КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2014 р. Справа№ 21/319

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Гончарова С.А.

Ільєнок Т.В.

за участю представників:

від позивача не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Станицький О.Б. -
представник

від третьої особи: Полевик О.Л. -
представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Валькірія» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014р. у справі № 21/319
(головуючий суддя - Бойко Р.В.)

за позовом: Відкритого акціонерного
товариства «Київенергобуд»

до 1) Дочірнього підприємства
«Спеценергобуд» Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд»

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Валькірія»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів: Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»

про стягнення 298 672,60 грн. та визнання
недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 у справі № 21/319 позов
задоволено частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу №1, укладений 18.01.2002 між
Дочірнім підприємством
«Спеценергобуд» Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд» та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Валькірія».

Зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю «Валькірія повернути
на користь Відкритого акціонерного
товариства «Київенергобуд» нерухоме
майно, а саме: а) двоповерхову з/б
адміністративну будівлю площею 224 кв.м.;
б) прилеглий до адміністративного
приміщення з/б бокс висотою 6 м з
вбудованим приміщенням на другому
поверсі загальною площею 146 кв.м.; в)
прилеглий до адміністративного
приміщення з/б бокс висотою 6 м з
вбудованим приміщенням на другому
поверсі загальною площею 178 кв.м.; г) з/б
цех з виготовлення бітумної мастики з
вбудованим приміщенням на другому
поверсі загальною площею 330 кв.м.; д)
прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м
загальною площею 172 кв.м.; е) прилеглий
до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною
площею 178 кв.м., що знаходяться за
адресою: міста Київ, вул. Пухівська, 1-А.

Стягнуто з Дочірнього підприємства
«Спеценергобуд» Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд» на користь Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд» державне мито у
розмірі 42 (сорок дві) грн. 50 коп., витрати
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу у розмірі 59 (п'ятдесят
дев'ять) грн. 00 коп. та судовий збір у
розмірі 286 (двісті вісімдесят шість)
грн. 75 коп. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Валькірія» на користь Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд» державне мито у
розмірі 42 (сорок дві) грн. 50 коп., витрати
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу у розмірі 59 (п'ятдесят
дев'ять) грн. 00 коп. та судовий збір у
розмірі 286 (двісті вісімдесят шість)
грн. 75 коп. В іншій частині в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду першої інстанції, Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Валькірія» звернулось з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 у справі № 21/319 та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення є незаконним,
необґрунтованим та винесено при
неповному з'ясуванні обставин справи, з
грубим порушенням норм процесуального
права, а тому підлягає скасуванню.

У своїй скарзі відповідач-2 посилається
на те, що спірне майно не є майном
Відкритого акціонерного товариства
«Київенергобуд», позивач не є стороною
спірного Договору купівлі-продажу від
18.01.2002, а відповідно підстави для
задоволення позову відсутні.

Представником третьої особи через
відділ діловодства Київського
апеляційного господарського суду
надано письмові пояснення на
апеляційну скаргу, в яких представник
третьої особи підтримав доводи
викладені в апеляційній скарзі, просив
її задовольнити, оскаржуване рішення -
скасувати.

Представником відповідача-2 було
подано письмові пояснення вх.. № 09-11/8074,
в яких апелянт підтримав доводи
апеляційної скарги.

У свою чергу, представник позивача
надав відзив на апеляційну скаргу, в
якому проти доводів апеляційної скарги
заперечував, просив залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржуване рішення - без змін.

04.11.2014 представником відповідача-2
подано додаткові пояснення по справі, в
яких апелянт посилається на
необґрунтованість позовних вимог,
просить апеляційну скаргу
задовольнити, оскаржуване рішення
скасувати.

У судовому засіданні 05.11.2014
представником відповідача-2 надано для
долучення до матеріалів справи копії
податкової накладної від 22.01.2002, акту
прийому-передачі згідно Договору
купівлі-продажу від 25.01.2002 та
бухгалтерської довідки від 22.01.2002.

У судовому засіданні 05.11.2014 представник
відповідача-2 з посиланням на подані
документи зазначив, що спірне майно на
дату укладення договору належало
відповідачу-1, а відповідно підстави
для задоволення позову відсутні.

Представники позивача та відповідача-1
у судові засідання повноважних
представників не направляли,
заслухавши думку представників
відповідача-2 та третьої особи, колегія
суддів приходить до висновку про
можливість розгляду справи за наявними
матеріалами справи та без участі
представників позивача та
відповідача-1.

Дослідивши доводи апеляційної скарги
та письмових пояснень, заслухавши
пояснення представників відповідача-2
та третьої особи, перевіривши
матеріали справи та проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

18.01.2002 між Дочірнім підприємством
«Спеценергобуд» (продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Валькірія»
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу №1 (надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору продавець
зобов'язався передати у власність
покупцеві наступні будівлі: а)
двоповерхову з/б адміністративну
будівлю площею 224 кв.м.; б) прилеглий до
адміністративного приміщення з/б бокс
висотою 6 м з вбудованим приміщенням на
другому поверсі загальною площею 146
кв.м.; в) прилеглий до адміністративного
приміщення з/б бокс висотою 6 м з
вбудованим приміщенням на другому
поверсі загальною площею 178 кв.м.; г) з/б
цех з виготовлення бітумної мастики з
вбудованим приміщенням на другому
поверсі загальною площею 330 кв.м.; д)
прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м
загальною площею 172 кв.м.; е) прилеглий
до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною
площею 178 кв.м., які знаходяться за
адресою: міста Київ, вул. Пухівська, 1-А,
а покупець зобов'язався прийняти об'єкт
і сплатити за нього ціну у розмірі 2988
672,60 грн.

Позов мотивовано тим, що Договір не
відповідав нормам чинного на час
укладення законодавства, а майно
передане за договором підлягає
поверненню позивачу оскільки Договір
укладено не уповноваженою на вчинення
таких дій особою та за існування
арешту, накладеного ухвалою
Арбітражного суду міста Києва від
10.01.2001 у справі №23/447

Згідно з положеннями п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» №9 від 06.11.2009 відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

У відповідності до ч.1 ст. 48 Цивільного
кодексу УРСР недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемлює особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 225 Цивільного кодексу
УРСР право продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові. Якщо продавець майна не є
його власником, покупець набуває права
власності лише в тих випадках, коли
згідно з статтею 145 цього Кодексу
власник не вправі витребувати від
нього майно.

Згідно із ст. 658 Цивільного кодексу
України право продажу товару, крім
випадків примусового продажу та інших
випадків, встановлених законом,
належить власнику товару. Якщо
продавець товару не є його власником,
покупець набуває права власності лише
у випадку, якщо власник не має права
вимагати його повернення.

Наявними в матеріалах справи
документами (витягом із відомості
результатів інвентаризації нерухомого
майна, яке було передане до статутного
фонду та є власністю ВАТ
«Київенергобуд» станом на 01.11.1993 р.,
підписаним начальником Управління
форм власності і цінних паперів
Міненерго України Завгороднім Ю.С., та
актом про передачу будівель та споруд
будівельної бази котельні масиву
«Позняки», які знаходяться в
незавершеному будівництві,
підприємством теплових мереж
акціонерному товариству
«Київенергобуд», складеним на підставі
наказів Міністерства енергетики та
електрифікації України №103 від 07.07.1993
та №192 від 12.08.1994 та затвердженим
Міністерством енергетики та
електрифікації України)
підтверджується право власності ВАТ
«Київенергобуд» на спірне майно.

В подальшому у зв'язку із створенням на
підставі наказу ВАТ «Київенергобуд»
від 31.03.1997 №33 ДП «Спеценергобуд»
вказане майно було передано до його
статутного фонду.

Статтею 167 Господарського кодексу
України встановлено, що корпоративні
права - це права особи, частка якої
визначається у статутному капіталі
(майні) господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами. Володіння корпоративними
правами не вважається підприємництвом.
Законом можуть бути встановлені
обмеження певним особам щодо володіння
корпоративними правами та/або їх
здійснення. Під корпоративними
відносинами маються на увазі
відносини, що виникають, змінюються та
припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до ст. 62 Господарського
кодексу України підприємство -
самостійний суб'єкт господарювання,
створений компетентним органом
державної влади або органом місцевого
самоврядування, або іншими суб'єктами
для задоволення суспільних та
особистих потреб шляхом
систематичного здійснення виробничої,
науково-дослідної, торговельної, іншої
господарської діяльності в порядку,
передбаченому цим Кодексом та іншими
законами. Підприємство, якщо законом не
встановлено інше, діє на основі статуту
або модельного статуту. Підприємства
незалежно від форми власності,
організаційно-правової форми, а також
установчих документів, на основі яких
вони створені та діють, мають рівні
права та обов'язки. Підприємство є
юридичною особою, має відокремлене
майно, самостійний баланс, рахунки в
установах банків, печатку із своїм
найменуванням та ідентифікаційним
кодом.

Згідно з ч. 8 ст. 63 Господарського
кодексу України у випадках існування
залежності від іншого підприємства,
передбачених статтею 126 цього Кодексу,
підприємство визнається дочірнім.

Із змісту ст. 126 Господарського кодексу
України вбачається, що асоційовані
підприємства (господарські
організації) - це група суб'єктів
господарювання - юридичних осіб,
пов'язаних між собою відносинами
економічної та/або організаційної
залежності у формі участі в статутному
капіталі та/або управлінні. Залежність
між асоційованими підприємствами може
бути простою і вирішальною. Вирішальна
залежність між асоційованими
підприємствами виникає у разі якщо між
підприємствами встановлюються
відносини контролю-підпорядкування за
рахунок переважної участі
контролюючого підприємства в
статутному капіталі та/або загальних
зборах чи інших органах управління
іншого (дочірнього) підприємства,
зокрема володіння контрольним пакетом
акцій. Відносини вирішальної
залежності можуть встановлюватися за
умови отримання згоди відповідних
органів Антимонопольного комітету
України.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 65 Господарського
кодексу України передбачено, що
управління підприємством здійснюється
відповідно до його установчих
документів на основі поєднання прав
власника щодо господарського
використання свого майна і участі в
управлінні трудового колективу.
Власник здійснює свої права щодо
управління підприємством
безпосередньо або через уповноважені
ним органи відповідно до статуту
підприємства чи інших установчих
документів.

Відповідно до п. 3.4 Статуту ДП
«Спеценергобуд», затвердженого
рішенням Ради Директорів і Правління
Акціонерного товариства
«Київенергобуд» від 28.02.1997 та
зареєстрованого виконавчим комітетом
Славутицької міської ради народних
депутатів 21.04.1997 р., (надалі - Статут ДП
«Спеценергобуд») визначено, що
підприємство є дочірнім підприємством
Акціонерного товариства
«Київенергобуд».

Згідно з п. 3.9 Статуту ДП
«Спеценергобуд» майно підприємства
формується за рахунок власності ВАТ
«Київенергобуд» і закріплюється за
підприємством у користування на праві
повного господарського відання.

Пунктом 3.11 Статуту ДП «Спеценергобуд»
встановлено, що підприємство має право
продавати, передавати безкоштовно,
обмінювати, дарувати, передавати в
оренду юридичним особам та громадянам
засоби виробництва та інші матеріальні
цінності, використовувати та
відчужувати їх особам, якщо це не
суперечить чинному законодавству
України, тільки за згодою ВАТ
«Київенергобуд».

Згідно із п. 4.1 Статуту ДП
«Спеценергобуд» статутний фонд
підприємства складається із вартості
майна на суму 100 000,00 грн., внесеного ВАТ
«Київенергобуд» в якості статутного
вкладу, що складає 100 відсотків
статутного фонду підприємства.

З наведеного вбачається, що суд першої
інстанції правомірно прийшов до
висновку, що передане позивачем до
статутного фонду ДП «Спеценергобуд»
спірне майно було закріплене за
останнім на праві господарського
відання та залишилося у власності ВАТ
«Київенергобуд», виключно якому, як
засновнику та власнику, належить право
управління та вирішального впливу на
діяльність ДП «Спеценергобуд».

А отже, підстави вважати, що у зв'язку із
передачею спірного майна до статутного
фонду відповідача 1 останнім було
набуто право власності на нього
відсутні.

Отже, відчуження спірного майна могло
бути здійснено відповідачем 1 не інакше
як за відповідним рішенням його
власника - ВАТ «Київенергобуд».

Аналогічний висновок містить в
постанові Верховного Суду України від
16.09.2008 у справі №3-3542к08, прийнятій за
наслідками розгляду касаційної скарги
ВАТ «Київенергобуд» на постанову
Вищого господарського суду України від
08.07.2008 у справі №23/295 за позовом ВАТ
«Київенергобуд» до Дочірнього
підприємство «Київенергопідряд»
Відкритого акціонерного товариства
«Київенергобуд», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Рекламне
агентство Ед-Ворлд» про визнання
недійсним договору та за зустрічним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рекламне агентство
Ед-Ворлд» до Дочірнього підприємство
«Київенергопідряд» Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд» та ВАТ
«Київенергобуд» про визнання права
власності.

