КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р. Справа№ 910/17608/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевченка Е.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі
Грабінській Г.В.

За участю представників:

від апелянта: Рубель І.В.

від позивача: не з'явився

від відповідача: Залунін К.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України

на ухвалу Господарського суду міста
Києва від 02.09.2014р.

за скаргою Публічного акціонерного
товариства «Київенерго»

на дії Відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України

у справі №910/17608/13 (головуючий суддя
Паламар П.І., судді Літвінова М.Є.,
Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства
«Київенерго»

про стягнення боргу, неустойки, сум за
прострочення виконання боржником
грошового зобов'язання, ціна позову 106
546 079,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Київенерго» звернулось до
Господарського суду міста Києва зі
скаргою на дії державного виконавця
щодо винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 05.08.2014р. №44281557,
згідно з якою просить визнати дії
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
щодо винесення постанови від 05.08.2014р.
№44281557 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
- протиправними, а постанову від 05.08.2014р.
№44281557 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
- незаконною; зобов'язати відділ
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
скасувати постанову від 05.08.2014р. №44281557
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
зобов'язати відділ примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України скасувати обтяження,
накладені на ПАТ «Київенерго» у
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна та у Державному реєстрі обтяжень
нерухомого майна.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.09.2014р. скаргу Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
задоволено частково, визнано дії
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
щодо винесення постанови ВП №44281557 від
05.08.2014р. про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження
неправомірними; визнано постанову
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України ВП
№44281557 від 05.08.2014р. про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження незаконною, в скарзі в
іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою
суду, Державна виконавча служба
України подала апеляційну скаргу,
згідно з якою просить ухвалу
Господарського суду міста Києва від
01.09.2014р. у справі №910/17608/13 в частині
задоволення скарги скасувати та
прийняти рішення про відмову у
задоволенні скарги у повному обсязі.

Апелянт вказує про те, що, приймаючи
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, державний виконавець діяв
у межах повноважень та з дотриманням
вимог закону, а саме ст. 17, 19, 20, 25, 39
Закону України «Про виконавче
провадження», а тому підстав для
визнання неправомірними дії щодо
винесення оскаржуваної постанови
відсутні.

Відповідач - Публічне акціонерне
товариство «Київенерго», надав
апеляційному господарському суду
письмовий відзив на апеляційну скаргу
та просить залишити ухвалу суду першої
інстанції без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення, вказуючи про те, що
державний виконавець при винесенні
постанови від 05.08.2014р. №44281557 про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження діяв з порушенням
ст.ст. 6, 12, 25, 52, 57 Закону України «Про
виконавче провадження».

Позивач не скористався правом, наданим
ст. 96 ГПК України, та не направив до
матеріалів справи письмового відзиву
на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.10.2014р. було
прийнято до провадження апеляційну
скаргу Державної виконавчої служби
України та призначено її до розгляду на
10.11.2014р.

В судове засідання 10.11.2014р. представник
позивача не з'явився, хоча про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином. Клопотань про
відкладення розгляду справи від
представника позивача до суду не
надходило.

Судова колегія вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за
відсутності представника позивача,
враховуючи при цьому обмеження строків
її розгляду, встановлені ст. 102 ГПК
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
Київський апеляційний господарський
суд зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.01.2014р. провадження у справі
№910/17608 в частині вимог про стягнення 76
262 659,80 грн. боргу припинено, позов
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» задоволено
частково, стягнуто з Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
на користь Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»14 274 236,14
грн. боргу, 2 701 330,36 грн. три проценти
річних за прострочення цієї суми, 275 998,92
грн. пені, 62 006,95 грн. витрат по сплаті
судового збору, в позові в іншій
частині відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014р.
рішення Господарського суду міста
Києва від 28.01.2014р. у справі №910/17608/13
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.07.2014р. постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014р. у
справі №910/17608/13 залишено без змін.

На виконання рішення Господарського
суду міста Києва від 28.01.2014р., яке
набрало законної сили 12.05.2015р., судом
був виданий наказ 11.06.2014р. №910/17608/13.

05.08.2014р. головним державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
було відкрито виконавче провадження ВП
№44281557з виконання наказу
Господарського суду міста Києва від
11.06.2014р., про що винесено відповідну
постанову. Цією постановою боржнику
надано семиденний строк для
добровільного виконання наказу.

Одночасно 05.08.2014р. державним виконавцем
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, якою накладено арешт
на усе рухоме та нерухоме майно, що
належить боржнику у межах суми
звернення стягнення 17 313 572,37 грн.,
заборонено здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке належить боржнику
в межах суми боргу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 25
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Частина 5 ст. 25 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачає, що
копії постанови про відкриття
виконавчого провадження надсилаються
не пізніше наступного робочого дня
стягувачу та боржникові.

Згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах. Постановами,
передбаченими частиною другою цієї
статті, може бути накладений арешт у
розмірі суми стягнення з урахуванням
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.

Отже, відповідно до вказаних вимог
Закону застосування арешту коштів
обмежене сумою стягнення з урахуванням
інших сум.

За змістом ч. 5 ст. 12 Закону України «Про
виконавче провадження» сторони
зобов'язані протягом трьох робочих
днів письмово повідомити державного
виконавця про повне чи часткове
самостійне виконання рішення
боржником.

Відповідно до вимог ч. 7 указаної статті
особи, які беруть участь у виконавчому
провадженні, зобов'язані сумлінно
користуватися усіма наданими їм
правами з метою забезпечення
своєчасного та в повному обсязі
вчинення виконавчих дій.

Отже, пред'явивши виконавчий документ
до виконання, стягувач був зобов'язаний
повідомити державного виконавця про
обставини самостійного виконання
боржником рішення суду у розмірі 14 274
236,14 грн., що склало 82 % від загальної
суми стягнення.

Неповідомлення зазначених відомостей,
що призвело до накладення арешту на
значно більшу суму, порушує права
боржника.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що боржник - Публічне
акціонерне товариство "Київенерго", є
підприємством паливно-енергетичного
комплексу України.

01.08.2014р. набрав чинності Закон України
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо забезпечення розрахунків
у паливно-енергетичному комплексі",
яким передбачено, що виконання судових
рішень та виконавчих документів,
визначених Законом України "Про
виконавче провадження", та умови їх
виконання для підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості на умовах, визначених
Законом України "Про заходи, спрямовані
на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу",
застосовуються з урахуванням
особливостей, визначених Законом
України "Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу", до 1 січня 2016 року.

В преамбулі Закону України "Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу"
(далі-Закон) зазначено, що він визначає
комплекс організаційних та
економічних заходів, спрямованих на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу. Метою цього Закону є
сприяння поліпшенню фінансового
становища підприємств
паливно-енергетичного комплексу,
запобіганню їх банкрутству та
підвищенню рівня інвестиційної
привабливості шляхом урегулювання
процедурних питань та впровадження
механізмів погашення заборгованості,
надання суб'єктам господарської
діяльності права їх застосування,
визначення порядку взаємодії органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, розпорядників
бюджетних коштів із суб'єктами
господарської діяльності щодо
застосування механізмів погашення
заборгованості.

Частиною 2 ст. 2 Закону передбачено, що
дія Закону поширюється на підприємства
паливно-енергетичного комплексу, а
також інших учасників розрахунків, які
мають або перед якими є заборгованість,
що виникла внаслідок неповних
розрахунків за енергоносії.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону до
учасників розрахунків віднесено:
підприємства паливно-енергетичного
комплексу, суб'єкти господарської
діяльності, розпорядники коштів
державного та місцевих бюджетів,
державні цільові фонди, центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері державного
матеріального резерву,
правонаступники ліквідованих фондів,
що були передбачені законодавством,
розпорядник цільового галузевого
фонду створення ядерно-паливного циклу
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики в паливно-енергетичному
комплексі, які мають дебіторську або
кредиторську заборгованість та
здійснюють заходи щодо її погашення на
умовах, визначених цим Законом.

Згідно з п. 1.4 ст. 1 Закону до
заборгованості відноситься сума
коштів, підтверджена учасниками
розрахунків на розрахункову дату, яка:

1) підлягає сплаті за товари, роботи
(послуги), спожиті у процесі
виробництва (видобутку), передачі
(транспортування) та/або постачання
енергоносіїв, відповідно до укладених
договорів або з інших підстав,
передбачених законом, у тому числі суми
пені, штрафних та фінансових санкцій,
але не сплачена;

2) є податковим боргом та підлягає
сплаті, але не сплачена, до бюджетів
усіх рівнів та державних цільових
фондів, у тому числі ліквідованих;

3) підлягає сплаті, але не сплачена, до
цільового галузевого фонду створення
ядерно-паливного циклу центрального
органу виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики в
паливно-енергетичному комплексі;

4) передбачена видатками бюджетів усіх
рівнів, але не отримана суб'єктами
господарської діяльності, у тому числі
за пільгами та субсидіями, для сплати
за спожиті енергоносії;

5) підлягає сплаті і виникла внаслідок
відсутності у Державному бюджеті
України минулих років видаткових
статей або передбачення видатковими
статтями часткового фінансування
видатків для розрахунків за
енергоносії, у тому числі за пільгами
та субсидіями (трансфертами), спожиті
підприємствами, організаціями,
закладами та установами, які
фінансуються з бюджетів усіх рівнів;

6) є заборгованістю казенних
підприємств, у тому числі тих, які були
казенними станом на 1 січня 2011 року, за
зобов'язаннями з оплати електричної
енергії у розмірі станом на 1 липня 2011
року, що є непогашеними на дату
набрання чинності Законом України "Про
внесення змін до деяких законів
України з питань врегулювання
заборгованості за електричну енергію".

