевезення.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Вказує, що суд дійшов до помилкового
висновку, що товарно-транспортні
накладні № , № від 10.12.2013 р.,
акти перевірки продукції від 12.12.2013 р. є
неналежними доказами, не доводять факт
того, що відповідач виступав
перевізником по цих перевезеннях, не
доводять його вину в нестачі
товару,оскільки хоч і у рядку
"Автопідприємство" у наведених т.т.н.
вказаний ФОП ОСОБА_2, діюче
законодавство не обмежує Перевізника
делегувати свої повноваження третім
особам, якщо це не суперечить
законодавству та такі дії не нанесуть
шкоди іншій стороні у договорі.

Звертає увагу, що в зазначених т.т.
накладних у рядках "Автомобіль" та
"Причеп" вказані транспортні засоби, що
належать ФОП ОСОБА_3 У рядку "Водій"
вказаний ОСОБА_4 - водій, що працює у ФОП
ОСОБА_3, паспортні дані якого були
передані засобом факсимільного зв'язку
ФОП ОСОБА_3 при укладанні
договору-заявки на перевезення.

Вказує, що повідомлення про початок
досудового слідства ,видане Київським
РВ СМУ ГУ МВС України в АР Крим 12.02.2014 р.
№ 49/1-3-3 не може бути розцінено як доказ
того, що втрата вантажу сталась не з
вини Відповідача, оскільки суд не
витребував матеріали кримінальної
справи, не з'ясував чи було притягнуто
третіх осіб до відповідальності.

Наголошує на тому, що суд не взяв до
уваги та не оцінив як доказ відповідь
на претензію №75/л від 30.12.13р., в якій ФОП
ОСОБА_3 підтверджує факт здійснення
перевезення, факт виникнення нестачі
та факт укладання договору про надання
послуг з перевезення, що є грубим
порушення процедури доказування.

Хоча суд і наголошує, що всупереч п. 15.6
Правил перевезення в
товарно-транспортних накладних не
записано про дату складання і про що
складений акт, зазначає, що запис про
складання акту є на зворотній стороні
наведених накладних.

Звертає увагу суду, що всупереч
пояснень Відповідача про не існування
договірних відносин з Позивачем, - між
ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 раніше
існували договірні відносини. 29.12.2011
між Позивачем та Відповідачем було
укладено договір № 1472К про перевезення
вантажів автомобільним транспортом.
Між сторонами існували зобов'язання та
здійснювались взаєморозрахунки.

На думку апелянта ,суд в порушення
вимог ст. 32,34 ГПК України відкинув
докази, що містять інформацію щодо
предмету спору та не в повному обсязі
розглянув наведені докази по справі.

Просить рішення господарського суду
Вінницької області від 07.08.14р. у справі
№ 902/881/14 скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги,стягнувши з ФОП ОСОБА_3 кошти за
втрачений вантаж у розмірі 42 947,25 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу від ФОП
ОСОБА_3 не надійшло, що відповідно до ч.2
ст.96 ГПК України не перешкоджає
перегляду рішення місцевого
господарського суду.

В судове засідання позивач не з'явився,
про час та місце апеляційного
перегляду справи повідомлений
належним чином та заздалегідь, про що
свідчить повідомлення відділення
поштового зв'язку про вручення ухвали
Рівненського апеляційного
господарського суду від 08 жовтня 2014
року про відкладення розгляду справи
на 05 листопада 2014 року (а.с. 116).

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Оскільки сторони належним чином
повідомлялись про час та місце
апеляційного перегляду справи,
враховуючи обмеженість строків
вирішення спору, явка сторін
обов'язковою не визнавалась, судова
колегія не вбачає підстав для
відкладення розгляду справи та визнала
за можливе розглянути справу у
відсутність позивача.

В судовому засіданні ФОП ОСОБА_3 проти
доводів апеляційної скарги заперечив,
також заперечив підписання договору
б/н від 10.12.13р. про надання
автотранспортних послуг та факсової
копії договору - заявки від 12.12.13р.,
проте визнав, що на вказаних договорах
наявна його печатка, яку ніхто не
викрадав. Крім того ,підтвердив факт
отримання товару та здійснення
перевезення його водієм ОСОБА_4, який
працює у нього на підставі договору.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. У
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Заслухавши пояснення відповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту з'ясування та
доведеність всіх обставин, що мають
значення для справи, дослідивши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права при винесенні оскарженого
рішення, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
10.12.2013р. між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3
було укладено договір б/н про надання
автотранспортних послуг, який регулює
відносини сторін при організації
міжнародних перевезень експортно -
імпортних вантажів автомобільним
транспортом, а також перевезення
вантажу на території України (п. 1.1.
Договору) (а.с. 10-12).

Згідно п. 2.1.6. Договору виконавець
зобов'язується дбайливо ставитися до
майна замовника, вживати заходів щодо
запобігання шкоди, нести
відповідальність за незабезпечення
збереження довіреного йому майна.

Згідно п. 2.1.28. Договору виконавець несе
повну матеріальну відповідальність з
доставки та збереження наданого до
перевезення вантажу.

У п. 5.2. Договору зазначено, що
виконавець відповідає за збереження в
автомобілі вантажу Замовника під час
надання послуг.

Згідно п. 5.3. Договору за нанесення
шкоди замовнику (недостача, псування
товару, крадіжка тощо) виконавець несе
цивільну, адміністративну або
кримінальну відповідальність.

Згідно п. 5.6. Договору у разі
пошкодження, псування, втрати (в тому
числі при передачі товару особі, яка не
є вантажоотримувачем) Товару (його
частини) при перевезенні Виконавець
відшкодовує вартість втраченого
(пошкодженого, зіпсованого) товару
(його частини) виходячи з його вартості.
Вартість втраченого товару
визначається у відповідній
документації на товар.

Даний договір вступає в силу з моменту
його підписання сторонами і діє один
рік від дати підписання (п. 7.1. Договору).

Пунктом 8.8. Договору передбачено, що
факсимільна копія договору має
юридичну силу.

10.12.2013р. відповідно товарно -
транспортних накладних № на суму
151 572,67 грн. та № на суму 412 776,82 грн.
водій ОСОБА_4 з пункту навантаження
АДРЕСА_1 отримав товар та вирушив до
пункту розвантаження АДРЕСА_2.

12.12.13р. від ФОП ОСОБА_2 на адресу ФОП
ОСОБА_3 факсовим зв'язком було
направлено договір - заявку на
перевезення, де зазначено умови
перевезення, а також вказано марку,
номер автомобіля, причепа, водій та
мобільний телефон.

12.12.2013р. у м. Сімферополь було складено
акти перевірки продукції №1212131
відповідно до накладної № та №
121213 відповідно до накладної № та
виявлено нестачу на загальну суму 42 947,25
грн..

30.12.13р. ФОП ОСОБА_2 направив ФОП ОСОБА_3
претензію № 75/л з вимогою відшкодувати
збитки в розмірі: 42 947 (сорок дві тисячі
дев'ятсот сорок сім грн.) 25 коп. (а.с. 13 -14).

27.01.14р. ФОП ОСОБА_3 направив відповідь на
претензію, однак збитки не відшкодував,
що і слугувало підставою для звернення
з позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
застосувати наступні положення
чинного законодавства .

Статтею 11 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Зміст договору, взятих зобов'язань в
ньому свідчать про те, що між сторонами
виникли правовідносини, які мають
ознаки договору перевезення
автомобільним транспортом, які
регулюються ст.908 - 924 ЦК України, ст.306 -
314 ГК України, Законом України "Про
автомобільний транспорт".

Згідно ст.307, ст.314 ГК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
віддати його уповноваженій на
одержання вантажу особі
(вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату. Договір перевезення
укладається в письмовій формі.
Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складанням
перевізного документа (транспортної
накладної) відповідно до вимог
законодавства. Перевізник несе
відповідальність за втрату, нестачу та
пошкодження прийнятого до перевезення
вантажу, якщо не доведе, що втрата,
нестача сталися не з його вини.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням
є правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматись від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Апеляційний господарський суд
зазначає, що між ФОП ОСОБА_2 та ФОП
ОСОБА_3 було укладено договір б/н від 10.
12.13р. про надання автотранспортних
послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Рівненський апеляційний господарський
суд констатує, що вищезазначений
договір про надання автотранспортних
послуг підписаний сторонами та
скріплений їх печатками (а.с. 10-12).

Наказом Міністерства Внутрішніх Справ
України від 11.01.1999 року затверджено
Інструкцію "Про порядок видачі
міністерствам та іншим центральним
органам виконавчої влади,
підприємствам, установам,
організаціям, господарським
об'єднанням та громадянам дозволів на
право відкриття та функціонування
штемпельно-граверних майстерень,
виготовлення печаток і штампів, а також
порядок видачі дозволів на оформлення
замовлень на виготовлення печаток і
штампів", якою визначено порядок
видачі, продовження й припинення дії та
анулювання дозволів на відкриття та
функціонування штемпельно-граверних
майстерень, виготовлення печаток і
штампів, а також порядок видачі
дозволів на оформлення замовлень на
виготовлення печаток і штампів.

Відповідно до 3.4.1. вказаної Інструкції
відповідальність і контроль за
дотриманням порядку зберігання
печаток і штампів, а також законністю
користування ними покладається на
керівників підприємств, установ і
організацій, господарських об'єднань,
суб'єктів господарської діяльності.

Контроль за виготовленням, зберіганням
та використанням печаток і штампів
покладається на канцелярії та осіб,
відповідальних за діловодство (у разі
наявності таких).

При зміні керівника печатки і штампи
передаються новопризначеному
керівнику за актом.

Керівники підприємств, установ і
організацій, господарських об'єднань,
суб'єктів підприємницької діяльності,
інших організаційних форм
підприємництва, діяльність яких
передбачена чинним законодавством
України, у разі потреби можуть своїм
наказом покласти відповідальність за
зберігання і користування печатками і
штампами на одного з безпосередньо
підлеглих їм працівників.

Печатки і штампи повинні зберігатися в
сейфах або металевих шафах.

Перевірка наявності печаток і штампів
здійснюється щорічно комісією,
призначеною наказом керівника
організації. Про перевірки наявності
печаток і штампів робляться відмітки в
журналі обліку та видачі печаток і
штампів після останнього запису. У разі
порушення правил обліку, зберігання і
використання печаток і штампів комісія
проводить службове розслідування,
результати якого оформлюються актом
довільної форми та доводяться до
відома керівника організації.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що докази порушення
правил обліку, зберігання чи
використання печатки ФОП ОСОБА_3
відсутні, доказів втрати чи викрадення
зазначеної печатки, проведення
службового розслідування за фактом її
незаконного використання або
звернення у зв'язку з цим до
правоохоронних органів відповідачем
не надано. Заперечуючи проти
підписання договору від 10.12.2013 р.,
відповідач підтвердив факт наявності
печатки на договорі та підтвердив,що
печатку не втрачав.

Отже, колегія суддів апеляційної
інстанції дійшла до висновку про
відсутність доказів в підтвердження
факту неправомірного використання
печатки на спірному договорі, а тому
твердження відповідача стосовно не
підписання ним договору б/н від 10.12.13р.
про надання автотранспортних послуг не
заслуговують на увагу.

За таких обставин, судова колегія
вважає договір б/н від 10. 12.13р. про
надання автотранспортних послуг
укладеним.

Згідно п. 2.1.28. вищезазначеного Договору
виконавець несе повну матеріальну
відповідальність з доставки та
збереження наданого до перевезення
вантажу.

У п. 5.2. Договору зазначено, що
виконавець відповідає за збереження в
автомобілі вантажу замовника під час
надання послуг.

Згідно п. 5.3. Договору за нанесення
шкоди замовнику (недостача, псування
товару, крадіжка тощо) виконавець несе
цивільну, адміністративну або
кримінальну відповідальність.

Згідно п. 5.6. Договору у разі
пошкодження, псування, втрати (в тому
числі при передачі товару особі, яка не
є вантажоотримувачем) Товару (його
частини) при перевезенні Виконавець
відшкодовує вартість втраченого
(пошкодженого, зіпсованого) товару
(його частини) виходячи з його вартості.
Вартість втраченого товару
визначається у відповідній
документації на товар.

На виконання умов договору б/н від
10.12.13р. про надання автотранспортних
послуг водій відповідача отримав товар
та здійснив перевезення, що
підтверджується долученими до
апеляційної скарги копіями т.т.н. №
, № від 10.12.2013 р., видаткових
накладних № , № від 10.12.2013 р.,
актів перевірки продукції № 121213 від
12.12.2013 р., № 1212131 від 12.12.2013 р. (а.с. 96-103 ).

Відносини перевезення регулюються
Правилами перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затвердженими наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 р. № 363,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 р. за № 128/2568 (надалі -
Правила).

Ухвалюючи рішення у даній справі,
місцевий господарський суд вважав, що у
т.т.н. № , № від 10.12.2013 р.
автоперевізником вказано саме ФОП
ОСОБА_2 (позивача у справі), а не ФОП
ОСОБА_3 (відповідача у справі),
вантажовідправником вказано ТОВ
"Нестле Україна ДЦ "Молехів",
вантажоодержувачем - ФОП ОСОБА_2, водієм
ОСОБА_4. Тому ,на думку суду,позивачем,
всупереч вимогам ст.33, ч.2 ст.34 ГПК
України, ч.2 ст.307 ГК України, п.11.1 Правил
перевезення не доведено укладення з
відповідачем договору перевезення на
спірні відправки по вказаних товарно -
транспортних накладних ,згідно яких
відповідач виступав би як перевізник.

Також суд першої інстанції зазначив, що
вказані товарно - транспортні накладні
складені з порушенням п.11.8, 8.25, 8.26, п.13.2,
п.15.6 Правил перевезення.

Однак, за правилами ст. 34 ГПК України
докази, якими сторони обґрунтовують
свої доводи та заперечення повинні
бути належними та допустимими.
Особливістю судових доказів є те, що
вони виступають в якості гарантії
достовірності одержаної судом
інформації, оскільки на підставі їх
оцінки в сукупності за правилами ст.ст.
4-7 та 43 господарський суд приймає
судове рішення іменем України.

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів звертає увагу на наступне.

Пунктом 3.1 Правил передбачено, що
договори про перевезення вантажів
автомобільним транспортом укладаються
між фізичними та юридичними особами,
які здійснюють автомобільні
перевезення вантажів на комерційній
основі (Перевізники), та
вантажовідправниками або
вантажоодержувачами (Замовники).

На перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник надає
Перевізнику при наявності Договору
заявку відповідно до встановленої
форми (п. 3.7 Правил).

Перевізники приймають вантажі для
перевезення на підставі укладених
договорів із замовниками згідно із
заявками або за разовими договорами. (п.
10.1 Правил).

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується із місцевим
господарським судом, що наявна в
матеріалах справи факсимільна копія
договору - заявки від 12.12.13р. не
підписана відповідачем, а відтак є
неналежним доказом і не береться до
уваги судом.

Проте, позивачем до справи долучено
копії товарно - транспортних накладних,
які є основним документом на
перевезення вантажів відповідно до п.
11.1 Правил.

У п.1 Правил зазначено, що
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Тарні, штучні вантажі приймаються
Перевізником із зазначенням в
товарно-транспортній накладній маси
вантажу та кількості вантажних місць
(п. 10.13 Правил).

З наявних в матеріалах справи копій
товарно - транспортних накладних №
, № від 10.12.2013 р., вбачається,
що в графі "автопідприємство" зазначено
ФОП ОСОБА_2, однак серед іншого вони
повністю відповідають п. 10.13. Правил.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, прийшла до висновку, що невірне
зазначення ФОП ОСОБА_2 як
автоперевізника не спростовує
фактичного здійснення перевезення, що
також підтверджуються видатковими
накладними № , № від 10.12.2013
р., в яких виробник/постачальник
зазначено ТОВ "Нестле Україна", а
замовником ФОП ОСОБА_2 (а.с. 98-99).

Крім того, судова колегія звертає
увагу, що в судовому засіданні від
05.11.14р. ФОП ОСОБА_3 підтвердив, що він
виступав, як перевізник ,а товар
перевозив його водій ОСОБА_4.

Пунктами 13.2., 15.1., 15.2., 15.3., 15.6. Правил
передбачено таке.

Здача вантажу вантажоодержувачу у
місці призначення по масі і кількості
місць проводиться у порядку і способом,
за якими вантажі були прийняті від
вантажовідправника (зважуванням на
вагах, обмірюванням, підрахунком місць
та ін.).

У разі пошкодження вантажу,
розбіжностей, обставини, які можуть
служити підставою для матеріальної
відповідальності, оформляються актом
за формою, що наведена в додатку № 4.

Перевізник, вантажоодержувач в акті
засвідчують такі обставини: а)
невідповідність між найменуванням,
масою і кількістю місць вантажу в
натурі і тими даними, які зазначені у
товарно-транспортній накладній; б)
порушення або відсутність пломб на
кузові автомобіля або контейнері; в)
простій автомобіля у пунктах
вантаження і розвантаження понад
встановлені норми часу; г) інші
обставини (пошкодження упаковки,
вантажу), які можуть служити підставою
для матеріальної відповідальності
сторін.

Записи в акті засвідчуються підписами
вантажовідправника
(вантажоодержувача) і водія.
Односторонні записи в акті як
вантажовідправника
(вантажоодержувача), так і водія
вважаються недійсними.

Для засвідчення складання акта на
вільному місці зворотного боку
товарно-транспортної накладної
записується дата складання і про що
складений акт (наприклад: "Про
недостачу місць", "Про порушення пломби"
та ін.).

З актів перевірки продукції № 121213, 1212131
від 12.12.13р., наявних в матеріалах справи
,вбачається, що в них зазначено
кількість товару згідно видаткової
накладної, суму якій вони відповідають
і кількість товару ,яка не була
виявлена, суму якій вони відповідають.
Крім того, в даних актах зазначено опис
факту нестачі товару.

Разом з тим, колегія суддів звертає
увагу, що вищезазначені акти підписані,
як вантажоодержувачем так і водієм.

На зворотному боці товарно -
транспортних накладних зазначено, що
складено акт та вказано дату його
складання ( а.с. 96-97).

А тому, колегія суддів не може
погодитися із висновком суду першої
інстанції про те, що
товарно-транспортні накладні № ,
№ від 10.12.2013 р., акти перевірки
продукції від 12.12.2013 р. є неналежними
доказами, не доводять факт того, що
відповідач виступав перевізником по
цих перевезеннях і не доводять його
вину в нестачі товару.

Крім того, Рівненський апеляційний
господарський суд не погоджується із
судом першої інстанції про те, що
копією повідомлення про початок
досудового слідства, виданим Київським
РВ СМУ ГУ МВС України в АР Крим 12.02.2014 р.
№ 49/1-3-3 стверджується відкриття
кримінального провадження № 0008384
на підставі заяви про крадіжку,а записи
в п.6, 13, 14 перевірки дають підстави
вважати доведеним те, що втрата вантажу
сталася не з вини відповідача (ч.1 ст.314
ГК України, ч.1 ст.924 ЦК України).

Даний висновок місцевого
господарського суду спростовується
передбаченою відповідальністю
виконавця за збереження вантажу у
договорі про надання автотранспортних
послуг від 10.12.13р. Крім того,відповідач
у судовому засіданні підтвердив, що
крадіжка сталася під час здійснення
перевезення вантажу його водієм.

За приписами ч. 1,2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання
зобов'язання.Відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 314 ГК України
перевізник несе відповідальність за
втрату,нестачу та пошкодження
прийнятого до перевезення вантажу,якщо
не доведе,що втрата ,нестача або
пошкодження сталися не з його вини.

За таких обставин, враховуючи, що
дійсно мала місце нестача товару,
підтвердження ФОП ОСОБА_3 в судовому
засіданні від 05.11.14р. про те, що він
виступав як перевізник, товар
перевозився його водієм ОСОБА_4 та
передбачену відповідальність
виконавця за збереження вантажу,
передбачену у договорі про надання
автотранспортних послуг від 10.12.13р., а
також,що відповідач не довів
відсутності своєї вини у втраті
вантажу, колегія суддів апеляційного
господарського суду прийшла до
висновку про задоволення позову в
повному обсязі.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги господарського
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до ст. 4 ГПК
України, а також правильно витлумачив
ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

На переконання судової колегії рішення
суду першої інстанції таким вимогам не
відповідає, оскільки мають місце
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи та невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи.

Відповідно до п.1ч.1 ст.104 ГК України
апеляційний господарський суд вважає
за необхідне оскаржуване рішення
скасувати та прийняти нове рішення про
стягнення з ФОП ОСОБА_3 42947,25 грн. -
вартості нестачі вантажу згідно
товарно - транспортних накладних №
, № від 10.12.2013 р., договору б/н
від 10.12.2013 р.

За таких обставин, з відповідача на
користь позивача підлягає до стягнення
судовий збір в розмірі 1827 грн. 00 коп. за
подачу позовної заяви та 913 грн. 50 коп.
за подачу апеляційної скарги на
підставі ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103, п.1ч.1 ст.104, 105
ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2
задоволити.

Рішення господарського суду
Вінницької області від 07 серпня 2014 року
у справі № 902/881/14 скасувати.

Прийняти нове рішення. Позов
задоволити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний код
НОМЕР_3) на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_4,
ідентифікаційний код НОМЕР_4) вартість
втраченого вантажу у розмірі 42 947,25 грн.
та судовий збір 1827 грн. за подачу
позовної заяви.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний код
НОМЕР_3) на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_4,
ідентифікаційний код НОМЕР_4) судовий
збір за подачу апеляційної скарги у
розмірі 913,50 грн.

Господарському суду Вінницької
області видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Олексюк Г.Є.

Суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Бригинець Л.М.