Інших доказів про відчуження спірного
майна на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Валькірія» чи про уповноваження ДП
«Спеценергобуд» (в т.ч. Растункова Юрія
Миколайовича - особа, якою від імені ДП
«Спеценергобуд» було підписано
Договір) на вчинення відповідних дій
матеріали справи не містять.

Також, відсутні докази уповноваження
Растункова Юрія Миколайовича як на
представлення інтересів ВАТ
«Київенергобуд» чи ДП «Спеценергобуд»,
так і покладення на нього обов'язків
в.о. Голови Правління ВАТ
«Київенергобуд».

Більш того, із наявних в матеріалах
справи ухвал арбітражного суду міста
Києва від 01.09.2000 та від 10.01.2001
вбачається, що 01.09.2000 було порушено
провадження у справі № 23/447 про
банкрутство Відкритого акціонерного
товариства «Київенергобуд», а 10.01.2001
накладено арешт на все майно, що
належить боржнику та заборонено
посадовим особам боржника або власнику
його майна чи уповноваженому ним
органу або іншим особам вчиняти певні
дії щодо майнових активів боржника.

Тобто, з 10.01.2001 на все майно Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд», в тому числі і на
спірне нерухоме майно, що знаходиться
за адресою: міста Київ, вул. Пухівська,
1-А, було накладено арешт, а відтак, воно
не могло бути відчужене за
оскаржуваним Договором.

З огляду на викладені обставини,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
Договір суперечить ст.ст. 128, 225
Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55
Закону України «Про власність»,
оскільки Договір укладено особою за
відсутності необхідного обсягу
повноважень на вчинення таких дій та за
наявності арешту на спірне майно, а
тому відповідно до ч. 1 ст. 48 Цивільного
кодексу УРСР підлягає визнанню
недійсним.

Положеннями ч. 2 ст. 48 Цивільного
кодексу УРСР встановлено, що по
недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Згідно з нормами ст. 387 Цивільного
кодексу України власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним (ст. 50 Закону
України «Про власність», чинного на
момент укладання Договору).

Оскільки спірне майно є власністю
позивача, а набуття його у власність
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Валькірія»
здійснено не в передбаченому чинним
законодавством порядку - без згоди
власника за недійсним правочином, що
свідчить про порушення ст.ст. 128, 225
Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55
Закону України «Про власність» та за
наявності арешту такого майна. Тобто,
спірне майно вибуло із володіння
Відкритого акціонерного товариства
«Київенергобуд» поза його волею.

А отже, вимога про витребування
спірного майна є правомірною.

Стосовно вимоги позивача про
зобов'язання ДП «Спеценергобуд»
повернути на користь ТОВ «Валькірія»
отримані на виконання умов Договору
грошові кошти суд відзначає, що
позивачем не доведено яким чином
встановлений положеннями ст. 216
Цивільного кодексу України правовий
механізм відновлення прав сторін
недійсного правочину стосується його
прав і інтересів, а тому в силу положень
ст. 1 Господарського процесуального
кодексу України така вимога 9стягнення
коштів з відповідача 1 на користь
відповідача 2) є неправомірною.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про необхідність часткового
задоволення позову Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд» шляхом визнання
Договору недійсним та зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Валькірія»
повернути на користь Відкритого
акціонерного товариства
«Київенергобуд» спірне майно.

В іншій частині позовних вимог
необхідно відмовити з викладених
підстав.

Щодо наданих відповідачем-2 додаткових
доказів, колегія суддів зазначає, що
документи виготовлені відповідачем-1
не можуть бути визнані як допустимі
докази наявності у відповідача-1 права
розпорядження спірним майном, а
посилання апелянта на мирову угоду є
безпідставними у зв'язку зі
скасуванням зазначеної мирової угоди.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймається
колегією суддів до уваги, оскільки не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду першої інстанції
по даній справі обґрунтованим та таким,
що відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається, апеляційна скарга
відповідача-2 є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Валькірія» залишити без задоволення,
а рішення Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року по справі № 21/319
залишити без змін.

2. Матеріали справи № 21/319 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
К.В. Тарасенко

Судді
С.А. Гончаров

Т.В. Ільєнок