Таким чином, наведеною нормою
встановлено вичерпний перелік сум
коштів, що підпадають під визначення
заборгованості при застосуванні цього
Закону, на які поширюється положення
пункту 15 частини першої статті 34 Закону
України "Про виконавче провадження"
щодо обов'язкового зупинення
виконавчого провадження відносно
підприємства, яке бере участь у
процедурі погашення заборгованості
відповідно до Закону.

Отже, відповідно до положень Закону,
його дія поширюється тільки на
підприємства паливно-енергетичного
комплексу та суб'єктів господарської
діяльності як учасників розрахунків,
зазначених у пункті 1.3 статті 1, щодо
заборгованості, яка виникла внаслідок
несплати або неповних розрахунків за
енергоносії, а не інших стягнень на
користь осіб, які не є учасниками
розрахунків, визначених цим Законом.

В свою чергу, наказом Міністерства
палива та енергетики України № 568 від 10
листопада 2005р. підтверджується, що
сторони виконавчого провадження в
установленому порядку внесені до
реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості відповідно до Закону
України "Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу".

Колегія суддів відмічає, що зазначена
вище правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
03 жовтня 2011 року у справі № 6-29цс11.

Хоча, завданням ВДВС є своєчасне, повне
і неупереджене примусове виконання
рішень, передбачених законом, тому
перевірка вчинених таких дій державним
виконавцем є фактично перевіркою
дотримання положення статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду й
належного виконання рішення суду.

Згідно вимог п. 15 ч. 1 ст. 37 Закону
виконавче провадження підлягає
обов'язковому зупиненню у разі
внесення підприємства
паливно-енергетичного комплексу до
Реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості відповідно до Закону
України "Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу".

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону виконавче
провадження зупиняється у випадках,
передбачених пунктом 15 статті 37 цього
Закону, - до закінчення строку дії
процедури погашення заборгованості
підприємствами паливно-енергетичного
комплексу, визначеного Законом України
"Про заходи, спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу".

З огляду на зазначене, державний
виконавець після відкриття
виконавчого провадження був
зобов'язаний його зупинити та не
вчиняти інші виконавчі дії, спрямовані
на примусове виконання рішення суду.

Доказів зупинення в установленому
Законом порядку виконавчого
провадження суду не надано.

Апеляційний господарський суд
відзначає, що перш за все при розгляді
скарги на рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця суд має
враховувати те, що принципом
господарського судочинства є
виконуваність рішення суду. Крім того,
виконання рішення суду є елементом
справедливого судового розгляду,
передбаченого статтею 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод.

Установивши при розгляді справи
обґрунтованість доводів скарги, суд
визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
водночас визначає, яким шляхом мають
бути поновлені порушені права чи
свободи.

З огляду на зазначене, місцевий
господарський суд прийшов до
обґрунтованого висновку, що вимоги
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" щодо визнання незаконними
дій відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України, є обґрунтованими, в зв'язку з
чим правомірно були задоволені.

У відповідності до ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін, яка,
зокрема, проявляється в тому, що, і
встановлено нормою ч. 1 ст. 33 ГПК
України. Розподіл тягаря доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов'язок (тягар)
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. При цьому доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Частина 2 ст. 34 ГПК України містить
відомий процесуальному праву принцип
допустимості доказів (засобів
доказування). Допустимість доказів
означає, що у випадках, передбачених
нормами матеріального права, певні
обставини повинні підтверджуватися
певними засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Матеріалами справи та нормами законів
спростовані доводи скаржника.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що ухвала Господарського суду
міста Києва від 02.09.2014р. у даній справі є
такою, що відповідає нормам
матеріального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для її
скасування та задоволення апеляційної
скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
ст. 105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України залишити без
задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста
Києва від 02.09.2014р. у справі №910/17608/13
залишити без змін.

3. Справу №910/17608/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
Е.О. Шевченко

Судді
В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця